Андрій Курков
Нічний молочник

1
Київська область
Макарівський район. Село Липівка

На зимовому небі нудьгував обділений людською увагою Чумацький Шлях. Ніч була навдивовижу тихою, жодний собака не гавкнув, так наче усіх заколисало низьке зоряне небо. Лише Ірина цілу ніч не спала, наслухала свої груди, що боліли ще від учора. Лежала тихенько й слухала свій біль, але турбувати нікого не хотіла, вирішила не вставати з ліжка, щоб рипінням не розбудити Ясю. І піднялась, як зазвичай, о п’ятій ранку. Закип’ятила воду в чайнику. Розмішала у літровій банці молочну суміш «Малюк» і поставила її на гарячу накривку старенького котла, що гудів стиха в маленькій бойлерній кімнатці, а згори, зі стелі, ширився солодкавий запах уже висохлих дитячих одяганок і марлечок, які вона порозвішувала там сушитися ввечері.

Перш ніж вийти з дому, Іра поцілувала свою тримісячну донечку, що спала солодко в кутку їхньої затишної спаленьки, просто під образком Миколая Чудотворця. Потім зайшла до матері, прошепотіла їй: «То я вже піду», на що мати кивнула і простягнула руку до тумбочки, на якій стояла настільна лампа.

Вийшовши з подвір’я, Ірина озирнулася на свій рідний дім – чепурний, цегляний, одноповерховий, збудований руками батька, що помер недавно через хворобу печінки. В одному з чотирьох фасадних віконець зайнялося тьмяне світло. Іринина матір, покректуючи та буркочучи собі щось під ніс, зазирала під залізне ліжко у пошуках своїх розтоптаних капців. Панцирна сітка потріскувала, але всього цього Ірина вже не бачила й не чула.

Спершу вони опалювали дім дровами, і їй, маленькій, подобалося спостерігати за сивим димком, що вився у вечорове небо. Але коли поставили котел, батько піч розібрав. У домі стало просторіше, але комин на даху замовк. Ось і зараз, темного зимового ранку, будиночкові так бракувало цього димка, що здіймався б до неба!

Сніг рипів під ногами. Ірина квапилася до шосе, щоб устигнути на першу «київську» маршрутку, де всі одне одного знають, і всі знають водія Васю, і всі знають, що від нього пішла дружина. Пішла до їхнього сусіда-зварника, який баптист і взагалі не п’є.

Теплі жовті кола фар маршрутки виринули на дорозі, щойно Іра спинилась. Маршрутка пригальмувала. Ірі навіть руку піднімати не довелося.

А всередині було тепло й тихо. Охоронець якоїсь київської будови Петро Сергійович просто спав, схиливши голову на плече. Решта сиділи у півдрімоті. Іра кивнула супутникам, тим з них, хто звів на неї все ще сонний погляд, і присіла біля виходу. Груди й далі боліли, та Іра намагалась на це не зважати.

Через годинку маршрутка висадить їх усіх біля метро «Житомирська», і вона чекатиме першого потяга, щоб їхати далі, туди, де її чекають і де їй платять.

2
Київ. Зимова ніч

Є історії, які одного разу починаються й ніколи не закінчуються. Вони просто не можуть закінчитися. Тому що своїм початком породжують десятки окремих історій, і кожна має своє продовження. Це наче удар камінця об лобове скло автомобіля, від якого вусібіч тріщинки, і за кожною вибоїною на дорозі то одна з тріщинок видовжується, то інша. Ось і ця історія почалася зимової ночі й триває досі. Але наразі нам відомий лише її зачин. Діялося те поночі, в Києві, на розі Стрілецької та Ярославового Валу, зовсім поруч з готелем «Редісон» – на тому самому розі, де хтось невідомий досі лишає на ніч свій рожевий «хамер». Власне, все почалося у вузенькому проході між припаркованим почасти на тротуарі «хамером» і стіною кав’ярні «Шкварочка», яку відкрили на цьому розі не так уже давно, можливо, рік тому.

Ярославовим Валом з боку Золотих воріт до цього рогу йшов у дивному стані аптекар і завзятий грибник Едуард Іванович Зарвазін. Одягнутий він був по-осінньому, мав на собі довгий плащ і капелюх, а на ногах полискували у світлі нічних ліхтарів лакові гостроносі черевики. Так! Відбувалося те не восени, а взимку, в середині січня. І в тому-таки світлі тих-таки нічних ліхтарів вилискувало все, насамперед сніг і лід. Зарвазін ішов неквапом, наче й не мав якоїсь іншої мети, крім прогулянки спокійної зимової київської ночі милими, чарівно-принишклими вулицями так званого «тихого центру».

А в цей час Стрілецькою вулицею вбік Ярославового Валу дещо квапливою, нервовою ходою наближалася молода тридцятилітня жінка в довгій, проте легкій лисячій шубці, котру їй два роки тому придбав на літньому розпродажі вже призабутий сьогодні залицяльник. Її золотаве волосся ніжно реагувало особливим, ледь помітним блиском на м’яке нічне освітлення. Тонкий носик ледь почервонів через легкий морозець, а може, таку ж легку нежить. Але залишмо тут як причину почервоніння морозець. У красивих дам не буває нежиті. Принаймні надворі та вночі.

Вона спинилась на мить біля Норвезького посольства, намагаючись прочитати оголошення, де зазначалися години прийому документів на візи. Зрештою, їй не потрібна була норвезька віза. Вона належала до тих мрійливих осіб, які люблять читати назви вулиць, крамниць, кав’ярень і ресторанів, але найдовше затримуються біля рукописних оголошень на кшталт «загубилася кішечка».

Коли вона рушила далі, вулицю Стрілецьку з боку готелю «Редісон» почав переходити молодцюватий і доволі кремезний чоловік років сорока у темно-синій куртці, джинсах і коричневих кросівках. Його погляд фіксував зимову вулицю з незворушністю веб-камери. Навіть чоловік у капелюсі й пальті, який ішов назустріч, не викликав у нього ніякої цікавості. Але коли з-за рожевого «хамера», припаркованого на самому розі вулиць, вийшла золотоволоса жінка, чоловік у капелюсі спинився, і в його руках зблиснула сталь.

Жінка, помітивши той самий зблиск ножа, спинилася за два кроки від чоловіка в плащі і скрикнула.

Молодик у синій куртці стрибнув уперед – йому здалося, ще мить, і він не встигне врятувати перелякану до смерті даму в шубі. А та, притиснувшись спиною до стіни кав’ярні, завмерла і навіть не встигла збагнути, що трапилося, як її схопив за руку чоловік у куртці й потягнув за собою. Вона тільки встигла озирнутися й помітити, як між «хамером» і стіною наріжної кав’ярні нерухомо лежало тіло, а поруч – ніж, який уже не блищав. А чоловік у куртці біг униз, вулицею Івана Франка. Біг і тягнув за собою жінку. Він міцно стискав її долоню у своїй, раз у раз озирався, квапив її поглядом і порухом губ, що ворушились у ритмі слова «Давай!». Високі підбори італійських чобітків заважали їй бігти. Розстебнута шуба маяла, як прапор невідомої зимової країни, а в її очах застиг, неначе замерз, подив.

3
Аеропорт Бориспіль. Ранок

Світ не без бадьорих людей. Ось і митник-кінолог Дмитро Коваленко, обходячи зі своєю вівчаркою Шамілем ряди зареєстрованого багажу, мугикав собі під ніс цілком невідповідну для цієї пори доби пісеньку двох телевізійних школярок «Нас не наздоженеш!». Шаміль принюхувався до валіз і портпледів ще з четвертої ранку. На початку зміни його очі сяяли, блищали, горіли службовим азартом, але після трьох годин роботи азарт дещо пригас. Шаміль просто чекав закінчення собачої зміни. Авіапасажири, як на зло, виявилися навдивовижу законослухняними. Наркотиками в їхньому багажі навіть не пахло. А так хотілося вівчарці потішити господаря, чий погляд узагалі не знав слова «азарт». Так хотілося, щоб він перестав позіхати.

Але господар цього ранку позіхав щиро, а не від службової нудьги. Не вдалося йому попередньої ночі виспатися. На роботу довелося йти просто з-за святкового столу. Молодшій сестрі Надьці виповнилося двадцять п’ять, ось і погуляли на славу. Гостей було душ з двадцять, але всі свої, рідні. Втомившись їсти й пити, розважалися караоке. Звідти й причепилася до нього пісенька про те, що нас не наздоженеш! «Та кому на фіг вони потрібні?!» – весело міркував собі про двох співачок-школярочок Діма, але прогнати пісеньку з голови ніяк не вдавалося.

А Шаміль мокрим носом витягував з повітря запахи, поки зненацька один новий, незвичний дух не привернув його увагу.

Запахом вирізнялася чорна пластикова валіза на коліщатках. Валіза була новенькою – це теж було присутнє у запахові, але, крім новизни, була в ньому ще й якась дивна важка й недобра веселість. Тож Шаміль не загавкав із запалом, як завжди у таких випадках, а стурбовано обернувся до господаря, що також зупинився, але дивився кудись убік, туди, де біля вже завантаженого валізами автокару стояли двоє вантажників, Боря і Женя, у зелених комбінезонах. Стояли, палили і сумирно про щось бесідували.

Боря, який носив пишні вуса, що спускалися до нижньої лінії підборіддя, кинув погляд на прикипілого до місця кінолога, на його собаку. І замовк, спостерігаючи за ними. Другий, Женя, також обернувся.

– О! Щось винюхав! – сказав Женя.

– Мимо каси! – сумно кивнув на те Борис і зітхнув. – Одна така валізка, і можна роботу назавжди похерити!

Обидва кинули під ноги недопалки, затоптали носаками важких чорних черевиків, як вимагали правила пожежної безпеки, і попрямували до Діми.

– Ну, що? – спитав у кінолога вусань Боря, дивлячись на пластикову валізу. – Знову віддаси здобич своєму мудацькому начальству, щоб вони пересіли з БМВ на «лексуси»?!

Обидва запитально глянули Дімі просто у вічі. Були вони людьми статечними, обом за п’ятдесят.

– А що робити?! – здвигнув плечима Діма.

– Собака не скаже, а ми допоможемо цій валізочці покинути охоронну територію, – сказав один.

– І господаря від тюрми врятуємо, – докинув другий. – Теж добре діло!

Діма відчув тривогу. Його тілу після безсонної ночі було важкувато. Пісня про те, що «їх не наздоженеш», далі крутилась на язиці.

– Ну? – домагався від нього ясності вусань.

Діма, вирішивши воднораз спекатися всіх проблем, рішуче махнув рукою.

Вантажник Боря кивнув, вийняв з кишені комбінезона крейду і поставив на валізі галочку.

– Що витріщаєшся? Далі пішли! – звелів Діма Шамілеві. – Твоя справа – нюхати, а не дивитися!

Але Шаміль не розумів, чому господар не виймає валізку. Зазвичай у таких випадках він видобував з нагрудної кишені рацію і говорив у неї слова, які не належали до собачих команд, а тому Шамілеві були незрозумілі. Але те, що він говорив, також було командою, бо за якихось кілька хвилин до них підбігало кілька осіб, один сканером зчитував штрих-код багажної бірки, а інші жваво піднімали валізу й несли її геть.

– Тобі що, не ясно?! – кричав Діма на Шаміля. – Служити!

І Шамілеві стало ясно. Ясно, що треба рухати носом далі, вздовж наступних багажних місць. Він понюхав кілька сумок, коричневу валізку, клунок, загорнутий в поліетилен. Вчув запах непоганої сухої ковбаси, тютюну, сала. З пащі звисла й сягнула підлоги слина голоду. Зупинився. Озирнувся на господаря.

– Знову щось знайшов? – злякався Діма і також озирнувся, глянув на вантажників, що прямували до автокару, залишеного біля відчинених воріт. – Та ну його!

– Лежати! – скомандував йому Діма.

Вийняв сигарету й також рушив до відчинених воріт попалити.

4
Київська область
Макарівський район. Село Липівка

За вікном цілу ніч завивала віхола. До п’ятої години нарешті заспокоїлася, вкриваючи вчорашній сніг сьогоднішнім.

Ірина вибігла на дорогу, на ходу зав’язуючи сіру пухову хустку. Спинилася на узбіччі, вдивляючись у темряву. Чекала, поки з цієї темряви виринуть два яєчні жовтки фар.

Хвилин п’ять Ірина не зводила очей з дороги. Мороз щипав, поколював голочками ніс і щоки. Іра занервувала. Запізнюватися було неприпустимо. Начальниця сувора. Скаже: «Більше не приходь!». І що тоді? Де брати гроші?

Два помаранчеві вогники фар відволікли її від тривожних думок. Вона зробила крок уперед, вийшла на дорогу й уважно придивилася. Фари були інші, незнайомі.

«Інша маршрутка?» – подумала вона і про всяк випадок підняла руку.

Поруч пригальмувала червона «мазда». Водій, чоловік років сорока у чорній шкірянці з піднятим коміром, перехилився, прочинив дверцята.

– Куди це ви вдосвіта?

– А ви на Київ?

– Сідайте!

У машині було тепло. Ірина зняла хустину.

– Вона вам не пасує, – похитав головою чоловік. – Так ви набагато красивіші!

– Краса відволікає, – відказала на це Ірина. Він кинув на пасажирку здивований погляд.

– Кого?

– Наприклад, вас від дороги! А це небезпечно… А мене від…

Водій розсміявся.

– А вас ваша краса теж відволікає?

– Та ну, що ви з мене смієтеся! – обурилася вона цілком серйозним тоном. – Яка я красива? Гадаєте, якщо я з села, то мені все підряд говорити можна?

– Я також із села, – водій знизав плечима. – Можете мені також усе підряд казати!

– А в мене тримісячна донька, – ображено кинула Ірина. – Я вам не якась там…

– Ну, вибачте, – чоловік прибрав усмішку з обличчя.

Ірина, сповнена дурної, самій їй незрозумілої образи, раптом, як порятунок, як промінь ліхтарика, що виводить з темряви, побачила попереду на узбіччі знайомий мікро-автобус. Поруч – декількох давніх знайомих попутників і водія, що рачкував біля переднього колеса.

– О! Це моя маршрутка! – вигукнула Ірина. – Дайте вийти!

– Та вона ж поламана! – здивувався водій. – А вам до Києва! Замерзнете тут на узбіччі, поки вашого «бусика» відремонтують!

– Зупиніть! Це моя маршрутка! – вперто повторила Ірина.

Чоловік здвигнув плечима й загальмував.

Ірина, забувши навіть подякувати, побігла до водія маршрутки.

– Ви чому мене не забрали?! – голосно спитала вона ображеним тоном.

Водій підняв на неї очі.

– Графік зсунули на п’ять хвилин. Тепер раніше виїжджаю…

– А якщо б я вас не наздогнала?!

– Слухайте, – роздратовано пирхнув водій. – Мені сказали на п’ять хвилин раніше виїжджати, я й виїхав! Он, – кивнув він на решту пасажирів, – вони ж усі сіли! Тому що на п’ятнадцять хвилин раніше на дорогу виходять. А ви спите довго, от і не сіли! Не заважайте!

Ірина дивилась на водія і не могла повірити в його байдужість і бездушність. Не могла повірити, що людина, про чиє особисте життя вона знає стільки непотрібних їй фактів, може так поставитися до неї, до своєї постійної пасажирки.

А водій, зітхнувши, випрямився.

Сказав усім сідати. Пасажири мовчки зайняли свої місця. Ірина сіла на своє сидіння біля дверей. Маршрутка рушила, і все, здавалося, виправилося саме собою. День починався у звичному ритмі серед звичних заспаних облич.

Доїхавши на метро до «Арсенальної», вона вийшла з напівпорожнього вагона. Поправила хустку й озирнулась. Помітила, що вона цілком сама на довжелезній платформі. Піднялась ескалатором, першим і другим. І далі сама-самісінька. Згори, їй назустріч, також ніхто не спускався. Якось усе це було дивно. Хоча воно так кожного дня, просто станція така мертва. Сюди чомусь люди пізніше приїжджають, лише вона одна така рання.

А груди боліли, тиснули. Ескалатор повільно повз угору. Йому-бо куди поспішати?

Ірина згадала водія, що підібрав її на дорозі. Згадала й спершу зітхнула через свою дурнувату поведінку, а потім усміхнулась. Смішний він якийсь! Але про хустку він, звісно, мав рацію. Треба б її перефарбувати.

5
Київ. Вулиця Рейтарська
Помешкання номер 10

– Ти де був? Де ти був? – відбійним молотом товк у вуха деренчливий голос дружини.

Семен розплющив очі. В голові шуміло. Литки боліли, наче після незвично довгої ходи в незручних черевиках…

– Ти що, не чуєш мене? – у голосі Вероніки забриніли сльози, що накочувались на очі.

Сеня підвів голову, глянув у вічі дружині, що стояла в махровому халаті.

– Та ніде я не був, – махнув він. – Чого причепилася?!

– Це я причепилася?! – обурилася та. – О першій ночі пішов кудись, о четвертій повернувся, і, не роздягаючись, заснув отут просто у фотелі! І ніде не був? А що в тебе на рукаві?

Сеня опустив голову й глянув на рукави своєї джинсової сорочки. На правому манжеті справді був якийсь бруд, пляма. Під ногами лежала куртка, придбана для поїздки на Аляску, куди його обіцяла взяти знайома компанія багатіїв-мандрівників як масажиста і просто хорошого міцного хлопця з досвідом роботи охоронцем. Йому сказали тоді: «Знайди собі спорядження для мінус п’ятдесяти!». Він і знайшов але експедицію перенесли на невизначений час. Зате куртка лишилась. І тепер чомусь лежала на підлозі…

Семен роззирнувся довкола. У ногах вчувався якийсь дискомфорт. Нахилився. Скинув з ніг кросівки.

– Ти мені так і не відповіси? – знову нав’язливо продзвеніло над головою.

– Що тобі відповісти?! – він підвів погляд на дружину, і та відсахнулась, помітивши в чоловіковому погляді якусь каламуть, щось, що не віщувало нічого хорошого. – Вибач! Мабуть, з кимсь випив уночі…

– З ким ти міг випити вночі? Ти ж і вдень не п’єш!

Семен знизав плечима і тут-таки відчув біль у лівій ключиці. Потер болюче місце рукою. Знову підвів очі на дружину. Та плакала. Богу дякувати, мовчки.

Вероніка, витираючи рукою сльози, вийшла в коридор і стала перед важкими залізними дверима. Далі рішуче відчинила броньовані двері і рвучко зачинила їх за собою. Гуркіт пролунав сходами.

Коли гримотіння стихло, знизу дочулися кроки. Вероніка поправила махровий халат і зиркнула вниз. Сходами піднімався сусід Ігор.

– Що, зачинилися? – співчутливо запитав він.

– Протяг, – пояснила вона сусідові. – Зараз Сеня відчинить! – сказала і натиснула на кнопку дзвінка.

Сусід, як на зло, стояв і так само чекав, наче бажаючи впевнитися, що їй справді не знадобиться його допомога. Коли Вероніка черговий раз натиснула на дзвінок, Ігор зворотним боком долоні гримнув у двері. Гуркіт знову наповнив під’їзд.

– Та ви йдіть! – попросила сусіда Вероніка. – Він, мабуть, у туалеті…

Ігор кивнув і рушив до своїх дверей – якраз навпроти. Зупинився. Ще раз озирнувся.

– Сьогодні вночі аптекаря вбили, тут поруч, – сказав він. – Хороший був чолов’яга. Грибник хоч куди. Знайомих власними ліками лікував, краще за будь-якого Кашпіровського!

За спиною Вероніки брязнув ключ, і вона плечима відчула рух повітря, стривоженого дверима, що відчинились і зачинились.

За мить прочинились і її двері.

– Ти то йдеш, то приходиш, – Семен дивився на дружину, з його обличчя читався подив, погляд був таким же сонно-втомленим.

– Пропусти! – Вероніка відштовхнула його вбік і забігла до коридору.

Стала перед дзеркалом і з гіркотою у погляді оглянула свою зроблену вчора зачіску, якої чоловік досі не помітив.

«Якщо б іще трішки коротше, вийшла б «брюнеткагаврош», – подумала Вероніка. – Ну й добре! Рано ще мені короткими зачісками себе молодити!»

6
Місто Бориспіль. Вулиця 9 Травня

– Мурику! Мурику! – до Діми, який намагався заснути, долинув голос Валі, його дружини. – Мурику! Де ти?

Тієї ж миті з двору дочулося неприємне гарчання сусідського бультер’єра на прізвисько Кінг. Собака був такий же паскудний, як і його господар. Він, замість того, щоб вигулювати собаку, просто виганяв його надвір, і той за мить опинявся на подвір’ї Діми й Валі, де справляв свої потреби, ганяв кота Мурика, якщо той був поряд, а далі повертався на свою територію.

Діма відірвав голову від подушки, обвів утомленим поглядом кімнату, до якої крізь двоє щільно зашторених вікон ледве проникало світло.

– До дідька їх усіх, і того собаку, і Мурика! – прошепотів Діма. Придивився до відчиненої телевізійної тумби з трьома полицями для всілякого відеопричандалля, якого наразі в сім’ї не було. Саме там, на верхній полиці під телевізором любив відпочивати їхній сірий кіт, якого Валя називала Муриком, а він, Діма, кликав Мурлом. Котик, що важив не менше десяти кіло, відгукувався на обидва прізвиська і жер усе, що йому клали до миски.

– Мурло! Киць-киць! – зашепотів Діма, помітивши кота на його улюбленому місці.

Кіт підбіг до господаря, нахилив мордочку, гадаючи, що його зараз чухатимуть за вухом.

– Валю! – гукнув Діма. – Тут він!

Двері до кімнати прочинилися. Увійшла Валя. На ногах пухнасті капці, поверх бузкового фланелевого халата зав’язаний фартушок.

У повітрі запахло тельбушеною свіжою рибою. Кіт помчав на кухню, як очманілий. Двері зачинилися. Діма знову наготувався заснути. Але запах риби був сильний, та ще й знадвору раз по раз долинав якийсь шум – їхній будинок стояв біля самої дороги, якою з ближнього заводу везли великогабаритні залізобетонні конструкції.

«Може, сто грамів прийняти на сон?» – подумав Діма й глянув на сервант, де за скляними дверцятами стояла чергова півлітрівка для непроханих гостей. Для проханих у тому-таки серванті, але внизу, на нижній полиці, зберігалося кілька пляшок самогону, настояного на листі молодої кропиви. Діма любив настоювати горілку на травах і ягодах. І пити приємніше, і для організму наче корисніше.

Він знехотя піднявся з дивану й налив собі келишок самогонки на кропиві. Випив душком. Отут і рибний запах виявився доречним – не закусив, то хоч занюхав!

Знову приліг і миттєво заснув, мовби змучене тіло тільки й чекало снодійних ста грамів.

Кіт, нажершись риб’ячих тельбухів, подався назад до кімнати, де спав господар і де було тепло й душно. Але зачинені двері його не пустили. Довелося йому лишитися на кухні й спостерігати з-під ребристої чавунної батареї за своєю господинею. Та, засунувши рибу до духовки, взялася за свинячі ратички. На конфорці стояла велетенська каструля. «Буде холодець», – здогадався сірий кіт.

Тим часом у двері знадвору хтось постукав, і господиня, полишивши гострий ніж на стільниці, вийшла в коридор.

– Ми з аеропорту, – пояснив один з чоловіків, що стояли на порозі. – Діма потрібен.

– Та спить він після зміни, – спробувала Валя відстояти чоловікове право на відпочинок.

– Це важливо дуже, – наполіг другий чолов’яга. – Ми його на п’ять хвилин. Одну справу обговорити, і все.

До будинку Валя їх не впустила. Лишила стояти на порозі. Сама зайшла до кімнати й потермосила чоловіка.

– До тебе з роботи прийшли, з аеропорту. Там, на порозі. Вийдеш?!

Діма тяжко зітхнув і спустив ноги з канапи. «Хто ще такі?» – запитав дружину, чудово розуміючи, що вона нікого з його співробітників знати не може. По-перше, тому, що ні з ким з роботи він не товаришував, а по-друге, сама Валя жодного разу ні в Борисполі, ні на будь-якому іншому летовищі не бувала.

Вийшовши на поріг, він сонним поглядом витріщився на візитерів і відразу їх упізнав – то були вантажники Борис і Женя з багажного відділення. Ті самі, що вламали його «не помітити» чорну пластикову валізку, яка викликала таку цікавість у його вівчарки Шаміля.

– Ми привезли! – Борис кивнув у бік коричневого «Фольксвагена-Пасата», що стояв за парканом.

– Подивилися б самі, – втомлено видихнув Діма.

– Ні, – заперечливо крутнув головою Борис. – Ми без тебе відчиняти не будемо. Все має бути по-чесному. Разом відчинили, разом поділили й забули про все. Зрозуміло?

Діма кивнув.

– Давай у твоєму гаражі, – запропонував Женя.

Діма позіхнув і повернувся у коридор по ключ від гаража. Знову вийшов на поріг.

– Сюди, тут переноска є! – гукнув їм Діма, зайшовши до гаража першим і ставши між задньою стіною і своїм стареньким БМВ.

Увімкнув лампу.

Вантажники обережно опустили валізу на бетонну підлогу. На ручці все ще баламкалась багажна бірка з кодом аеропорту призначення – Відень.

– Стамеска є? – поцікавився в господаря вусань Борис.

– Зараз глянемо! – Діма відійшов у куток, де стояла дерев’яна скринька з інструментами.

Вийняв стамеску й молоток.

– Шкода ламати, – зітхнув, стаючи навпочіпки.

– Та не шкодуй. Літати з нею все одно не можна, запах лишиться, і біля неї кожен собака брехатиме!

Діма підставив стамеску гострим краєм до кодового замка. Вдарив молотком, і замок тріснув навпіл.

Борис і Женя всміхнулися у передчутті розкриття таємниці.

Діма підняв накривку валізи. У ніс йому вдарив віддалено знайомий солодкавий запах.

Згори лежала картонка, під нею – гофрований пакувальний папір, а далі – щільно поскладані однакові пуделка, кожне розміром із сигаретну пачку. Одна з коробочок виявилася підмоченою. Діма її розкрив. Обережно видобув з неї розбиту ампулу. Опустив її собі під ноги і тут же вийняв з пуделка ще одну, цілу, наповнену ледь каламутною рідиною. Простягнув її Борисові.

Той підніс ампулу до лампи-переноски, глянув на світлі.

– Без надпису! – здивувався вголос і передав своєму товаришеві.

Женя й собі покрутив у руках ампулу, стенув плечима й повернув Борисові.

– Хер його знає, що це таке! – замислено мовив Борис і перевів погляд з ампули на господаря гаража. – У тебе лікар знайомий є?

Діма замислився. Фельдшер серед знайомих був, та й ветеринар так само, він якраз торік їхню кішку від запору лікував.

– Ні, нормального лікаря немає, – відповів він.

Боря обережно відламав кінчик ампули й підніс її до носа. Принюхався.

– На валер’янку схоже, – сказав він.

– Зараз перевіримо! – Діма пішов до будинку й повернувся з котом Муриком у руках. Опустив його на підлогу біля валізи й поставив перед ним тарілку з закам’янілим шматочком сала. Далі щиглем шпурнув сало у ближній кут гаража, а на його місце витрусив вміст ампули.

Боря розламав ще одну ампулу, і кількість каламутної рідини в тарілці подвоїлась. Чоловіки уважно дивилися на кота.

Мурик роззирнувся довкола, нахилився над тарілкою, лизнув каламутної рідини, аж зненацька присів на задок і завмер у цій дивній не котячій позі, наче дресирований собака, який почув команду «Сидіти!». За мить передні лапи також зігнулись. Він ліг і заплющив очі.

– Невже валер’янка?! – розчаровано запитав Боря.

Мурик раптом підвівся, обвів усе п’яним поглядом і неквапом рушив до гаражних воріт.

– Це не валер’янка, – проказав Боря. – Валер’янка котів радісно вставляє.

Він хотів було ще щось додати, але в ту ж мить знадвору долинув чийсь крик, механічний ляскіт і котячий вереск.

Діма кинувся до виходу. Двоє вантажників за ним.

Те, що вони побачили, змусило їх на момент завмерти. Просто перед гаражем валявся велосипед. Метри за два від нього, поряд з Борисовим «пасатом», обличчям донизу лежав чоловік у вовняному спортивному костюмі й лижній шапочці на закривавленій голові. А кіт Мурик, дивно тягнучи задні лапи, намагався заповзти в сад через вузьку щілину між парканом і землею.

– Цього до гаража! – скомандував Борис.

Велосипедиста затягли досередини. Потім туди ж занесли й велосипед.

– Живий? – спитав Діма у Борі, який нахилився над постраждалим.

– А хер його знає, – Боря саме обшукував велосипедиста. Вийняв з кишені його спортивних штанів гаманець. У гаманці, крім дрібних купюр, лежала повістка до суду. Вусань-вантажник уважно вивчив її, і на його обличчі заграла хитра посмішка. Він поклав гаманець на місце, залишивши повістку собі. Далі вийняв іще одну ампулу, розкрив її й вилив каламутну рідину просто до рота велосипедистові. Той захрипів, розплющив повіки.

– Ти диви, дихає! Ну нічого, адреска його в нас уже є, – Боря показав Дімі повістку. – Я до нього завтра зайду, скажу, що знайшов її на вулиці. Заразом гляну, як йому після сьогоднішнього ДТП!

– От голова! Відразу й не скажеш! – Діма подумки здивувався винахідливості вантажника.

Невдовзі Боря і Женя винесли велосипедиста надвір і посадили його на землю, прихиливши спиною до сусідського паркана. Поряд кинули його велосипед. І поїхали геть, пообіцявши повернутися наступного вечора.

Діма зачинив гараж. На душі було тривожно й сумно. Згадав про Мурика й вирішив перевірити, як він там. На снігу лежало нерухоме тіло кота.

Діма нахилився, взяв Мурика на руки і впевнився, що той мертвий. Поклав його назад на сніг. Захотілося піти й помити руки з милом. І раптом збагнув, якою загрозою для його сімейного життя є смерть Мурика. Валя ж цього сірого кота обожнювала. Розмовляла з Муриком більше й частіше, ніж з ним, зі своїм чоловіком. Що буде, коли вона дізнається, що кота більше немає?!

Діма злякався. Знайшов у гаражі мішок з-під картоплі. Поклав до нього здохлого кота й рушив нервовою швидкою ходою по вулиці, роздумуючи, куди б ту падлину викинути, щоб ніхто не знайшов. Хвилин за п’ятнадцять зупинився перед попелищем старого будинку, який згорів кілька років тому. Сюди, щоправда, прибігали хлопчиська гратися, але дорослих те закинуте подвір’я не цікавило. До того ж і колодязь у дворі є.

Діма роззирнувся і, не помітивши нікого на вулиці, шмигнув у подвір’я згорілого будинку. Глянув у криницю, а там уже й води не видно, саме сміття, але до верху ще метри зо три.

– Ну, прощавай, Мурло! – мовив Діма й кинув униз мішок з котом.

– Ти Мурика не бачив? – спитала Валя, тільки-но він повернувся додому.

– Ні, не бачив, – Діма хитнув головою на ходу.

7
Київська область. Макарівський район
Село Липівка. Вечір

За вікном сипав сніг. Раптові пориви вітру іноді підхоплювали його й кидали вгору, тому він перелітав через дах одноповерхового будинку й падав уже з іншого боку, за вікном кімнатки, в якій спали Ірина й тримісячна Ярослава, яку бабуся, що лишалася з нею на весь день, ніжно кликала Ясею і та само ніжно вмовляла пити більше молочної суміші «Малюк», щоб якнайшвидше вирости, сказати своє перше слово й зробити перший крок.

– Ясечко! Ну, ще трішки! – благала немовля бабуся Шура, підносячи пляшечку з сумішшю соскою Ясі до ротика. Але дитина вперто відштовхувала пляшечку ручкою вбік, при цьому не відводячи очей-намистинок від телевізора, який показував чергову серію «Бандитського Петербурга».

– Ну? Що я твоїй мамі скажу? – хитала головою літня жінка. – Вона он у місті гроші для тебе заробляє, а ти?

Поки герої серіалу стріляли одне в одного, у двері будинку подзвонили. Але бабуся Шура не почула. Щойно коли стрілянина припинилася, вона скочила, посадила Ясю на кушетку, а сама поквапилася до дверей.

– О! Повернулася! – зраділа вона доньці.

Іра опустила на підлогу важку господарську торбу. Зняла з голови хустину.

– Йди до кухні, поужинай, там куриця на плиті! – подомашньому спокійно сказала їй мама й повернулася до своєї кімнати, не помітивши заплаканих очей доньки.

На кухні Іра виклала з торби продукти. Ковбасу й оселедець поклала до холодильника, консерви – до шафки біля мийки. Всілася за стіл, закрила обличчя долонями й заплакала тихо-тихо, майже не схлипуючи. Жахлива порожнеча всередині неї самої лякала її. А можливо, то була лише втома, яку не могли компенсувати ні короткий сон, ні пюре з куркою на плиті.

Щоранку вона з грудьми, переповненими материнським молоком, поспішала до Києва, де в маленькому кабінеті жінка у білому халаті з незрушним обличчям зціджувала усе молоко з грудей за допомогою маленького насосика до літрової банки, а далі відсилала її до кухні, де нянечка закладу, загалом добра старенька, накладала їй повну миску вівсянки й стежила, щоб Ірина з’їла все до крихти. Іноді разом з Іриною за столик сідали одна чи дві такі самі, як і вона, матері-годувальниці, і тоді няня рівномірно розподіляла свою увагу між усіма жінками. Після каші належало погуляти дві години Маріїнським парком, що розташовувався через дорогу від будинку, де у звичайному, лише доволі великому, помешканні містився той приватний медичний заклад, схожий на молочну кухню, вірніше – на її протилежність. Адже тут у матерів забирали молоко, а натомість давали гроші, яких, зрештою, вистачало і на молочну суміш рідним дітям, і на недороге сільське життя, і на дорогу до Києва й назад.

Іра вже знала кількох самотніх мам таких самих, як і вона.

– Це для депутатських мамусь, – сказала якось Ірі Настя з-під Бишева. – Вони відразу після пологів спеціальні пігулки приймають, щоб молока не було, і щоб груди молодими зберегти, а самі своїх дітей нашим молоком годують.

Іра повірила. Вона не думала лихого про подібних матусь. Змалку не вміла думати погано про людей, навіть про справді лихих. Єдине, чого б їй хотілось, то це глянути хоч краєчком ока на малюка, якого годують її молоком.

Але сьогодні на зворотному шляху їй довелося більше години стояти в маршрутці. Може, це стояння, та ще з похиленою головою, так змучило її, що вона цілу дорогу шкодувала й себе саму, що була наче дійна корова, і Ясю, що змушена при живій і здоровій мамі пити розчинений молочний порошок і залишатися на цілий день з бабусею.

Виплакавшись, Іра заспокоїлась. Повечеряла. Здавалося, що груди, випорожнені три години тому, поволі знову наповнюються молоком. Зайшовши в кімнату до мами, взяла на руки Ясю і піднесла її до персів. Крихітка присмокталась, жадібно заворушила губками, від чого Ірі стало лоскітно і трішки боляче. Але на обличчі в неї заграла посмішка.

– Гляди, не балуй її! – почула вона голос матері. – А то побачать завтра, що в тебе мало молока, скажуть більше не приходити…

– А я на ніч іще поїм, – без жодної образи на материні слова відповіла Іра.

Перед сном, з’ївши канапку з салом і ще одну тарілку пюре, Іра розчинила в мисці темно-зелену фарбу для тканин, придбану в Києві, і замочила в ній свою сіру пухову хустку. Щоб хустка не вийшла надто темною, долила ще води.

8
Київ. Вулиця Рейтарська
Помешкання номер 10. Полудень

Уранці Вероніка полюбляла одягати спортивний лижний костюм. У цьому костюмі вона виглядала такою граційною і свіжою, що сама думка про ранкову зарядку чи похід до фітнес-студії викликала іронічну посмішку на її милому личку. Сьогодні їй вдалося поніжитися у ліжку до пів на одинадцяту. І ось тепер, коли вона остаточно прокинулась, їй захотілося витратити трохи енергії на домашні справи. Вероніка витерла пилюку з мікрохвильовки, з підвіконь. Потім узялася за прання.

Завантаживши в машину-автомат усі білі речі, Вероніка раптом згадала про Семенову сорочку. Знов нахилилася до пральки, відчинила круглі прозорі пластикові дверцята й висмикнула за рукав чоловікову сорочку. Рукав, за який вона смикнула, був іще більш-менш чистим, зате другий! Вона піднесла сорочку до вікна й придивилася до бурої плями. Понюхала її, потерла ніжними пучками пальців. За мить вона вже не сумнівалася: сорочка була заляпана кров’ю. Вероніка замислилась і відчула, як від її власних думок по спині пробігли мурашки. «Краще вже змиритися з тим, що у чоловіка з’явилась якась тимчасова коханка, ніж після дванадцяти років спільного життя з’ясувати, що твій чоловік – убивця!».

Вона встромила сорочку назад до пральки. Натиснула кнопку пуску і в замислено-тривожному стані повернулася назад до кухні.

У помешканні було тихо. Семенові з самого ранку зателефонував його постійний замовник Геннадій Ілліч, і чоловік одразу пішов у справах. Минулої ночі він нікуди не зникав. Вона, хоч їй було незручно, цілу ніч не знімала руки з його плеча.

Уже сидячи за кухонним столиком біля вікна, за яким легкий сніжок плавно опускався до землі, Вероніка знову згадала про вбивство аптекаря. «Може, спитати сусіда? – подумала вона. – Він, мабуть, щось про нього знає! Газети читає, новини по всіх каналах дивиться! Ану ж убивцю вже знайшли?».

Чай з медом знімав напругу й пом’якшував тривогу. Вона могла б отак і півгодини сидіти біля вікна, і годину. Але питання, навіть якщо ставиш їх собі подумки, можна заспокоїти лише відповідями. Інакше вони сверблять, наче комарині укуси. І Вероніка вийшла на сходовий майданчик, подзвонила у сусідські двері. Кілька хвилин почекала й повернулася до себе.

«Що ж, така доля», – вирішила вона.

І відразу замислилася про долю.

А що доля? На долю їй гріх було скаржитися. Єдина дитина в сім’ї військового льотчика та вчительки географії. Удома завше багато цукерок, червоної риби, великий глобус на серванті, з якого мама подеколи витирала пилюку. Дурнуватий шлюб у вісімнадцять років. Через півроку – розлучення. Другий шлюб зовсім не дурнуватий, і триває ось уже тринадцятий рік. За цей час Семен виріс з торгівця відеокасетами на Петрівці до власника невеличкої, зате міцної фірми з охорони різноманітних серйозних зустрічей і виїзних корпоративних заходів. Власне, то й не фірма була, а просто двоє старих друзів: Семен і Володька, плюс за необхідності ще троє-четверо фізично міцних знайомих хлопців напохваті. За чотири роки роботи в охоронній справі Семен заробив на гарне двокімнатне помешкання на Стрілецькій у самому центрі. Офіс був йому непотрібний. Все вирішувалося по телефону. Головний замовник – Геннадій Ілліч – був депутатом парламенту, і відповідно, все його депутатське життя незалежно від часу доби складалося з бізнес-зустрічей та схожих подій, що потребували таємності й охорони. Семена він знав давно, ще з Петрівки. Тоді у нього було прізвисько Гена-крокодил і займався він щоденним збором грошей з торгового люду. «Вийшли ми всі із народу, діти сім’ї трудової…» – полюбляв наспівувати Геннадій Ілліч, і щоразу, коли в цю мить поруч опинявся Семен, йому згадувалося його сорок сьоме місце в третьому торговому ряду. Пісня, наче реп’ях, відривалась від депутата і до самого вечора крутилася Семенові на язиці. Інколи він її мугикав, уже заходячи до помешкання після роботи. Вероніка, що вивчила закономірність появи цієї пісеньки в домашньому «ефірі», лише підсміхалася.

Свого часу вона багато довідалася від Семена про перипетії базарного життя. У часи торгівлі відео Семена не раз арештовувала міліція, і він під час арештів примудрявся зав’язати купу корисних знайомств. Колишні сержанти сьогодні вже стали майорами й полковниками, займали поважні посади і ставилися до Семена як до друга юності, свідка їхнього професійного й кар’єрного зростання. Доля? Звісно, доля!

І раптом Вероніка здригнулася. Її кинуло в крижаний холод, у прірву. Вона згадала те, що трапилося сім років тому й чого, за обіцянками її психотерапевта, вона більше ніколи в житті не мала б згадувати.

Вона у відчаї глянула у вікно, на пухнасті сніжинки, що кружляли і плавно падали додолу. Її права долоня мимоволі ковзнула стільницею і вперлась у горнятко з недопитим чаєм. Через мить воно полетіло вниз. Дзенькіт розбитого фаянсу відвернув Вероніку від думок. Вона обернулася, поглянула на підлогу, на білі скалки горнятка. Її трохи попустило. Але той раптовий душевний холод зненацька перетворився на фізичний. Вероніку лихоманило. Вона зайшла до спальні, знайшла у шафі теплий норвезький светр. Надягнула його поверх «адідасівської» спортивної курточки. Далі рушила до ванної й закуталась у махровий халат смарагдового кольору – подарунок Семена на минулий День Валентина. Підперезалась тугіше. Уся та коротка метушня з утеплюванням чи то душі, чи тіла повернула її в реальність.

Великі уламки горнятка вона позбирала пальцями. Дрібніші змела віником. Протерла підлогу й вирішила вийти під сніг. Білий колір завше її заспокоював, змушував почуватися маленькою, допитливою й беззахисною дівчинкою. Їй згадалось, як вона всього боялась у віці чотирьох-п’яти років. Боялась опинитися самою посеред засніженого поля, коли їздила з батьками до знайомих у село під Києвом. Боялась підходити близько до шосе, яким мчали велетенські гуркітливі вантажівки. А найцікавіше, що їй подобалося відчуття страху, як багатьом дітям подобаються страшні казки, розказані на ніч – вони не відпускають дитину в сон, змушують зазирати під ліжко й засинати з увімкненим світлом, щоб чудовиська й страховиди з казок не прослизнули до дитячої спальні.

Замість махрового халата Вероніка одягла довгу коричневу дублянку, перед тим обмотавши шию шаликом з козячої вовни.

Зараз вона прогуляється вздовж високого потужного заднього муру Софіївського собору. Дійде до Стрітенської, далі до Рильського провулка, і назад. І так разів зо три-чотири. Це її перевірений маршрут заспокійливої прогулянки. І якщо з неба падає сніг, а вона крокує вздовж високої білої монастирської огорожі, то все у світі владнається. У її внутрішньому світі. Інший світ їй непідвладний.

9
Місто Бориспіль. Вулиця 9 Травня

Після «зникнення» Мурика життя у Діми вдома стало похмуре, як ніч. Валя по п’ять разів на день висилала Діму в різні закутки міста, де, згідно з чутками й неперевіреними даними, бачили великого сірого кота, що за описом і фото нагадував зниклого. Весь Бориспіль уже був обклеєний розксереними оголошеннями з фотографією Мурика та жалібним проханням «знайти за винагороду». Валя навідріз відмовилася від пропозиції чоловіка написати «…за розумну винагороду». Діма вже й сам нерадий був, що втрутився зі своїми порадами у невдячну справу підготовки оголошення про зникнення кота, якій дружина віддалася цілковито. Невдячну хоча б тому, що ніхто не міг повернути їхнього Мурика. Точніше, знайти його прах теоретично могли, але такий фінал справи навряд чи потішив би Валю.

Отож Діма просто терпляче чекав, поки жіноче серце заспокоїться. Ходив собі на службу, контролював регулярне й відповідальне обнюхування багажу пасажирів, що відлітали й прибували. Стежив за настроєм Шаміля. А коли повертався додому, то потрапляв в атмосферу безмежного горя. Передбачаючи прохання дружини, сам казав: «То я піду Мурика пошукаю», і перебирався до гаража, де зручніше облаштував свій куток між задньою стіною будівлі й старим БМВ. Навіть спіральний нагрівач собі там поставив, щоб тепліше було.

Там, у гаражі, його й застали Борис і Женя. Спершу вони, як і належить, зайшли до будинку. Валя повідомила їм, що Діма подався на пошуки кота. Чолов’яги були тямовиті, тож, вийшовши з подвір’я, відразу рушили до гаража.

– Слухай, це повний абзац! – збуджено почав Борис, коли вони влаштувалися у зручному запліччі гаража біля нагрівача. – Три дні його вдома не було!

– Кого? – спитав Діма, у чиїх думках головне місце посідав «зниклий» Мурик.

– Та велосипедиста того! – випалив Борис. – Його дружина в істериці билася! Я з тією повісткою до нього три дні ходив, лише дружину заспокоював. Казав їй, що він, може, ховається десь, щоб та повістка його боком обійшла. А нині вранці приходить додому, худий, як дідько!

– Та він і так худий був! – пригадав Діма.

– А став іще худіший, обличчя – суцільний тобі Бухенвальд, вилиці стирчать. І знаєш, що він їй сказав?! Що він на велосипеді до Чернігова їздив, до племінника!

– А навіщо? – запитав Діма.

– І я його те саме спитав: навіщо? А той лише плечима знизав!

– Ні-і, – протягнув Женя, який досі сидів мовчки. – Він потім щось про брак утоми говорив… Казав, що відчув зайву бадьорість у тілі, то й вирішив рвонути кудись подалі…

– Випити хочете?

Борис хитнув головою заперечливо, а Женя радісно кивнув.

Діма поставив на табуретку, що правила за столик, тарілку з квашеними огірками і наповнив дві чарки. Але перш ніж випити, поскаржився на дружину, що побивається за зниклим котом.

– Мине, – заспокоїв його Боря.

– Коли? Я вже не витримую! Удома така атмосфера, ніби в кожній кімнаті по п’ять мерців неоплаканих лежить.

– То знайди схожого кота, – на обличчі Бориса вималювався дуже серйозний вираз. – І вдай, ніби це Мурик! Він же звичайний, сірий був! Таких вулицями сотні бігають…

– Їй серце підкаже, що не той кіт, – засумнівався вголос Діма.

– Серце? Та байки то все! Жінки самі про себе ці казки вигадують, щоб добрішими здаватися. А самі… – Женя обірвав сам себе, схопив чарку і нервово перехилив. Потім хруснув у роті огірком.

– Та годі про котів! – Борис вирішив змінити тему розмови. – Ти лікаря знайшов якогось?

Його погляд уперся в очі Діми.

– Якого лікаря?! Я кота шукаю…

– Зав’язуй зі своїм котом. Пошукай лікаря. Або аптекаря. Аптекарі на ампулах краще розуміються.

– Ти ось що зроби, – Женя підняв вказівного пальця, щоб привернути до себе увагу. – Візьми ампулу й піди до аптеки. Скажи, що знайшов і не знаєш, що це таке!

– Та це й ти можеш зробити! – відповів на пропозицію господар гаража. – Чого це я маю по аптеках ходити?

– Справді, – кивнув Борис, пригладжуючи вуса і уважно дивлячись на Женю. – Займися цим!

– Гаразд, – мить повагавшись, погодився той. – Давайте мені три ампули, і я… піду, словом.

Діма видобув з присунутої до стіни пластикової валізи три ампули. Женя поклав їх до кишені куртки, кивнув на прощання і вийшов.

Борис і Діма перезирнулися.

– Він що, образився? – спитав Діма.

Борис мовчки махнув рукою.

– Хлюпни й мені чарочку, – попросив він.

Діма налив.

– Треба було з нами, на трьох, – сказав він.

– Я на трьох більше не п’ю, – похмуро повідомив Борис. – Пити на трьох – це друга ознака алкоголізму.

– А перша?

– Перша? Це пити на самоті…

– Знаєш, мені наплювати, що в цих ампулках – наркотик чи ліки від раку. Головне – вигідно їх продати, —

поділився після чарки горілки Борис. – Я б тоді доньку в університет влаштував, на платне навчання. А ти справді, знайди схожого кота, виваляй його в багнюці й додому принеси. Скажи, що він по кицьках волочився і на себе не схожий… Вона й заспокоїться. Та й не кота їй треба, а дитину!

– Це наша справа! – став на захист дружини Діма.

– Певно що ваша, – погодився Борис, підводячись із саморобної дерев’яної лавочки. – А валізочка – наша справа. І краще б її чимшвидше закінчити!

10
Київська область. Макарівський район
Село Липівка

Наступний ранок почався в Ірини на п’ятнадцять хвилин раніше, ніж зазвичай. Вона перенесла миску з замоченою у фарбу хусткою до бойлерної. Далі повісила її на мотузку просто над мискою. Хай фарба скрапує.

Збиралася у хорошому настрої. Встигла випити чаю з холодним сирником і розчинити кип’яченою водою молочну суміш для Ясі. Тільки коли надягла пальто, на мить розгубилася: а на голову що? Її погляд упав на материну вовняну хустку, чорну з червоними трояндами, куплену колись у циган на фастівському базарі. Мама тоді три такі придбала, отже, дві хустини ще десь лежать. Ірина пов’язала хустку на голову, взяла торбину і вийшла.

Сніг на порозі заскрипів під ногами.

Маршрутка над’їхала вчасно. Зайнявши своє місце, Іра розслабилась і заснула. І замість того щоб побачити сон, вона вловила голос, який долинув з незвичної синюватої темряви: «Вір, він повернеться! Точно повернеться».

– Хто повернеться? – подумала вона вві сні.

А голос відповів: «Він».

– А хто він? – знов перепитала Ірина. А що, коли «він» – це Ясин батько? Такий «він» був їй геть не потрібен! От якби якийсь інший «він», який зміг би стати люблячим батьком для донечки й гарним чоловіком для неї самої. Але заледве чи він сам прийде. Але й голос же сказав не «прийде», а «повернеться»! А повертається лише той, хто спершу пішов.

Отак дрімаючи, їхала Іра в маршрутці темною дорогою. Попереду її чекав Київ, який вивільнить її переповнені молоком груди і ще молока попросить.

І знову вивільнить груди, висмокче все до останньої краплі й відішле додому, заплативши не надто скупо, але й не щедро, а так, щоб вистачило їй, Ірині, сили й бажання продовжувати цю щоденну рутину доти, доки в її грудях не висохне молоко.

– Агов! Приїхали! – протріскотів на головою голос водія Васі. – Гайда, бо запізнишся.

Двері їй відчинила заспана нянечка у білому халаті. Либонь, вона ночувала у цій приватній «молочній кухні».

Іра роздяглася до пояса, сіла до столу. По плечах і руках від холоду одразу пробігли мурашки. Бабуся-нянечка помітила, що Іра змерзла, зачинила кватирку. Потім піднесла пластикову чашку-лієчку до лівого перса. Ввімкнула помпу, і вона задзижчала, наче дитяча іграшка на батарейках. Від чашки-лійки до пляшки-приймача трубочкою побігло молоко.

– Лілія Петрівна звільнилася, – поскаржилася нянечка. – Тепер мені ось з технікою морочитися! – кивнула вона на насосик.

Щоб розвіятися, Іра пригадала собі свій сон у маршрутці. Подумки почала прикладати згаданого голосом «його» до всіх знайомих чоловіків. Виявилося, що не так уже й багато в неї знайомих чоловіків. Якщо не брати до уваги дідківсусідів зі села, вистачало пальців однієї руки, щоби збагнути одне: хто б з цих п’яти не повернувся, особливого щастя їй це не віщує.

Чашка-лійка перекочувала на праве персо. Дзижчання помпочки здавалося таким же рідним, як і плач Ясі.

Добре поснідавши вівсянкою, Іра залишила свою торбину на вішаку в коридорі, а сама вирушила на прогулянку Маріїнським парком.

Наближалася восьма ранку. До зупинки під’їжджали автобуси й маршрутки, і з них висипали десятки пристойно і тепло вбраних людей. Ніхто з них не йшов до парку. Всі переходили на інший бік вулиці й зникали.

Ірі це подобалось. Вона почувалася чи не господинею тут, у цьому парку, що межував з будівлею парламенту і ніжно-бірюзовою спорудою палацу. Можливо, то через смачну вівсянку їй було так тепло й затишно на морозі? А може, тому, що всі оці люди тільки-но йшли на роботу, а в неї перша зміна вже закінчилась, і настала така довга перерва, якої у звичайних робітників чи навіть секретарок просто не буває?

Усмішка осяяла Ірине личко. Вона поправила на голові материну «циганську» хустину і неквапом рушила алеєю.

– Ця хустка вам теж не до лиця! – пролунав поруч чоловічий голос, що здався Ірі знайомим.

Вона обернулася й упізнала чоловіка з іскорками у ледь розкосих очах. Він підвозив її червоним автом, коли маршрутка від’їхала раніше, ніж зазвичай.

– А це не моя, це мамина, – відказала Іра.

– Так, – кивнув він. – Таку можна носити, коли внуки народилися!

– От мама й носить. Онука в неї є…

Чоловік був одягнутий в довге шкіряне пальто чорного кольору з високим хутряним коміром. А от хутряної шапки на його голові не було. Взагалі ніякої шапки не було.

– А вам не холодно? – спитала Іра, не зводячи погляду з його короткої зачіски, наче хотіла знайти симптоми облисіння через ходіння з відкритою головою на морозі.

– Ні, не холодно, – спокійно відповів той. – Мене, до речі, звати Єгор. А вас?

– Іра.

– Ходімо, я вас поганою кавою пригощу! – запропонував чоловік.

Іра глянула на нього з підозрою.

– Добру каву можна лише з десятої ранку знайти, а зараз, на жаль, вибору нема.

Вона кивнула, і Єгор повів її вбік вулиці, до зупинки, куди й далі «причалювали» чергові автобуси й маршрутки.

Вони перетнули вулицю, вийшли на перпендикулярну і хвилин через п’ять, завернувши праворуч за ріг, увійшли до невеликого гастроному.

– Два по «три в одному», – сказав він продавчині.

Солодку каву вони пили з пластикових одноразових скляночок, стоячи біля вітрини крамниці з внутрішнього боку.

– Не така вона вже й погана! – знизала плечима Іра.

– Треба вміти порівнювати, – посміхнувся Єгор. – А ви десь тут поруч працюєте?

– Так, – кивнула Ірина. – А ви?

– Я теж. Неподалік від того місця, де я вас зустрів.

– У палаці? – зацікавилась Ірина.

– Можна сказати, що в палаці, – відповів він після короткої паузи.

Десь зовсім поруч, майже між ними пролунав механічний голос – Ірина аж злякалася. Вона озирнулася, але Єгор ніжно торкнувся її руки, звернув цим доторком її погляд на себе і дав знак очима, що все гаразд.

– Вже йду, – сказав він до когось.

Іра помітила, що з високого хутряного коміра його пальта до вуха йшов чорний дротик, що закінчувався маленьким чорним навушничком, завбільшки з муху, біля самого вуха. Вона бачила такі штучки по телевізору, їх зазвичай мали люди, що охороняли президента.

«Він зараз піде геть», – збагнула Іра, і їй просто захотілося плакати. Не тому, що він піде, а «погана» кава в її скляночці ще не допита. Просто він, з цією чорною штучкою у вусі, здався їй людиною, яка досягла здійснення своєї мрії. Спокійний, приємний, самовпевнений…

– Ви ж постійно гуляєте в парку, – посміхнувся Єгор. Вона кивнула, і її губки приязно вигнулися.

– Я вас знайду. Може, й сьогодні. З мене тепер смачна кава!

– Та й ця непогана, – стиха мовила Іра.

Єгор усміхнувся, грайливо моргнув обома очима і вийшов з крамниці.

«Він від мене вищий майже на цілу голову!» – зрозуміла Ірина і здивувалася цьому відкриттю.

– Гей, дай гривню! – прошепотів бородатий бомж, який став перед нею у своєму облізлому драповому пальті й черевиках без шнурівок. – Мені холодно!

Іра пірнула рукою в кишеню, вийняла дрібняки, відрахувала гривню й висипала її в простягнуту долоню бомжа.

– Добре! – сказав той замість «дякую» і, озирнувшись, рушив до жінки у дорогій дублянці, яка щойно зайшла до цього маленького гастрономчика.

Ірині теж стало холодно. Вона допила каву й вирішила повернутися в тепло її «молочної кухні».

Вхідні двері були відчинені, тож Ірина ввійшла, але її тут-таки потіснили двоє чоловіків в однакових синіх куртках, що заносили досередини великий металевий бідон. Вони пронесли його коридором і, відчинивши подвійні двері, якими той коридор закінчувався, зникли в наступному, набагато розкішнішому, де на підлозі лежала килимова доріжка, а на стінах висіли картини. Що було зображено на тих картинах, Іра не встигла роздивитися. Подвійні двері зімкнулися синхронно.

– Іринко, на плитці ще каша лишилася, – ласкаво мовила до неї нянечка Віра. – Роздягайся, проходь!

Іра кивнула, не відводячи погляду від подвійних дерев’яних дверей.

– А що там, за тими дверима? – запитала вона вже у кухні, озираючись на нянечку, що наливала їй до миски вівсянку.

– Туди клієнти й клієнтки заходять з центрального входу. Лікар-консультант у кабінеті приймає. Попередній лікар був китаєць, а теперішній, кажуть, з Москви приїхав, – прошепотіла літня нянечка. – А ми тут з тобою – кухонні. Нам туди не можна.

Іра кивнула з розумінням. А тільки-но взялася до вівсянки, так їй тепло й затишно стало, що всі питання і поставлені, і замовчані кудись звітріли. Та й слух у неї, здавалося, перекинувся, наче скляний гранчак. Внутрішнім став. І почула вона, як у роті вівсянка пережовується, як молоко в грудях прибуває, як б’ється серце – гучно і впевнено.

11
Київ. Вулиця Рейтарська. Помешкання номер 10

А зима й далі була м’якою й ненав’язливою. Сніжок то випаде, то розтане від якогось незрозумілого подиху теплого вітру, і тут-таки знову замерзне, перетворившись на ожеледь. І тоді вже ступаєш по нерівному хіднику обережно, чекаючи нового снігу, що притрусив би слизьку доріжку.

Семен поїхав кудись ще досвіта. Обіцяв до п’ятої повернутися. Вероніка зранку пішла купити харчі. Витратила годинку на телефонну розмову зі своєю знайомою Танечкою. Дізналася багато про її нового чоловіка, який був на три роки молодший за Таню, але, за її словами, вирізнявся неабияким життєвим досвідом. Що мала Танечка на увазі під «життєвим досвідом», Вероніка вирішила довідатися під час особистої зустрічі, про яку вони, зрештою, наприкінці телефонної бесіди й домовились.

А час того дня нікуди не поспішав. І сніжок то падав, то зупинявся. Згадавши знічев’я про користь свіжого повітря, Вероніка вирішила прогулятися. Але, позаяк була в гарному настрої, рушила не до масивного заднього муру Софіївського заповідника, а до рогу трьох кав’ярень – до перехрестя Стрілецької та Ярославового Валу…

Отам вона й стала свідком сценки, яку ані трагічною, ані комічною не назвеш.

Елегантно вбрана жінка років п’ятдесяти, у песцевій шубі до п’ят і вишуканих чобітках в одній руці тримала молоток, а в другій – невеликий вінок із соснових гілок, прикрашений кількома штучними трояндами й чорною стрічкою з написом сріблястими літерами. Між жінкою й стіною наріжної кав’ярні стояв хлопчина у джинсах і темній куртці. На вигляд йому було років вісімнадцять. Погляд переляканий, вираз обличчя такий самий. Він щось говорив до жінки, хаотично жестикулюючи.

На вродливому обличчі жінки зі строгими рисами вималювалися подив і гнів. Вероніка шкірою відчула, що неодмінно мусить стати поруч з жінкою й підтримати її, незалежно від суті суперечки.

І варто було Вероніці підійти ближче, як суть суперечки стала ясна наче літній день.

– Його тут убили, а цей шмаркач не дає мені вінок на цвяшок повісити! – проказала дама у песцевій шубі просто в обличчя Вероніці. – Ви уявляєте?! Он на Рейтарській, біля кав’ярні «Двері» машину підірвали, і там вінок уже років п’ять висить, нікому не заважає!

– Це приватна власність, – бурмотів хлопчина, переводячи погляд з дами з вінком і молотком на Вероніку й назад.

– А якщо б тут твого батька вбили? – спокійно запитала Вероніка, прицвяхувавши хлопця до стіни холодним поглядом.

– Та до чого тут мій батько? – невпевнено заперечив той. – Це ж кав’ярня, а не цвинтар! Сюди пива попити приходять!

– Мій чоловік теж до вас ходив! – сказала дама в шубі й підібгала нижню губу, наче виражаючи в такий спосіб зневагу до цього нікчемного молодика.

– Ідіть до директора й домовляйтеся, я тут ні при чому! Мені сказали прибрати вінок і все! Я ж тільки охоронець…

– У мого чоловіка сорок таких охоронців, – розсердилася Вероніка. – Я йому скажу…

– Не потрібно, – спокійно проказала до Вероніки дама в шубі. – Де твій директор? – звернулася вона до охоронця.

– Там, – вказав він поглядом на кав’ярню.

– Потримайте! – дама простягнула Вероніці вінок і молоток.

– Ходімо! – звеліла вона хлопцеві.

Вони вдвох зайшли до кав’ярні. А Вероніка лишилася стояти на хіднику, притрушеному снігом. Вона помітила цвях, вбитий у стіну будинку. Повісила на нього вінок, а молоток прихилила руків’ям до стіни унизу. Тепер стояти було зручніше.

Дама у шубі вийшла хвилин через п’ять. Найперше поправила вінок, що висів трохи косо. Підняла молоток з хідника.

– Домовилася, – сказала спокійним тоном. – На вихідні буду знімати, а в будні його не чіпатимуть…

– Ходімо до мене, кави поп’ємо, – запропонувала Вероніка. – Я тут поруч мешкаю.

12
Аеропорт Бориспіль

Дімина зміна починалася о дев’ятій ранку. Ніч минула спокійно. Пасажири тієї зміни всі як один виявилися законослухняними, тож скільки не принюхувався Шаміль, його очі жодного разу не засяяли радістю. Вантажників Бориса й Жені також не було, їхні зміни не збіглися з Діминою.

«Воно й краще, – міркував собі Діма, зиркаючи на годинник і згадуючи про чорну пластикову валізку, що лежала в його гаражі. – Викинути б її до біса та й забути про все!».

Лишався ще один рейс. Потім кінець зміни, й службовий автобус розвезе потомлених нічних трудівників по домівках.

– Коваленко! – раптом долинуло з кишенькової рації. – Зайдіть до начальника митниці!

– Йду! – відповів у чорну «мильницю» Діма й стурбовано глянув на Шаміля.

– Сидіти, – наказав вівчарці й вирушив до начальства.

Начальник зустрів його кивком голови й холодним поглядом. Він сидів за робочим столом і крутив у руках окуляри з ледь затемненими скельцями. Монітор з клавіатурою були зсунуті на правий край столу, а кілька папок з паперами – на лівий.

– Дванадцятого вранці твоя зміна була?

– Так, – відповів Діма.

– Якийсь багаж по нашій лінії затримувався?

– Здається, ні, – Діма напружився і силкувався втримувати обличчя незворушним, щоб випадково не викликати підозри начальства. – Якщо й було щось, то мусить бути задокументоване… – він кивнув на комп’ютер.

– Одна валізочка, – начальник видобув з-під папки аркуш паперу з текстом, начепив на ніс окуляри й зачитав: «Чорний пластиковий, фірми «Смарт-кейс».

Знову зняв окуляри й повернув свій холодний погляд на кінолога:

– Пройшов реєстрацію на ранковий рейс до Відня, але до аеропорту призначення не долетів. Пригадуй!

Діма заперечливо покрутив головою.

– Вилучення багажу тієї зміни точно не було, – вже твердіше промовив він.

– Ясно! Значить, вантажників робота! Ну, добре, йди! – видихнув начальник.

У цьому «добре, йди» Діма вчув загрозу пострілу в спину.

До багажного відділення тим часом приїхали валізки з Амстердама. Діма з Шамілем обійшли їх, але й тут усе було чисто.

Уже вийшовши зі службового автобуса, Діма зупинився біля кав’ярні, міркуючи, чи не посидіти йому тут з півгодинки. Додому не хотілося. Там, на кухонному підвіконні, Валя поставила у рамці фото Мурика, ще й чорну смужку паперу внизу на кутик приклеїла. Цей траур за Муриком починав діяти Дімі на нерви. «Здуріла вона, чи що?» – думав він про дружину.

До будинку заходив з осторогою. Але Валі вдома не було. На кухонному столі в маленькій тарілці, прикритій зверху емальованою мискою, лежали два ще теплі сирники. Чайник на плитці також був іще теплий.

Діма розвернув фото на підвіконні котом до вікна й спокійно поснідав. Випив чаю.

Він пригадав розмову з начальником, який цікавився чорною пластиковою валізкою. Діма раптом уявив собі несподіваний обшук у його будинку й гаражі. Думки завмерли від переляку.

Набрав по мобільному вантажника Бориса.

– Треба терміново зустрітися, – сказав йому нервовим тоном.

– Що, лікаря знайшов? – спитав той.

– Гірше.

– Можу ввечері заїхати.

– А раніше?

– Раніше ніяк, я ж на роботі.

Розмова не заспокоїла Діму. Він вийняв з тумбочки в коридорі дві господарські торби. Пішов з ними до гаража. Переклав у них коробки з ампулами і взявся по порожній валізці гамселити сокиркою. Думав, розкришиться на дрібні шматки, які можна в пакет і до сміттєвого бака. Але пластик «Смарт-кейса» виявився міцним. Сокирка лишала на ній то дірки, то вм’ятини, але більшої шкоди завдати валізці була неспроможна. Покинувши цю справу, Діма повернувся до будинку. Спати йому не хотілося.

Він знову сів у кухні. Написав дружині записку: «Валю! Я пішов шукати Мурика». Вийняв з рамки фотографію кота й поклав її до внутрішньої кишені піджака.

Морозяне повітря надворі трохи збадьорило Діму, але втома з нічної зміни лежала на його плечах важким тягарем. Тому й бадьорість ця була якоюсь пригніченою.

Але рішення було прийнято, і відступати Діма не збирався. Сьогодні він купить на Пташиному ринку у Києві такого самісінького Мурика, за сірого кота навряд чи хтось проситиме більше двадцяти гривень. Купить, привезе і хай Валя шукає «10 відмінностей», як у старих журналах на передостанній сторінці. Усі сірі коти однакові, всі люблять пожерти, тому однаково лежатимуть у кухні під теплою батареєю, слідкуючи закоханими очима за господинею, яка готує їжу.

У маршрутці на Київ було тепло, і радіо «Шансон» співало огидним голосом про «тьотю Шуру з Тобольська». Всівшись у задньому ряду на м’яке сидіння, Діма задрімав.

13
Київ. Вулиця Грушевського. Маріїнський парк

Наступного ранку весь Маріїнський парк був укритий сніговим пухом. Він лежав на голих галузках дерев, на алеях, створюючи враження чогось святково-весільного.

Іра вже півгодини милувалася сніговою білістю і бірюзою невисокого палацу, що проглядав крізь стовбури дерев. Цей палац своїм ніжним кольором так пасував до її нової пухової хустини. Вірніше, не нової, а свіжопофарбованої. Вона була такою легкою, ця хустина, що навіть не відчувалася, не тиснула. Зате віддавала ніжне тепло. Воно стікало її русявим волоссям. Стікало до плечей. Можливо, тому, що вона зав’язувала хустину так, як колись на ній зав’язувала зовсім іншу хустину мама, виряджаючи донечку до сільської школи. Та хустина також була сіренька, мишачого кольору. Але чому також? Ні, та була мишачого кольору, ця теж була мишачого кольору. А стала ніжно-смарагдового! Легкі, випорожнені ще годину тому груди майже не відволікали на себе її увагу. Тож Ірина далі тішилася пуховій хустинці, ніби перефарбована вона стала теплішою.

А в парку нікого не було. Лише якийсь дідок кілька хвилин вигулював песика, а потім зник. І Єгора чомусь не було. Він же мав з боку палацу прийти. Так гадала Іра, але думки її того ранку були нерівні й неслухняні. Вночі Яся прокидалася і плакала. Й Іра поділилася з нею материнським молоком. Зовсім трішки. Яся так і заснула знову, не випускаючи пиптика з ротика. Довелося Ірі обережненько пальчиком відкрити ротик донечці і вивільнити затиснутий пиптик. І в маршрутці, що їхала темною Житомирською трасою, подрімати не вдалося. Водій Вася ділився своєю радістю з охоронцем київської будови, що переважно сідає відразу за водійським сидінням. У Васі, бачте, щастя. Дружина повернулася. Він спочатку вліпив їй ляпаса, а потім уже розцілував і сказав, що зла на неї не тримає. Розповідав про це гордо, але чогось наче не договорював. А Іра не дурна, знала, що він хоче охоронцеві сказати: «Я таки кращим виявився за того непитущого зварювальника, якщо вже вона повернулася!».

Іра їхала, заплющивши очі, але вуха заткнути було нічим. Тож усе почуте змішалося з її думками й спогадами про нещодавній сон без картинки, зате з голосом. І тепер, коли вона намагалася той голос пригадати, то чула голос водія Васі. І слова про те, що «він повернеться», проказані в Іриній уяві голосом Васі, не звучали ані серйозно, ані переконливо. Взагалі не звучали.

«Може, він у тому гастрономчику каву п’є?» – подумала Ірина.

Ще раз озирнулася довкола. Нікого.

Гастрономчик знайшла легко. Підійшла до високого прилавка, за яким ховалася зовсім молоденька блондинка у червоному жакетику.

– Три в одному, – з пам’яті проказала Іра.

– «Маккофі» чи «Якобс»?

– «Маккофі».

З гарячою пластмасовою скляночкою в руці підійшла до вітрини й взялася розглядати людей, що проходили повз крамницю. І раптом побачила свою начальницю, у якої отримувала в «молочній кухні» гроші. Злякано відсахнулася. Кава вихлюпнулася зі скляночки. Обпекла пальці.

«Все-таки чужа я тут, – подумала Іра. – Нікому не потрібна. Тільки молоко моє якийсь малюк п’є… Побачити б його!..»

Ірина до нього не відчувала нічого. Ні приязні, ні гніву. Була сама лише цікавість. Хотілося довідатися, хлопчик це чи дівчинка, і ще, можливо, ім’я. Щоб могла вона, Ірина, хоча б подумки сказати своїй Ясі: «Вибач, Ясечко, але це молоко Танечці чи Мишкові важливіше!».

– Ага, ось ви де! – пролунав за спиною знайомий баритон.

Обернулася. Посміхнулася Єгорові.

Той глянув на годинник.

– Допивайте! Через п’ять хвилин можна буде доброї кави випити!

Ледве приховуючи радість, Ірина вихилила своє «Маккофі» одним ковтком і глянула на Єгора знизу вгору, як старанний піонер, що цілковито довіряє своєму вожатому.

Добру каву, як виявилося, варили за два кроки від уже знайомого Ірині гастрономчика.

У кав’ярні було тепло і затишно. Єдиною незручністю для Ірини стало те, що пальто і хустку потрібно було зняти. Вона отак і завмерла між столиком і вішаком, на який Єгор уже прилаштував своє довге шкіряне пальто.

– Та сідайте так, аби вам було зручно! – сказав він, помітивши збентеження дівчини.

Вона глянула на нього з вдячністю. Розстебнула пальто, попустила хустину, а потім зсунула її назад так, що вона лягла їй на плечі й перетворилася на ніжно-смарагдову шаль.

– Де ви знайшли таку красу? – спитав Єгор.

Ірина всміхнулася. Розповідати про те, що будь-яку річ можна перефарбувати й носити, наче нову, їй не хотілося. Особливо йому, який сидів у дорогому темному костюмі з бордовим галстуком на білій сорочці.

Підійшла дівчина у білому фартушку.

– Два «американо» і… – Єгор обернувся до Ірини, – коньячок?

– Мені не можна.

– Тоді тістечка! – Єгор знову глянув на молоденьку офіціантку. – Які у вас сьогодні найсвіжіші?

– У нас усі свіжі! Візьміть «Тірамісу»!

– Гаразд. Два!

Дівчина відійшла.

– То ви зовсім не п’єте? – у голосі Єгора вчувався трохи образливий для Ірини подив.

Вона глянула в його карі очі. Заперечливо похитала головою.

– Моїй доньці три місяці, – сказала Іра. – Вона в мене ще немовля.

– Доньці три місяці і ви щодня на роботу їздите?! А з нею хто? Чоловік?

– З нею мама, – радість від зустрічі покинула Ірину. Їй менше за все хотілося розповідати цьому красивому чоловікові про себе. Адже розповідати про себе – це перелічувати свої проблеми. Майже жалітися! А чужі проблеми відштовхують. Ірина по собі це знає. Щойно хто-небудь малознайомий починав ділитися з нею своїми проблемами, як хотілося заткнути вуха пальчиками й відійти вбік. Ось і він, мабуть, наслухається зараз її проблем і його погляд потьмяніє. Ні, не буде вона його «вантажити».

– А чоловіка нема, – трохи веселіше додала Ірина. – Вигнала я його. Та він же й чоловіком мені не був!

– І живете там, у Липівці? – знову спитав Єгор.

Вона кивнула.

– А звідки у вас така міська вимова?! – щиро здивувався Єгор. – Я ж також народився у тих краях, за Кодрою. Але виріс тут, у Києві.

– Я вчилась у Києві. Та й телевізор любила подивитись! – зізналась Ірина з усмішкою. – Мама мені з дитинства товкмачила: повторюй усе вголос за телевізором, будеш красиво говорити! У нас же, самі знаєте, як балакають. А мамі й телевізор не допоміг.

– А працюєте ким? – не вгавав Єгор.

Погляд Ірини зупинився раптом на його чорній слухавці. Вона прослідкувала очима за дротиком, який губився під коміром піджака. Розсміялася.

– Що, таємна у вас робота? – всміхнувся Єгор.

– Це у вас таємна, – розслабилася, адже розмова віддалялася від її проблем. – Я – годувальниця.

Єгор саме підняв над своїм горнятком фарфоровий дзбаночок з гарячим молоком. Завмер на мить.

– Так, – видихнув не без подиву. – Рідкісна у вас професія!

– Закінчиться молоко, буду іншу роботу шукати, – легко вимовила Ірина.

– Вам? – Єгор підніс дзбаночок з молоком до її філіжанки.

Ірина кивнула.

«Тірамісу» танув у роті. У кав’ярні зазвучав негучний джаз. Єгор пив каву, маленькою ложечкою брав шматочки соковитого тістечка й клав їх до рота. І задумливо дивився на Ірину.

– Вам не обов’язково бути такою відкритою і щирою, – сказав він раптом стурбовано. – Ви так легко про себе розповідаєте!

Ірина знизала плечиками. Їй було гаряче в пальті, але ж не знімати його зараз. Тим більше, що у неї там, під пальтом, геть безлика салатова кофтинка поверх рожевої блузки і довга вовняна спідниця, якій уже років п’ять і жодне перефарбовування їй нового життя не подарує.

– П’ятий, ти де? – прошипів механічний голос з боку слухавки.

– Біля Будинку офіцерів, – відповів Єгор.

– Тут одна вагітна в чорному пальті крутиться біля оглядового майданчика. Може, та, що позавчора вбитися хотіла?

– Зрозумів, – сказав Єгор. – Постеж! Я швидко!

– Вам треба йти? – спитала Ірина.

– Ні. Хочете ще кави?

Ірина не хотіла.

– Знаєте, Іро, – Єгор нахилився над столом і перейшов на жартівливо-змовницький шепіт. – У мене дійсно таємна робота. Про свої таємниці я, звісно, розповідати не можу, ось чужі можу взнати! Можу й про вас взнати, якщо захочу.

– Таємниці? – перепитала Іра.

– Ну, хто, з ким, чому? Ви газетку «Бульвар» читаєте?

– Читаю, – зізналась Ірина. – А ви будь-які таємниці можете взнати?

– Будь-які, крім державних.

Іра замислилась. Подивилась уважно в очі Єгора. Його карі очі були серйозніші, ніж вуста. На вустах застигла жартівлива посмішка.

– Знаєте, я б хотіла взнати…

Єгор нахилився ще ближче до Ірини, ледь свою філіжанку ліктем не перекинув.

– Я ж не знаю, кого своїм молоком годую. У мене його зціджують. А потім, мабуть, отій мамусі чи няньці передають. З гігієною тут строго: що два тижні медогляд, усі аналізи… Навіть оті най-най!.. Вибачте за подробиці. А хотілося б знати про малого. Ну, того, якого моїм молоком вигодовують…

Єгор широко всміхнувся.

– Гаразд, – сказав. – Ходімо, покажете, де та ваша молочна кухня!

Він бадьоро встав. Одягнувся. Обоє вийшли з тепла на морозець, і повела Ірина Єгора показати ті двері, за якими у неї інколи двічі, а інколи тричі на день молоко забирають. Пальто застібала на ходу, і хустку свою ніжно-смарагдову на ходу поправляла.

Над Печерськом яскраво світило зимове сонце, і під його промінням ранковий сніговий пух осідав, важчав і прилипав до вчорашнього снігу, що вже затверднув і перетворився на хрустку шкоринку.

14
Київ. Вулиця Рейтарська
Помешкання номер 10

Дарія Іванівна вдома у Вероніки розслабилася, їй було затишно. Поплакала трохи за померлим чоловікомаптекарем. Поскаржилася на долю. Похвалила каву, що її приготувала Вероніка. Порозпитувала господиню про її сімейні справи.

Вероніка була налаштована на відвертість, але не свою. Про Семена сказала лише кілька слів, та й то надто хороших, на що вдова аптекаря недовірливо насупилася, але тільки на мить. А далі продовжила про себе й про свого.

– Мій теж був чудовим і незвичайним, – її темні очі сяйнули душевним теплом. – Часом телефонує і радісним голосом: «Зараз прибіжу, люба! Вари каву!». І кава виходила така, як у вас, – вона кинула на господиню багатозначний погляд. – У мене така кава тільки для нього вдавалася. Коли собі чи подрузі заварювала – завжди гірше. Гаряче у вас. Зате куривом не пахне! Ви ж не палите? – Дарія Іванівна пробіглася поглядом по двох білих італійських батареях. – А ми, коли ремонт робили, так і лишили старі, ребристі, з чавуну. Лише пофарбували їх. У нас прохолодніше. Ви знаєте, що холод допомагає продовжити молодість?

Гостя на мить замовкла, мабуть, замислившись про молодість.

– Дітей у вас нема? – запитала знову.

І тут вчасно рипнули вхідні двері. Вероніка зірвалася з місця. Визирнула в коридор. Побачила чоловіка.

– Сеню, в нас гостя.

Дарія Іванівна відразу почала збиратись. Також пройшла в коридор, одягла шубу. Критично оглянула на чоловіка Вероніки.

– Я там, на столику, візитівку залишила. Телефонуйте! – сказала вона, вже виходячи з помешкання. – Тепер ви до мене на каву! Ага, і ваш телефончик дайте!

Вероніка швиденько записала їй обидва свої номери – і домашній, і мобільний. На прощання отримала від гості ще одну приязну посмішку. Зайшла слідом за Семеном до кухні.

– Ти чого такий похмурий? – запитала вона.

Семен був радше стомленим, ніж похмурим. Він уже встиг налити собі чарочку коньяку.

– Переодягнися, – попросила Вероніка, оглядаючи його не надто свіжий светр і потерті джинси. – Я виперу!..

– Хто це був? – поцікавився Семен.

– Дружина аптекаря, якого вбили. Пам’ятаєш, коли ти під ранок прийшов… – вона раптом обірвала себе.

Семена пересмикнуло, наче від раптового переляку. Він випив коньяк, налив ще.

– Налий і мені, – попросила дружина.

Семен здивувався. У його погляді прокинулися людяність і доброта. Він вийняв ще одну чарку, наповнив її і подав Вероніці.

– Я з нею випадково познайомилася, – розповіла вона Семенові, пригубивши коньяк. – Просто вийшла на ріг, а там жінка з хлопчиною свариться. Дивлюсь, а в неї у руках маленький траурний вінок і молоток. Виявляється, вона у стіну цвях вбила, ну, там, де він загинув, а охоронець кав’ярні не дає їй вінка повісити. Каже, що буде клієнтів відлякувати…

– І що?

– Вона до власника пішла. І домовилася, що в робочі дні вінок висить, а на вихідні вона його знімає…

– Гм-м, – видихнув Семен. – А в нас НП! Охороняли бізнес-пікнік Геннадія Ілліча, а поряд якісь мудаки полювали, теж, мабуть, депутати. Я послав своїх людей, щоб вони мисливців від пікніка «відсунули», а ті чи то випадково, чи навмисно одного з моїх у ногу дробом поранили. Відвезли пораненого в районну лікарню, а ті здуру міліцію викликали. Тепер міліція буде нерви псувати… Доведеться Геннадія Ілліча просити, щоби втрутився, бо інакше у спокої не залишать.

Розмова Вероніки з чоловіком якоюсь несподівано теплою вийшла. Семен навіть заспокоїти себе дозволив. І переодягнувся у все чисте, хоча нікуди йти поки що не збирався.

За вікном наливався свинцевим морозом ранній зимовий вечір. По краях шибки поблискували візерунки.

Вероніці захотілося ще чарку коньяка і на додачу ковток свіжого морозяного повітря. Вона відчинила кватирку, зачекала, поки холод з вулиці не торкнувся її щік, і випила коньяк одним духом.

15
Київ. Куренівка. Пташиний ринок

За неповну годину прогулянок Пташиним ринком Діма ледве дуба не врізав. Котячий товар був представлений лише кошенятами, до того ж переважно благородних і дорогих пород. Продавала одна бабуся двох дорослих сіамських кішок, але, вочевидь, почала вона їх продавати тоді, коли обидві теж були ще кошенятами. І обличчя, і руки старої були рясно поцяцьковані слідами котячих кігтів.

Дімі більше сподобалася пара вгодованих папужок у красивій просторій клітці. Хвилин п’ять він стояв, спостерігаючи за розумними птахами. А потім повернувся до головного завдання. Пройшов уздовж трамвайної колії вже за огорожею ринку. Там, як йому повідомила стара з сіамками, бомжі за три гривні всяку приблудну сірість продають. Почувши слова «приблудна сірість», Діма миттєво уявив собі Мурика. Але того дня бомжів з дешевими котами за парканом ринку щось видно не було. І опинився врешті-решт остаточно промерзлий Діма знову перед жінкою у теплому сільському кожусі і грубих чоботях, біля ніг якої на асфальті в плетеному кошику під шматком пледу грілися сірі кошенята по дванадцять гривень за штуку.

– Мені потрібен великий сірий, – зітхнувши, сказав Діма.

– Наскільки великий? – поцікавилася добре утеплена жінка.

Діма показав руками приблизний розмір Мурика. Потім пояснив, у чому його проблема. Про жінчине горе розповів, про світлину кота в рамці з траурним чорним кутиком.

– Ой, у мене самої, коли Салфєточка під авто потрапила, мікроінфаркт був! – сплеснула руками жінка. – Вашій дружині з чоловіком пощастило! А мене мій три тижні підряд дурепою називав!

Діма похвалу на свою адресу «з’їв» із задоволенням. Хотів для продовження діалогу посварити чоловіка продавчині кошенят, але вчасно спинився. Бо помітив, як в очах жінки сяйнула думка.

– Є в мене один сірий кіт на приміті, нічий. Я його підгодовую, я ж на першому поверсі живу, – почала вона, привітно всміхаючись. – А вашого ж як звали?

– У нього дві клички було. Для дружини – Мурик, а для мене – Мурло… Але головне, щоб на Мурика відгукувався.

– Та вони за рибу з ковбасою на що завгодно відгукуватися будуть! Приїжджайте через тиждень. Я його одомашню і до нової клички привчу.

– А скільки буде коштувати? – обережно спитав Діма.

– Ну, скільки не шкода, плюс на ковбасу і взагалі на харч… Гривень з п’ятдесят…

Діма кивнув. Узяв у жінки номер телефону, бо не пам’ятав, які там у нього зміни наступного тижня, і рушив жвавенькою ходою до кав’ярні-«розливайки», що її запримітив дорогою до Пташиного ринку. Тепер можна було не просто зігрітися чарчиною горілки, а відзначити майбутнє повернення додому «блудного Мурика».

16
Київська область. Макарівський район
Село Липівка

Яся заплакала близько другої ночі. За вікном було тихо, як у глибокій пивниці, де навіть миші не водяться. Ірина опустила ноги з ліжка на дерев’яну підлогу, гарячими долоньками розгладила обличчя, розплющила очі. Взяла на руки Ясю, піднесла ротиком до лівого перса, і в домі знов запанувала тиша. Спати відхотілося. Від дерев’яної підлоги до ніг перейшов бадьорий холодок.

Ірина згадала про Єгора. Оце кавалер! Сильний, високий, галантний. І в одязі має смак. Он як тоді, у машині, він одразу зауважив їй про хустину! Пересічний чоловік нічого не сказав би. Пересічному байдуже, що на жінці, тим більше на незнайомці. А він сказав! І не через те, що вона йому тоді сподобалась. Як таке опудало, закутане в сіру хустину, може комусь сподобатись? Та вона, зрештою, сама вирішила вдягатись, як опудало. Щоб спокійніше було вечорами від маршрутки додому йти. Щоб жоден з вічно підхмелених місцевих чолов’яг на неї уваги не звернув. Тому що Боже збав від їхньої уваги, їхнього вічного перегару і грубих рук. Це раніше їй здавалося, що треба завжди за собою слідкувати, і життя до тебе буде добрішим. Дослідкувалася, дофарбувалась! Затягнув її до себе в хату Михайло Якович, її перший учитель. Сказав, що старі світлини покаже. А закінчилося все вином, шоколадом і диваном, над яким на стіні висів гобелен з витрішкуватою зеленою русалкою. От тобі й уся романтика!

Яся знову заснула, затиснувши пиптик у роті. Ірина пальчиком ротик розкрила, пиптик вивільнила, але донечку далі тримала на руках. Лише сильніше притиснула її до свого тіла.

Знов про першого вчителя згадала. Нічого він її так і не навчив. Тільки «домашнє завдання» на багато років уперед влаштував – Ясю. Але Ірина про це не шкодувала.

Згадала, як вона Михайлові Яковичу повідомила про свою вагітність. Як він зблід одразу! Як за серце схопився!

А потім, десь через тиждень, новина: хату продав і з села кудись виїхав.

Втеча першого вчителя Ірину дуже збентежила. Вона просто повірити не могла, що сільський чолов’яга, дарма що вчитель, може отак швидко самоорганізуватися, спродати житло і вирушити в невідомому напрямку. А в його спорожнілу хату одразу після від’їзду господаря вселилася циганська сім’я: чоловік, жінка і трійко дітей. Чоловіка невдовзі посадили за продаж наркотиків. Через місяць і матір-циганку міліція з наркотиками взяла, але небавом відпустила. До колишньої вчительської хати почали вечорами сільські молодики навідуватися, і їм циганчата виносили пакетики з травою для куріння. Тривало це три-чотири тижні, а потім якось під ранок хату підпалили. Згоріла дотла. Циганка з дітьми встигла вискочити, лише волосся обсмалила. Ірина, вже з животиком і ранковою нудотою, ходила глянути на попелище. Розгледіла навіть згорілий диван, на якому зародилося Ясине життя. Пошукала поглядом гобелен з витрішкуватою русалкою, та дарма – шмаття горить швидше за дерево. Більше вона про першого вчителя не згадувала. До цієї ночі. А тепер чого згадала? Замислилась Ірина, та у відповідь лише знизала голими плечиками. Їй подобалась ця безгучна нічна розмова з собою. Подобалась тиша і в домі, і за вікном. Може, прохолодно було трішки, зате Яся, закутана в ковдрочку, ділилася своїм теплом з мамою.

А думки повернулися до Єгора. Згадала вона кав’ярню з вішаками. Згадала, як незручно було сидіти за столиком у пальті. Придбати б щось модне. Але на які гроші? За молоко їй платили по шістдесят гривень на день. Мінус двадцять одна гривня за дорогу. Лишається тридцять дев’ять. Мінус їжа та різні дрібнички для Ясі. Лишається нуль. Дірка від бублика.

Увечері після серіалу показували новини. У Донбасі страйкують шахтарі. Вимагають виплатити заборговану зарплатню. В Англії стюардеси домагаються підвищення оплати праці. Все у світі крутиться довкола зарплатні, довкола грошей! А що, коли їй, Ірині, попрохати у начальниці підвищення оплати? Останнім часом усе ж подорожчало. Он кілограм гречки вже коштує на п’ятдесят копійок дорожче, а дитяча суміш «Малюк» – на сорок! А скільки ж попросити? Та хоча б сімдесят гривень на день, а краще сімдесят п’ять!

Чомусь бажане в Ірининих думках одразу ж стало дійсним. Вона перерахувала свій бюджет уже за нової закупівельної ціни на її молоко, і вийшло у неї, що вже буквально за три тижні вона, не відчуваючи жодного внутрішнього дискомфорту, зможе пальто у тій кав’ярні повісити на вішак.

І все-таки в її кімнаті гаряче не було. Пірнула під важку ватяну ковдру. Ясю поклала поруч. І заснула миттю.

17
Київ. Вулиця Рейтарська
Помешкання номер 10

Якась дивна сила підірвала Семена о першій ночі. Одягла і взула. Вивела на хрустку снігову шкоринку, що вкривала вулицю. Він вийшов на ріг трьох кав’ярень. Зупинився перед траурним віночком, що висів на цвяшку. Хвилину постояв, оглядаючи віночок дещо знервовано, але допитливо. Далі перетнув Ярославів Вал і, дійшовши до повороту на вулицю Івана Франка, рушив нею вниз. Крокував обережно й акуратно, намагаючись не послизнутися. Але, зробивши зо двадцять кроків, не втримався на ногах і з усієї сили гримнувся, вдарившись стегном об вкриту ожеледдю сходинку. Присів на мить, розтираючи рукою крізь джинси забите місце. І рушив далі, вже тримаючись залізного паркана-поруччя.

А вранці, коли Семен прокинувся і ходив у трусах по кімнаті, Вероніка помітила у нього на стегні величезний синець.

– Де це ти так? – спитала вона, вказуючи поглядом на забите місце й гарячково намагаючись збагнути, що з пережитого уночі було сном, а що явою.

Семен зупинився. Здивовано глипнув на синець.

– Не знаю, – відповів він. – Може, в кухні, об ріг столу?

Телефонний дзвінок перервав їхню розмову. Слухавку взяла Вероніка.

– Ніко, – продзеленчав голос Дарії. – У мене до вас прохання. Мені потрібно до перукарні, а я вчора ввечері не встигла віночка зняти. Ви ж там живете поруч? Зніміть, будь ласка!

– І куди його? – спитала Вероніка.

– Хай поки що у вас полежить, а потім у понеділок вранці його заберу!

Вероніка пішла. Лишившись на самоті, Семен довго розглядав свій синець на стегні. В цілому тілі відчувалася втома й розбитість. Чомусь хотілося спати, але через годину за ним мало заїхати авто. Декілька депутатів вирішили влаштувати собі суботню прогулянку на лижах з пікніком на завершення. Багаття, шашлики й повстромлювані в сніг лижні палиці – вже знайома, не раз бачена картина постала в Семеновій уяві. Головне – самому одягтися тепліше. Але спершу – кави, міцної кави! Інакше ранок усередині Семена не настане.

18
Місто Бориспіль. Вулиця 9 Травня

– Бачили його, – втішив дружину Діма, обтрушуючи мітелкою сніг, що поналипав на важкі формені черевики. – На околиці міста, біля баптистської церкви.

Вийняв світлину з кишені піджака. Простягнув дружині.

– Встав назад. Невдовзі доведеться чорну смужку відклеювати!

Дімі здалося, що на Валиному обличчі промайнула усмішка. Він і сам посміхнувся, але з іншої причини. Подумав: як же легко все-таки жінкам брехати! Вони наче самі цього й чекають.

Близько сьомої, коли за вікном падав сніг, а по ICTV передавали прогноз погоди, у двері гримнули кулаком. Прийшов Борис. Довелося Дімі одягатися.

Вони зайшли до гаража. Діма ввімкнув світло і вставив у розетку штепсель «електрокозла». Вони повсідались, і Діма розповів вантажникові про свою коротку розмову з начальником.

– Так, – видихнув Борис. – Може, вони й знають, що там усередині… Але коли б щось серйозне, то шукали б гучніше, з галасом!..

Діма кивнув. Тепер і йому здалося, що питання начальника було не таким уже й серйозним. Ну, запитав про валізку. А потім: «Добре, йди!» Хіба це пошуки?

– Знаєш, – Борис підвів очі на Діму. – Давай-но я цю валізку викину біля аеропорту, під огорожею. Поблизу VIP-івського терміналу. Якщо захочуть шукати, нехай там і шукають.

Думка здалася Дімі слушною, і він вийняв дві чарки та пляшку кропив’яного самогону.

Перехиливши чарку, Діма запропонував побратимовікрадієві просто розділити товар на три частини, і хай кожен про свою частину сам турбується.

Вантажник міркував хвилини три.

– Я вже одного разу вдав з себе дурника, – сказав він. – Прийшов у Києві до аптеки на Володимирській, ампулу захопив. Попрохав чолов’ягу в халаті глянути, проти чого вона. Сказав, буцімто ліки від раку, на базарі з рук придбав…

– Ну? – зацікавився Діма.

– Що ну? – зненацька розсердився Борис. – Нічого! Він їй горлечко скрутив. Довго принюхувався, на скельце крапнув, глянув на світло і знизав плечима. Сказав, що це більше схоже на якесь склоподібне тіло, ніж на ліки від раку.

Діма хмикнув.

– То що, будемо ділити? – спитав знову.

Борис махнув рукою. Мовляв, хрін з тобою, згоден.

Діма вийняв дві торби, газету «Демократична Україна» розстелив на підлозі, і вони розділили коробочки з ампулами на трьох. Лишалася одна зайва, і Діма її віддав Борисові.

– Я в тебе торбу позичу, – сказав Борис.

Виходив він з гаража з торбою, в якій лежали дві долі ампул, його та Женина, і з покоцаною валізкою. Діма зачинив за Борисом двері гаража, а сам залишився усередині. Його затишний куточок вже прогрівся від розжареної спіралі, намотаної на шматок азбестової труби. Шкода було Дімі це тепло марнувати, тож він налив собі ще чарку самогону. Випив. Опустив погляд на підлогу, де на газеті лежала його частина пачечок з ампулами. «І що з ними робити?» – подумав він. Але голова не хотіла шукати відповіді на це питання. Діма раптом згадав, що завтра вранці треба на зміну. А це означає: час поспати. І спатиме він цієї ночі спокійно й міцно, бо в його гаражі нема вже чорної пластикової валізки, й ампул чужих немає, а отже, не будуть його більше турбувати вантажники Женя й Борис. А що зі своєю частиною ампул робити, він ще вирішить.

Діма повернувся додому. Влігся під ковдру й задрімав. Одразу й заснув би, якби Валі не заманулося розважити його пестощами, дякуючи за пошуки Мурика. Діма знехотя прийняв Валині любощі. Прийняв і одразу ж заснув. І вона заснула відразу, ні крихти не ображаючись на чоловіка, що той так швидко втомлюється. Він завше такий був. Та й вона така сама, чого вже там!

19
Київ. Вулиця Грушевського

Маршрутка вмить заколисала Ірину. Гуркіт двигуна вривався в її дрімоту, але ніскілечки не заважав. Водій Вася провадив свою «газель» мовчки. Зимова дорога була, вочевидь, більш засніженою, ніж зазвичай. Ірина у півсні кілька разів відчула тілом, що маршрутка їде не прямо, а петляє з боку в бік.

Ірина прокинулася, визирнула зі шкаралупи своєї дрімоти, коли «газель» уже, здавалося, от-от мала загальмувати біля метро. Але некваплива маршрутка лише дряпалася на останній пагорб, з якого ціле місто – як на долоні. Воно її остаточно й розбудило, це місто. Спочатку всюди темрява нічна, і попереду, і збоку. А потім виринає перед тобою заграва міських вогнів, і хоча до них ще неблизько, кілометрів з десять, а серце вже пришвидшує своє цок-цок, за яким можна лише стан душі звірити, проте аж ніяк не час.

Звісно, все це обман. Уся ця ілюмінація. Просто реклама міського життя. Адже світло горить, а місто спить. Воно просто прикидається вічно бадьорим. От село – чесне, але бідне. Якщо село спить, то ані тобі вогника!

Вже підходячи до сірої «сталінської» будівлі, до під’їзду, над яким висіла табличка з номерами помешкань «25—37», – Ірина згадала свої нічні роздуми. Поправила пухову хустину. Вдихнула морозяне повітря і зайшла досередини.

Нянечка Віра зустріла її гостинно. Змусила її спершу випити в кухні горнятко чаю, і тільки тоді відвела до кабінету, де повітря, нагріте кварцовою лампою, мовби саме пропонувало роздягтися.

Звільнивши перса від молока, Ірина з’їла дві миски підсолодженої вівсянки і випила ще чаю. А далі вийшла надвір, аби молоко для «другої зміни» нагуляти. Вже одягнута, зупинилась у дверях і озирнулася на нянечку Віру.

– А коли начальниця приходить? – запитала у неї.

– Неллі Ігорівна? В годинці десятій її привозять. Якщо змерзнеш, повертайся раніше, у мене варення малинове є!

На ранковому снігу вже протоптали стежини. Одна з них бігла від під’їзду прямісінько до переходу через дорогу. На тому боці, щоправда, стежина добігала лише до зупинки і там перетворювалася на велику темну витоптану пляму.

Ірина пройшла парком до оглядового майданчика. Зупинилася біля поруччя. Хотіла роздивитися місто на тому березі, але побачила лише, як звідти наближається хурделиця. Навіть не хурделиця, а густий снігопад. Спершу він змив своєю білиною будинки й половину мосту Метро. Далі й міст розчинився у снігу, зник і сам Дніпро. А ще хвилин через п’ять білий сніг посипав просто на Ірину, на її хустку, на пальто. Вона підставила небові долоньку й побачила, як на неї опустився цілий рій сніжинок і почав танути.

Озирнулася довкола – ні Маріїнського палацу не видно, ні дерев. Казка та й годі! Якби лише Яся трішки старшою була. От здивувалася б цій красі!

Вітер посилився, почав колоти холодом щоки. Іра вирішила повернутися до «молочної кухні». Згадала про малинове варення.

– У вас усе гаразд? – налякав запитанням чоловік, що виринув із заметілі в довгому чорному пальті. Він вдивлявся в обличчя Ірини напруженим поглядом. У його правому вусі чорніла така сама маленька слухавка, як у Єгора.

– Все добре, – відповіла Ірина і всміхнулася йому.

Чоловік одразу щез. Ступив назад, за білу непрозору снігову стіну.

– Ой, як тебе засипало! – вигукнула нянечка Віра, впускаючи Ірину до коридору. – Давай, швиденько роздягайся і на кухню!

Ірина струсила сніг з хустини. Акуратненько її повісила. Пальто примостила на інший ріжок дерев’яної стійки-вішака. Глянула на подвійні двері в кінці широкого коридору. Підійшла, слухаючи стукіт грубуватих обцасів своїх чобітків. Повернулася до вішака. Далі вийняла з торбинки капці й перевзулася. І знову до подвійних дверей. Відхилила їх трішки, зазирнула в шпаринку. Побачила жінку років п’ятдесяти з собачкою-мопсиком на руках і чоловіка в костюмі з потрійним підборіддям. На лацкані піджака – депутатський значок.

За спиною грюкнули вхідні двері. Ірина озирнулася. Двоє чоловіків у зелених комбінезонах занесли великий молочний бідон. Поставили його під стіною і вийшли, мабуть, по наступний. Зазвичай за один раз вони привозили три бідони.

Чай з малиновим варенням підняв Ірині настрій, зігрів. У нянечки Віри у кишені білого халата задзвонив мобільний. Вона метушливо видобула його, натиснула кнопку, піднесла до вуха.

– Так, Неллі Ігорівно, привезли! О, лишенько, як же це? Гаразд. І Іринка тут, ми вдвох впораємося.

Сховавши телефон, нянечка Віра стурбовано озирнулася на відчинені двері, через які було видно три молочні бідони, що стояли в коридорі.

– Охоронців начальниці хтось побив, – поділилася новиною старенька. – До лікарні потрапили обидва. Тепер нікому ці бідони до процедурної носити. Допоможеш мені?

– Звичайно, – з готовністю відповіла Іра.

Вони швидко допили чай.

– Візьми, одягни! – нянечка подала Ірині чистенький білий халат. – Без цього туди ніяк не можна.

Віра глянула на себе у маленьке люстерко, що висіло в кухні над мийкою. У халаті вона була схожа на медсестру.

Взялись вони удвох за ручки бідона. Підняли його трішки, й Ірині мало не підкосилися ноги. Такого тягаря в житті ще не доводилося двигати.

– А ми потрошки, ривочками, – сказала нянечка, помітивши на Ірининому обличчі розгубленість.

Разів зо двадцять вони піднімали й опускали бідон, поки дотягли його до подвійних дверей. Віра явно зморилася, проте не скаржилась. В Ірини заболіли руки й плечі.

– Треба зробити, начальниця попросила, – проказала сумно старенька нянечка. Відчинила половинку подвійних дверей. Взяли вони знову за вуха бідон, поставили по той бік дверей. Потім дісталися третіх дверей ліворуч. Занесли всередину. Там, у кімнаті, повністю облицьованій блакитною плиткою, стояла особлива медична ванна. На її зовнішньому боці – пульт керування. Кнопочки, перемикачі, лампочки якісь. Таких ванн Ірина ще ніколи не бачила. Навіть по телевізору. У кутку на вішаку висіли чистенькі білі махрові халати. На підлозі під вішаком – кілька пар однакових капців.

– Ну, Ірочко, треба напружитися, – стомлено видихнула старенька. – Треба молоко туди, у ванну, вилити.

– Ми не зможемо, – злякалась Ірина, в якої вже й живіт заболів.

– Як це не зможемо?! Поглянь на мене, мені вже шістдесят сім! А я не скаржуся!

Віра відкинула накривку бідона. Схопила обома руками за вухо, Ірина за друге.

– Це неважко, – знову заговорила старенька. – Головне – нахилити його правильно, щоб не розлити…

З третьої спроби їм вдалося вилити молоко з бідона у ванну. Порожній бідон, хоч і сам нелегкий, тепер здався Ірині пір’їнкою, коли вони його заносили на свою половину коридору.

– А навіщо туди молоко виливати? – запитала Іра, коли вони зупинилися біля другого бідона.

– Це козяче, – недбало відповіла Віра. – Для процедури.

Наступні два бідони вони не змогли вилити до ванни без сторонньої допомоги. Добре, що лікар із сусіднього кабінету відгукнувся на прохання нянечки Віри. Він іще на годинник глянув, коли останній бідон у ванну виливали. Незадоволено похитав головою. «Ціле щастя, що Геннадій Ілліч завжди запізнюється», —сказав він.

Наступне горнятко чаю тремтіло в руці Ірини, наче живе. Все в Ірини тепер боліло, після цих бідонів. І плечі, і живіт, навіть коліна. Такий стан у неї вже був – після пологів. Але тоді, попри біль і втому, настрій був світлий і радісний.

Настав час другого зціджування. Чашка-присоска апарату неприємно кольнула груди холодом. Уся процедура механічного зціджування цього разу здалася вкрай прикрою і дратівливою.

– Ти вже потерпи, – просила Ірину нянечка, притримуючи тремкою рукою присоску. – Мені самій після тих бідонів недобре.

Далі лише насосик дзижчав, зціджуючи молоко. Мовчала нянечка, на обличчі якої вимальовувалося співчуття до себе самої.

Мовчки вона простягла Ірині серветку, щоб та обтерла нею груди, перш ніж одягтися.

–А начальниця де сидить? – запитала Іра в нянечки, вже застебнувши червону вовняну кофтину на всі ґудзики.

– Та отам, навпроти процедурної, де ванна стоїть.

Ідучи коридором, Ірина відчувала кожен свій порух. Коли обережно відхилила половинку подвійних дверей, відчула неприємну напругу в кисті. Зупинилася перед зачиненими дверима до кімнати з ванною. Зупинилася, бо почула низький чоловічий голос, що наспівував якусь стару, знайому пісню. Постояла хвильку, наслухуючи. Плюскіт молока у ванній долинув до її вух. «Вийшли ми всі з народу!» – неголосно співав на тлі цього плюскоту якийсь чоловік.

Ірина постукала у двері навпроти.

– Так, будь ласка! – почула Ірина привітний голос начальниці.

– Чого тобі? – голос начальниці різко змінився, щойно вона забачила у дверях Ірину. – Сюди без запрошення не можна!

Начальниця сиділа за красивим темно-коричневим столом, на якому стояв комп’ютер. За її спиною на широкому підвіконні густо ріс цілий зимовий сад – не менше десятка вазонів з молодими пальмами, агавами й декоративною папороттю.

– Неллі Ігорівно, – Ірина зібрала усю свою рішучість і спробувала вкласти її просто у силу власного голосу. – У мене до вас прохання…

– Ну? – начальниця дивилася на молоду жінку з нарочитою зневагою. – Чого треба?

– Ви не могли б підняти мені зарплату?.. Хоча б… до сімдесяти…

Очі Неллі Ігорівни налилися гнівом. Обличчя почервоніло. Вона розстебнула верхній ґудзик свого бордового жакета, наче їй бракувало повітря.

– Ти ж і так чотириста доларів отримуєш! І тобі мало?!

– Так, але ж я за дорогу… – Ірина обірвала себе, по щоці поповзла сльоза.

– А годівлю свою ти врахувала? Та я на твоє місце!.. Мені за годину знайдуть жінку, яка за менші гроші сюди приїжджатиме! Зрозуміла?!

Сльози вже котилися по обох щоках Ірини. Вона кивнула і вийшла в коридор. Зупинилася перед вішаком. Повільно перевзулася, взяла до рук свою смарагдову хустину. Почула, як у кухні дзенькнув телефон.

За її спиною пройшла на інший бік коридору старенька няня, і за мить повернулася з коробкою цукерок у руках.

– Ось, візьми, – сказала Ірині, яка вже одягла пальто. – Від начальниці.

Ірина взяла коробку. В іншу руку – сумочку. І вийшла, навіть не попрощавшись з Вірою.

Їй так кортіло поплакати. Але не самій, а біля когось, на чиємусь плечі. Хай воно й некрасиво!

Снігопад надворі не припинявся. Починало смеркати. Ранні зимові сутінки підкреслювали казковість і чар вуличних ліхтарів, приглушених густим снігом.

«Прогуляюся парком», – сказала сама собі Ірина, підходячи до зебри пішохідного переходу.

Задивилася на сигнал світлофора, теж розмитий снігом. Подумала: ану ж Єгор зараз там, у парку?

Пішла через дорогу, прислухаючись до щемкого болю в колінах. Почула, як комусь поруч засигналило авто, і в ту ж мить її збило й відкинуло кудись убік. Вона летіла з розплющеними очима. Їй здавалося, що летить вона спиною до землі, а обличчям до неба. І бачить, як сніжинки залишаються позаду. Раптовий удар. І небо, ще мить тому таке сніжно-біле, темніє. Лише коліна далі щемлять. І світ довкола зменшується, здувається чи віддаляється, скручується у рулон, складається у маленькі коробочки, мов декорація для лялькового театру.

20
Київ. Конча-Заспа

Субота була освіжаюче-морозяною, але Семен не почувався свіжим. Включитися в «режимний стан» (так він сам називав процес охорони чиєїсь безпеки) йому було зовсім нескладно. Просто звичка. У кожному чоловікові спить солдат. До того ж спить він двадцять чотири години на добу й зривається на рівні ноги лише за особливою внутрішньою командою. Якщо навчитися командувати цим власним внутрішнім солдатом, то можна досягти будь-якої мети, найчастіше – кар’єрної. Але чоловіки сьогодні цивільні пішли – ззовні і всередині. Мета життя – розслаблення кінцівок і голови. А таких, як ото Семен, дуже мало по землі ходить. Якщо вже він скомандує своєму внутрішньому солдатові, то він встане й служитиме добами без спочинку. Отож свіжість тіла – це плюс, але не головний, а додатковий.

За кермом «ниви» сидів Володька, давній товариш Семена. Вони вже виїхали на стару Обухівську трасу. До місця лижної прогулянки лишалося кілометрів десять.

– Знаєш, – озвався Семен до Володьки. – У мене є до тебе одне прохання… Делікатне.

Володька кинув погляд на свого шефа й приятеля.

– Треба буде постежити кілька ночей…

– Чоловік? Жінка? – запитав водій.

– Чоловік, – видихнув Семен.

– Добре, – кивнув Володька.

– Все буде оплачене, – додав Семен.

– Коли починати?

– Можна завтра, біля опівночі.

– Фотку даси?

– Не знадобиться. Ти його знаєш.

– Хтось з наших? – у голосі Володьки почулися нотки напруженої підозри.

– Ага, – Семен важко зітхнув.

Володька подумав про зрадників. Про тих, кого ловили й розстрілювали в старих радянських фільмах про війну й шпигунів. Він перебрав у думках усю їхню нечисленну команду, яку зібрав довкола себе Семен, щоб розпочати цю порівняно нескладну охоронну справу. Всі були нормальними хлопцями. Або ж здавалися такими.

– Назви! – попросив Володька.

– Все залишиться між нами, – проказав Семен, хоч і розумів, що це цілком непотрібне попередження може образити Володьку. У справжніх чоловіків не буває зайвих або невчасно сказаних слів. – Справа в тім… – почав було Семен, але обірвав себе. Замовк.

– Я слухаю, – не відриваючи погляду від добре прибраної від снігу дороги, промовив Володька.

– Останнім часом, – у Семеновому голосі з’явилося більше твердості. – Зі мною щось негаразд… Я хотів тебе попрохати постежити за мною.

Володька пригальмував, з’їхав на засніжене узбіччя, просто під сосни, що росли по обидва боки траси.

– Не зрозумів, – Володька уважно подивився у вічі шефові. – З тобою все гаразд?

– Якщо б у мене все було гаразд, я б не звертався до тебе, – Семен глянув на годинник. – Можемо запізнитися, – сказав він спокійно, холодним робочим тоном, позбавленим інтонації. – То що, постежиш?

Володька кивнув.

– У будинку навпроти на другому поверсі є віконце. Просто на сходовому майданчику. Там тепліше. Якщо я буду робити щось дивне – зупини. Можеш силою.

Володька вивів автівку назад на трасу. Невдовзі вони зупинилися на роздоріжжі, на самому початку лісової дороги, добре втрамбованої широкими колесами джипів. Зупинилися біля «дев’ятки», в якій сиділо ще троє міцних чоловіків. Тепер уся команда була у зборі. До приїзду «лижників» лишалося півгодини. Але перша машина, двоє хлопців з обслуги «лижників», уже проїхала далі лісовою дорогою. Їм треба було облаштувати місце для пікніка. Розставити мангал, розкладні стільці й столик.

Семен переконався у професійності цих хлопців дуже швидко. Коли вони, пропустивши вперед на лісову дорогу два джипи з українськими прапорцями й трицифровими числами на держномерах, зайняли своє місце у хвості «кортежу» і виїхали на велику галявину, що нагадувала радше стаціонарне місце для відпочинку. У мангалі горіли дрова. Великий квадрат снігу був витоптаний чи втрамбований, перетворений на затишний пікніковий майданчик, на якому стояв столик, застелений цератою. Довкола – чотири дерев’яні стільці. Автомобільний ящик-холодильник червоного кольору наче додавав до цієї ідилії думку про високі технології комфорту.

Тільки-но «оцифровані» джипи зупинилися, хлопці підскочили до машин і відстібнули від багажників на даху чотири однакові пари лиж «Саломон».

Двох «лижників» Семен добре знав, то були Геннадій Ілліч і ще один депутат від опозиції, який любив давати телевізійні інтерв’ю. Двоє інших були йому не знайомі. Та й байдуже йому було, хто є хто.

Він просто підійшов до чолов’яг аж ніяк не спортивної статури, але в дуже спортивних лижних костюмах, привітався лише з замовником. І відразу повернувся до своїх хлопців.

«Ниву» відігнали метрів на двісті в бік старої Обухівської траси і там залишили. «Дев’ятку» відігнали далі лісовою дорогою. Ввімкнули рації й розійшлися по периметру. Головне правило – якнайменше муляти очі замовникові. Вони відпочивають, у тому числі й очима.

А для Семена і його хлопців зимове лісове повітря – наче склянка апельсинового фрешу. Стовбури сосен – тонкі. Ліс ще молодий, отже, проглядається чудово. Робота буде нескладною, а до перших сутінків лижники вгамують свій спортивний запал і повсідаються за столик. Будуть горілку пити, шашлик їсти й про гроші власні й державні теревенити, регулярно їх плутаючи. В сутінках, звісно, небезпек більше, але всі ці депутати-замовники живуть з власним страхом, наче з дружиною, нерозлучно. Вони знають, чого й навіщо їм боятися. Кожен свідомий, за що його могли б покарати. Але ніхто не знає в обличчя виконавця покарання.

«Лижники» виділили на спорт не більше, ніж півгодини. Після цього один з хлопців з обслуги пристебнув усі лижі назад до багажників на дахах джипів і перетворився на офіціанта.

Семен стояв під сосною метрів за сорок від галявини. Слухав дзвінке щебетання зимових птахів. Думав про Вероніку. Думав про те, що треба з нею бути ніжнішим і добрішим. Що треба іноді додому приносити квіти. І міркувалося йому на легкому морозці приємно.

Вже й запах шашликів долетів до його ніздрів. Почали спускатися сутінки. Застільні розмови «лижників» погучнішали, й до Семена інколи долітали цілі фрази. На своє здивування, Семен збагнув, що сперечаються про церкву, яка, мовляв, з церков краща.

Багаття знову розпалили, але цього разу явно задля романтики, а не задля свіжого шашличного жару. Запах від вогнища йшов ялицевий, смолистий. А на сосновому жарі шашликів не смажать – це кожен хлопчисько знає.

Нарешті розмова затихла, і Семен зрозумів, що пікнік наближається до кінця. Підійшов до галявини. Зачекав, поки «лижники» повставали з-за столу. Двоє відійшли до мангала, в якому, потріскуючи, горів вогонь. Двоє інших лишилися за столиком.

Геннадій Ілліч, перш ніж сідати до авта, поманив Семена пальцем.

– До мене поїдемо, – сказав приязним, але втомленим голосом. – Хочу друзям щось показати. Твоїм чаю наллємо, – кивнув він на хлопців-охоронців, що стояли віддалік.

«Нива» й «дев’ятка» їхали слідом за трьома джипами. Виїхавши на трасу, повернули праворуч, убік Обухова. Кілометрів через десять звернули ліворуч, і асфальтова дорога почала петляти вздовж високих парканів, за якими росли такі ж високі молоді сосни, як і в лісі.

Нарешті джипи пригальмували і в’їхали у відчинені ворота. «Нива» й «дев’ятка» залишилися на дорозі біля огорожі. Семен з Володькою зайшли на територію. Своїм хлопцям Семен дав команду з машини без потреби не виходити.

За парканом пряма, освітлена приземкуватими ліхтарями дорога вела просто до масивного триповерхового особняка.

– Гей, Сеню, давай, поквапся! – долинуло з боку джипів, які стояли вже біля східців будинку.

Семен піддав ходу. Вони підійшли до чотирьох «лижників», і Геннадій Ілліч рішучим кроком повів усіх розчищеною стежиною за будинок.

Тут уже не було ніякого освітлення. Сніг у сутінках здавався сірим, а стовбури сосен – акварельно-чорними.

– Усі тут? – командирським голосом запитав господар садиби.

І, не чекаючи відповіді, посвітив кишеньковим ліхтариком на найближче дерево, до якого була прикріплена залізна скринька з червоним зиґзаґом попереджувальної блискавки. Господар відчинив дверцята скриньки, і, присвічуючи собі ліхтариком, узявся за важіль рубильника й різко підняв його вгору. Блиснула іскорка, але куди їй було змагатися з кількома потужними прожекторами, закріпленими на висоті десяти-дванадцяти метрів на стовбурах сосен. Прожектори з трьох боків освітили викладену з червоної цегли церкву з трьома позолоченими банями. Висока, могутня, вона значно перевершувала своєю архітектурною енергією триповерховий особняк господаря.

– Ну, як?! – запитав Геннадій Ілліч, насолоджуючись подивом на обличчях запрошених. – Ходімо всередину!

Він заклично махнув рукою і рушив до кованих воріт церкви.

Всередині, як здалося Семенові, було холодніше, ніж надворі. Кілька жарівок горіли на внутрішніх стінах. На кам’яній підлозі лежали розкидані риштування.

– Петю, де коньяк? – запитав господар у свого помічника, і той кулею вилетів з церкви. Зате гулке відлуння його кроків, здавалося, ще було чутне, коли він повернувся з пляшкою «Хенесі» та одноразовими пластиковими чарочками в руках.

– На першу службу всіх запрошу! – пообіцяв господар. – А поки що вип’ємо за Бога! Щоб він ніколи нас не полишав!

Володька й Семен відійшли трохи вбік. Господар знав правила й коньяку їм не пропонував. Щоправда, й обіцяного чаю вони не дочекалися.

Семен не міг не посміхатися, дивлячись на чотирьох громіздких чоловіків у лижних костюмах, що п’ють у церкві коньяк з пластикових чарок за Бога. Володька все задирав голову, щоб роздивитися внутрішній купол церкви, але йому це ніяк не вдавалося. Світло тьмяних жарівок було оманливим і створювало ілюзію низької стелі. Ота ілюзія й збентежила Володьку.

Уже повернувшись до міста, обидва авта зупинилися на Набережному шосе. Там Семен роздав хлопцям по сотні доларів, отриманих від замовника. Собі, як начальнику, залишив двісті.

«Дев’ятка» продовжила свій шлях убік Подолу. Володька повіз Семена додому.

– То як? Завтра опівночі? – запитав він.

Семен кивнув.

І тільки-но зупинившись перед вхідними дверима, Семен поглянув на годинник – пів на першу.

«Вероніка вже спить», – подумав він, відчиняючи двері.

Увімкнув світло в передпокої, і в очі йому відразу ж кинувся вінок, що стояв на підлозі під вішаком. Семен перелякався. Завмер на мить, перебираючи подумки всіх близьких родичів.

«Та я вже десь його бачив!» – подумав раптово. І згадав ріг Стрілецької й зовнішню стіну кав’ярні. Згадав розмову з дружиною про вдову аптекаря.

Вилаявся пошепки й пішов спати.

21
Київ. Куренівка. Пташиний ринок

Так уже збіглося, що до продавчині кішок з Пташиного ринку Дімі довелося їхати знову після нічної зміни. Зміна минула навдивовижу вдало. Шаміль винюхав у сумці, що прибула з Дамаска, півкілограма опіуму. Діма, як і належить, викликав начальника зміни. Склали акт. Пасажира тут-таки, після видачі багажу, гальманули й відвели геть, але цього Діма вже не бачив. Це вже не його з Шамілем клопоти. Зате начальник похвалив Діму, тим самим його заспокоївши.

Додому Діма доїхав службовим автобусом. Помився. Набрав номер продавчині кішок.

– Приїжджайте за вашим Муриком, – сказала вона. – Зараз дев’ята? Давайте об одинадцятій на тому самому місці. Але вийшло трохи дорожче. Сімдесят п’ять.

Подорожчання вуличного кота до рівня пристойного коньяку змусило Діму мовчки скривити губи. Але продавчиня цього навіть не відчула.

– Гаразд, об одинадцятій, – сказав він і опустив слухавку на важіль.

Над Києвом синіло яскраве небо. Втрамбований сніг укривав хідники. Тролейбус вісімнадцятого маршруту їхав неквапом. Пасажирів було мало. Діма сидів на задньому сидінні. Тепла турецька куртка на синтапоні гріла добре, як і обіцяв продавець на базарі. Під старі формені штани він надягнув вовняні підштанці, отож ніякий мороз його не лякав. На колінах лежала порожня господарська торба для кота. Довелося з неї ампули назад на газету в гаражі викладати.

– Це ще не Пташиний? – запитав він у діда, що зайшов на зупинці з двома целофановими мішками, повними порожніх пивних пляшок.

– Наступна, – відповів старий.

Зупинившись біля поміченої ще попереднього разу кав’ярні-«розливайки», Діма глянув на годинник. До зустрічі лишалося десять хвилин. Він зайшов, узяв п’ятдесят грамів горілки. Хильнув і відчув, як бадьорість розливається усім його тілом.

Продавчиню кішок помітив здалеку. Вона була у тому ж одязі й на тому ж місці. І кошик біля її ніг був той самий, а біля кошика – сірий мішок.

Діма підійшов, привітався. Вийняв з кишені гроші, відрахував сімдесят п’ять. Вона кивнула на мішок.

– Забирайте!

– Кота в мішку? – хмикнув Діма, а потім збагнув, що сказав, весело розсміявся. Бо ж і справді – кота в мішку.

Вона розв’язала мішок, трішки опустила краї, і Діма побачив велетенського і товстого сірого кота, набагато більшого, ніж їхній спочилий у Бозі Мурик.

– Та він же… – розвів руками Діма. – Він же товстий…

– Та жере, як навіжений! Тому й подорожчав…

– Він же й на бездомного не схожий…

– Мурику, Мурику! – демонстративно покликала його жінка, і кіт одразу повернув до неї свою ситу морду й нявкнув. – Ось бачите? Тиждень дресирувала.

– Мурло, – напівпошепки промовив Діма, дивлячись згори вниз на цього сірого хвостатого товстуна.

Кіт зацікавлено подивився на Діму.

– Беріть, беріть! Другого такого не знайдете! – скоромовкою процокотіла жінка, явно бажаючи пошвидше спекатися покупця.

– З мішком? – похмуро спитав Діма.

– Ага, це бонус!

Діма присів навпочіпки. Переклав кота до господарської торби. Туди ж кинув і порожній мішок. І, не попрощавшись, рушив до виходу з ринку. Настрій зіпсувався. Кіт важив явно понад десять кілограмів. Ніякого жалю він викликати не міг. Ні в кого. Тим більше у Валі.

Доїхавши до своєї вулиці, Діма заніс торбу з котом до гаража. Залишив її там, а сам зайшов до будинку.

– Де ти ходиш? – зустріла його запитанням Валя.

– Та так…

– Убік церкви не ходив?

– Сьогодні – ні.

– Піди, – попросила вона. – Може, Мурика знайдеш! Дімі насправді хотілося добряче пообідати, а не йти до баптистської церкви. Але сперечатися з дружиною він не став. На порцію пельменів гроші у нього були, а пообідати на самоті – це не так уже й погано. Особливо тоді, коли треба вирішити, що робити з цим товстим котом, який відгукується і на Мурика, і на Мурла, і, мабуть, на будь-яку іншу кличку!

У найближчому вагончику-барі за тарілкою гарячих пельменів Діма й вирішив, що треба кота на кілька днів у гаражі без їжі лишити, поки не схудне. А потім можна й додому нести. Вона ж, Валя, все одно його з радощів загодує!

Виходячи з вагончика, Діма помітив на стовпі оголошення.

«Продаються імпортні ліки від раку. Ампула – 20 у. о. Дзвонити за тел. 8 063 4320985, спитати Женю».

«Ага! – кивнув, посміхаючись, Діма. – Жека лохотрон запустив!»

І пішов додому доповідати дружині, що Мурика біля церкви сьогодні вранці бачили, але він не знайшов. Доведеться ще кілька разів на його пошуки ходити.

22
Київ. Вулиця Грушевського

У приміщенні було жовто від світла трьох яскравих ламп, прикріплених до навдивовижу низької стелі.

– Ви, головне, не хвилюйтесь! Кості у вас цілі. Лише забиття і синці, – Єгор нахилився над Іриним обличчям і підбадьорливо всміхнувся.

– Не применшуйте! – пролунав поруч інший, незнайомий чоловічий голос. – Струс мозку, мабуть-таки, є.

Іра повернула голову набік і побачила лікаря у білому халаті. Молодий хлопець з тонкими вусиками, тонким носом. На голові лисина, і в одному вусі крихітна срібна сережка.

Ірина роззирнулася. Зрозуміла, що лежить на ношах у машині «швидкої допомоги». У квадратику віконця – темно. Всередині, у тілі, якась порожнеча й гул.

– А куди ви мене везете? – запитала.

– Нікуди, – спокійно відповів лікар. – Вам полежати треба. Спробуйте поворушити пальчиками на руках і ногах.

Поворушила, відразу й тіло своє відчула, не таким уже порожнім і гулким воно їй здалося. А пальчики на ногах якось аж надто легко заворушились. Вона трішки підняла голову, допомогла собі ліктем піднятися ще вище і глянула на ноги. Ага! Звичайно! Чоботи ж вони зняли, тому й пальцям ніг стільки свободи.

– Іро, я вас додому відвезу. Не бійтеся. Ніяких лікарень «швидкої допомоги»!

– Так-так, краще не треба, – кивнув лікар. – Там такий набір інфекцій, що краще відразу на цвинтар!

– Похмурі у вас жарти, – дорікнув лікареві Єгор. – Ні, щоб щось гарне сказати.

– А от ви поживіть на вісімсот гривень у місяць, тоді я ваші жарти послухаю!

– Міняйте професію, – порадив лікареві Єгор.

– Я саме про це думаю, – зізнався лисуватий лікар.

Іра лежала на ношах, слухаючи розмову двох чоловіків. «Може, я не права? – думала вона. – Ось лікар усього вісімсот отримує, а я – тисячу вісімсот. І начальницю розізлила…»

Вона важко зітхнула й заплющила очі, втомлені різким світлом.

– Ну, піднімайтесь! – вирвав її з роздумів Єгор. – Спершу повільно опускаємо ніжки. Взуваємося…

Він сам обережно взув її. Застібнув блискавки на чоботах.

– А тепер встаємо…

Ірина звелася на ноги і побачила, що вона без пальта, і так соромно їй стало за свій одяг.

Єгор допоміг їй вийти зі «швидкої». Поряд, схлипуючи колесами по розім’ятому снігу, проїжджали авта. Ось і знайома зупинка, і темний парк.

– Боже! Пізно вже! – злякалась Ірина.

– Ходімо, – прошепотів їй Єгор. – Я у дворі вашої «молочної кухні» машину залишив!

Поки йшли, Ірина кинула погляд на вікна своєї роботи. Вікна цілого другого поверху горіли яскравим жовтим світлом, від під’їзду до під’їзду.

Єгор посадив Ірину на переднє сидіння. Затріснув дверцята, і їй здалося, ніби вона у заметеній снігом хаті. Темно й холодно. І шурхотіння мітли, точніше, щітки, якою він змітав сніг з машини.

Містом їхали повільно. Тільки на проспекті Перемоги потік автівок рухався швидше.

Щоб не думати про своє зболіле тіло і не намагатися зрозуміти, що саме болить через бідони з молоком, а що через авто, котре її збило, вона розповіла Єгорові про свою розмову з начальницею, та й про бідони, які довелося тягнути разом із старенькою нянею.

Її розповідь завершилась якось надто швидко, і в машині запанувала тиша. Їй хотілося почути голос Єгора. Твердий, рішучий і, якщо можливо, турботливий. Але Єгор мовчав. Мовчав хвилин п’ять. А потім сказав:

– Ніяка вона не Неллі Ігорівна. Це вона себе задля благороднішого звучання перейменувала. А те, що ти більшої зарплатні вимагала, це правильно. Не сумнівайся!

– А ви про малюка дізналися? – спитала з надією в голосі Ірина.

– Ні ще. Хлопці займаються. У нас система взаємовиручки. Я їм, кого треба, продзвоню, вони мені, кого треба, прорентгенять. Поки що ось вашу Неллі Ігорівну перевірили. Виявилася Галиною Тимофіївною Сліпченко. Три рочки тому ще поробки та пристріт знімала за двадцять гривень з клієнта, а тепер ось…

– То, може, це вона мене під машину послала за те, що я підвищення зарплатні захотіла? – не на жарт злякалась Ірина.

– Ірочко! Думайте про хороше.

– Ой, торбинка! – згадала Іра. – Торбинка і коробка цукерок! Мабуть, підібрав хтось.

– Я пошукаю, – спокійно пообіцяв Єгор.

За півгодини Єгорова червона «мазда» звернула на Макарів, а потім на Кодру. Підвіз він її під самий будинок. Потім допоміг вийти з машини.

– Ось, – подав Ірині кілька «грубих» купюр. – Вважайте це отриманим підвищенням і водночас відпускними. Полежіть удома з тиждень, Ясю погодуйте. Ніякого Києва! А я до вас скоро заїду, провідаю.

Іра кивнула й завмерла, стоячи біля хвіртки, поки червона машина не розчинилася у дивній темряві цього зимового вечора, яка раптово видалася їй бузковою.

23
Київ. Вулиця Рейтарська.
Помешкання номер 10

Семен ще спав, коли Вероніка з філіжанкою кави зайшла до кімнати й присіла на краєчок ліжка. Сідаючи, вона хлюпнула кавою на свій махровий халат. Коричнева плямка була розміром з двокопійчану монету. «Треба б одразу замити!» – подумала вона, але залишилася сидіти.

– Сеню! – звернулася вона до сплячого чоловіка.

Він щось пробурмотів у відповідь з-під ковдри.

– Сеню, прокидайся! Вже одинадцята!

– Одинадцята?! – перепитав сонним голосом чоловік. Він провів рукою вздовж недавно забитого стегна. Семенові здавалося, що він цілу ніч крутився з боку на бік через це забиття.

Піднявся, спершись на лікоть.

– Як спала? – спитав Вероніку. – Я тебе не штовхав уночі?

– Ні, не штовхав, – Вероніка знизала плечима. – І спав без задніх ніг.

Семен підвівся на ноги. Вийшов у трусах до ванної. Облився холодним душем. Прислухався до свого тіла. Наслухуючи, знову кинув погляд на синець. Він набув темно-перламутрового відтінку.

Витерся рушником і, проходячи повз вішак у коридорі, глянув на вінок.

– Ніко! Забери його кудись, бо я вчора ввечері ледь заїкою не став!

– Це ти про вінок? Його сьогодні Дарія Іванівна забере. Обіцяла до дванадцятої зайти.

Семен знайшов у кухні пакет із супермаркету, поклав туди вінок і повісив на вішак.

Одягнув спортивний костюм і відразу згадав учорашніх «лижників». Подумав, що й він такий само «лижник». Адже він ніяким іншим спортом, крім носіння «адідасівського» костюма, не займається. А йому ж треба тримати форму!

«Улітку поплаваємо, у футбол пограємо», – подумки заспокоїв він себе.

З’їв на сніданок банан. Випив зеленого чаю. Подумав: а чи не запропонувати Вероніці десь погуляти разом? Неділя ж сьогодні!

Тільки-но він зайшов до спальні, як задзвонив телефон. Вероніка підняла слухавку, і Семенові одразу з виразу обличчя дружини стало зрозуміло, що розмова триватиме не менше чверті години. Повернувся до кухні, і почув, як дзеленчить його мобільний, залишений учора у кишені куртки. Телефонував Володька.

– Чуєш, Сеню, давай на півгодинки зустрінемося! – запропонував він. – Я тут неподалік, у «Мак-Снеку».

У кав’ярні було порожньо. Лише якесь дівчисько сиділо, розклавши на столі свій портативний комп’ютер.

– Ну, ти мені й нічку влаштував! – сказав Володька приятелеві, що сів навпроти.

Володька й справді виглядав утомленим. Семен глянув на нього, не розуміючи.

– Ти ж просив за тобою вночі постежити! – нагадав Володька шефові.

– Так, – кивнув Семен. – Просив. Я думав, наступної ночі…

– Яка різниця. Мені минулої не спалося. Так що…

– Зачекай, – Семен замислився. – А хіба я цієї ночі кудись ходив?

Володька кивнув.

Семен згадав ранок. Згадав відносну свіжість свого тіла. Згадав сумирну, приязну атмосферу і навіть воркування голубів за вікном. І Вероніка ні в чому йому не дорікала, і вінок у коридорі він лише двічі бачив: коли повернувся додому о пів на дванадцяту і вранці після душу.

– І куди ж я ходив? – запитав Семен розгублено.

– О другій двадцять ти вийшов з дому. Дійшов до рогу Стрілецької й Ярославового Валу. Прогулявся вздовж «Редісону». Потім повернувся до початку Франка й спустився вниз на Хмельницького. Я тобі можу на мапі весь маршрут намалювати. Але це ще не найцікавіше!

– А що ж? – з побоюванням спитав Семен.

– Найцікавіше, що тебе чекали. На розі Чеховського провулка й вулиці Гончара. Красива, струнка блондинка у довгій шубі…

– Ти жартуєш! – видихнув приголомшений Семен. – І що потім?

– Ви поцілувалися. Майже не розмовляли. Ти провів її вгору по Чеховському. Постояли хвилин п’ять біля її під’їзду, і все. Вона пішла додому, і ти також додому. Вгору по Гончара.

Семену стало не по собі. Він озирнувся довкола.

– А де ця блондинка живе?

Володька посміхнувся. Простягнув Семенові аркушик паперу з записаною адресою.

– А як її звати? – спитав пошепки Семен.

– Я з нею не розмовляв. Це ти з нею розмовляв і цілувався!

За столом виникла пауза.

– Тобі варто піти до лікаря, – прошепотів Володька, нахилившись над столом. – Я не жартую! Тобі треба до психіатра або психотерапевта.

– Я ж не псих! – Семен крутнув головою. – Я загалом нормальний…

– Ти сновида, лунатик, – знову прошепотів Володька. – А я тобі ще щось скажу. За тобою ще один чоловік стежив, але потім помітив мене і зник.

У Семена розболілася голова. Він раптом відчув у тілі неприємну важкість.

– Піди-но відіспись, – сказав він Володьці.

– Ти дивись, я можу ще разок за тобою послідкувати, – запропонував приятель.

– Певно, буде не зайве, – кивнув Семен.

24
Місто Бориспіль. Вулиця 9 Травня

Здавалося, радощам Валі не буде меж. Діма стояв біля кухонного вікна і з кривуватою посмішкою спостерігав за дружиною, яка кружляла в бузковому халаті з сірим котом на руках.

«Поглянув би я, як би ти з ним кружляла, якби він не посидів тиждень на дієті в гаражі!», – міркував Діма.

Схудлий і старанно вимащений гаражним брудом і пилюкою кіт тепер уже напевне нічим не відрізнявся від покійного Мурика.

Валя просто остовпіла, коли чоловік вніс його до «рідного» дому. Не могла промовити й слова. Стояла так хвилин зо п’ять, мабуть. Потім сльози з очей витерла. Підійшла. Взяла його з чоловікових рук як немовля. І понесла до ванної.

Кіт після примусового голодування втратив не лише енергію, але й будь-яке бажання чинити спротив. Поводився, як зірваний зі старого пальта комір. Діма висипав у куток гаража повний совок сміття, зметеного огризком віника. Старанно виваляв у цьому смітті кота. Кіт навіть не реагував. Лише озирався іноді на Діму, і погляд його був тупим, як у п’яного в дим бомжа.

Але тепер, після того, як Валя його помила й розчесала, кіт, попри очевидну худизну, набув вигляду доглянутої домашньої тварини. І очі його тепер були не дурні, а хитрі. І дивився він ними вниз, на пофарбовану дерев’яну підлогу, розшукуючи, мабуть свою миску, наповнену «Кітікетом» чи чимось схожим.

Чекати йому довелося недовго.

– Ось, Мурику, лягай на своє улюблене місце! – проказала Валя, опускаючи його біля батареї під вікном. – Зараз ми тебе погодуємо.

Дімі набридло спостерігати за цією комедією, у головних ролях якої виступали його дружина і кіт-аферист. І все-таки у душі він відчував якусь гордість. Гордість режисера, який поставив успішний спектакль.

Через півгодини Валя, намилувавшись, як кіт жадібно поглинає їжу, запропонувала чоловікові піти разом до кав’ярні.

– Повернення Мурика відзначимо, – м’яко промовила вона.

Вийшли вони з дому й відразу почули знайоме неприємне гарчання. Біля паркана з їхнього боку стояв сусідський бультер’єр Кінг і злісно щирив свої блискучі гострі зуби.

Двері сусідського будинку були відчинені, на порозі з сигаретою у руці стояв господар пса: лисуватий, з пивним черевцем чолов’яга років п’ятдесяти. Ходили чутки, що він раніше працював м’ясником на ринку.

– Гей, заберіть свого собаку! – гукнув Діма.

– Кінг, сюди! Сюди йди! – хрипкуватим голосом звелів собаці сусід.

Бультер’єр ліниво повернувся через дірку в паркані на свою територію. Діма дивився на цю дірку, і його сповнював гнів. Він уже разів зо п’ять залатував її дошками. Сам собака не міг ці дошки відбити, отже, це господар щоразу пробивав ногами отвір у паркані, щоб його бультер’єр ходив гидити на сусідське подвір’я.

«Отруїти б його, падлюку!» – подумав Діма.

Коли вони з Валею дійшли до ближнього вагончика-бару, Дімин гнів дещо вгамувався. Взяли вони по тарілці пельменів і сто грамів горілки на двох. Їли й дивились одне на одного. І ніякої розмови їм не потрібно було. У вагончику під стелею показували якийсь серіал. Мова героїв була нерозбірлива. Інколи виринав якийсь музичний мотив. Цей звук, а точніше, шум життя, цілком відповідав атмосфері їхньої вечері.

Валя сама наповнила чарки горілкою з графина. Сама й тост виголосила: – За повернення Мурика!

Випили. А пельмені вже й закінчилися. Замовили ще по порції.

– Раніше порції більші були, – з жалем у голосі промовила Валя. – Раніше в порції було 14 пельменів або 7 вареників.

І зітхнула тяжко, ніби щойно попрощалася зі своєю молодістю.

– Та-а! – махнув рукою Діма, якому раптом захотілося втішити дружину. – Ми можемо й самі собі вдома пельменів наварити. Скільки захочеш!

– А Мурик також пельмені любить! – згадала Валя. – Я візьму йому звідси кілька.

Поверталися вони повільно й попід руку. Падав скісний сніжок. Повз них проходили люди, але все поодинці, ніби й не було у всьому Борисполі жодної сімейної пари, що йшла б попід руку.

Відчиняючи двері, Діма помітив записку.

«Прийдеш, терміново зателефонуй мені на моб. Боря». У коридорі їх зустрів новий Мурик. Відразу почав тертися об ноги господині.

– Скучив! – зраділа вона. – А я тобі пельмеників принесла!

Дружина з котом пішли до кухні, а Діма попрямував до кімнати. Набрав номер Бориса. На душі було неспокійно.

– Я до тебе на хвилинку заїду, – сказав Борис цілком спокійним голосом. – Є коротка розмова.

– Заїжджай, – відповів йому Діма.

Борис з’явився хвилин через двадцять. Викликав Діму надвір.

– Слухай, давай я в тебе твої ампули викуплю, запропонував Боря. – По десять гривень за штуку!

– А ти дізнався, що в них? – поцікавився Діма.

– Ні, але на них однаково клієнти знайшлися. Давай!

Не роздумуй!

Діма згадав оголошення про імпортні ліки від раку. Ледь помітно всміхнувся.

– По десять – малувато.

– Ну, давай по двадцять, – легко пристав на торг

Борис.

– По тридцять, – оголосив свою ціну Діма.

Борис явно квапився. У Діми склалося враження, ніби клієнт чекає Бориса з ампулами десь тут, за найближчим рогом. Чекає і нервово зиркає на годинник.

– Добре, – видихнув Борис.

– Зачекай біля хвіртки, – попросив його Діма. Сам повернувся додому. Взяв порожній «бонусний» мішок з-під кота і рушив до гаража.

Там переклав до мішка майже всі ампули. Лише десять пачечок собі про всяк випадок залишив. Ану ж там справді ліки від раку?

Боря розрахувався великими купюрами. Розрахунок відбувався у машині при світлі тьмяної лампочки на стелі салону. Діма тричі перераховував отриману від Борі суму і щоразу збивався. Збивався через нав’язливу думку, яка складалася з одного лише слова: «Продешевив!»

Нарешті ґешефт був закінчений. Борис поїхав геть. Діма прощально всміхнувся вслід машині, що віддалялася вулицею. Разом з Борею їхав у минуле неприємний епізод з чорною валізкою.

25
Київська область
Макарівський район. Село Липівка. Ранок

– Це вона тобі помстилася! – твердила Ірині мама, почувши, що трапилося з донькою попереднього вечора. – Собирайся, їдь! Попроси у неї пробачення і скажи, що тобі дур у голову стрелила.

Ірина глянула на свій електронний будильник. Під ним лежало кілька купюр, отриманих вчора від Єгора.

– І не надійся! – простежила за доньчиним поглядом мама. – Він тобі постоянно гроші давать не буде! – правила далі своє. – Жалко йому тебе стало, от і дав.

Ірина дивилася тепер на гроші, на сотенні купюри, намагаючись не слухати маму. А тут іще Яся прокинулася. Заплакала. І зрозуміла Іра, що вже десята година. Що спала вона довго й глибоко, і її маршрутка вже давно доїхала до Києва й повернулася назад. А отже, нікуди вона сьогодні не поїде. Торкнулася долонею своїх наповнених молоком персів. Узяла донечку на руки. Задерла вовняну блузку, надягнуту на голе тіло. Піднесла Ясю ротиком до пиптика, і відразу відчула міцні й гарячі доньчині губки.

А за вікном світило сонце, грало променями на візерунках намерзлого інею на шибці.

– Я надвір з нею піду, – промовила Ірина, глянувши на дитину.

– Ти думаєш, ми на мою пенсію з жизню справимся? – сказала на це мама. Далі встала й вийшла з Ірининої кімнати.

Зайшла до себе, ввімкнула телевізор і, зробивши гучніше звук, подалася до кухні.

Дивно, але голос диктора, який повідомляв невідомо про що, приніс спокій у їхній невеличкий дім. Ірина відняла Ясю від лівого перса, повернула голівкою в інший бік, піднесла до правого.

Хвилин через п’ять Ясині губки розслабились, і вона випустила пиптика.

«Заснула», – тихесенько прошепотіла Ірина.

Поклала Ясю на ліжко, прикрила ковдрою.

А сама накинула пальто і вийшла у капцях на подвір’я. Морозяне повітря обпекло голі кісточки. Зайшла за будинок, до завжди відчиненої повітки. Поруч у господарському блоку метушилися кури. Вона зазирнула й туди, просто так, з цікавості. Три місяці вона жила за якимось диким графіком. І тепер, коли перша маршрутка на Київ вирушила без неї, і вона застала пізній зимовий світанок у своєму домі, її розпирала незвична дитяча цікавість. Так, наче весь той час, поки її не було, всі грали в якусь захопливу гру. А вона цю гру пропустила. І зараз, коли гравці розійшлися додому чи у справах, просто оглядала місце проґавлених веселощів.

Якоїсь миті Ірина забула, навіщо йшла до повітки. Все-таки материнство загострює інстинкти, але притуплює розум. Цю фразу вона вже чула кілька разів, але не могла пригадати від кого.

«Ага! Старі санчата!» – пригадала віона.

Двері до повітки відчинилися з жахливим скрипом. Батько ніколи не змащував завіси. Казав, що злодії самі злякаються, якщо двері голосно зариплять. Може, дійсно їх саме тому жодного разу не обікрали в той час, коли сусіди повідомляли про крадіжки в їхньому селі чи не щодня.

Протиснувшись повз дрова, наскладані під лівою стіною повітки, вона дісталася дальнього кута, де стояли два старі велосипеди «Україна» зі спущеними колесами, а над ними на гвіздку висіли санки із залізними полозами й дерев’яною спинкою.

Через півгодинки вона вже везла сонну й закутану в теплу ковдру Ясю на санчатах замерзлою доріжкою, що вела на околицю села, до соснового лісу. Туди, де вона з подругами у недалекому минулому часто з’їжджала на санчатах. Звісно, Яся ще надто маленька, щоб тішитися санчатами й гірками. І перса, налиті молоком, тиснуть, болять. Але зараз буде гірка, гірка її дитинства, і вони вдвох з донечкою помчать униз.

На краю гірки Ірина взяла сонну Ясю на руки, всілася на санчата й нахилилася трішки вперед, зіштовхуючи вагою власного тіла санчата вниз.

Морозяний вітер в обличчя, очі примружені. Й усмішка сама по собі, безстрашна перед морозяним вітром, перед снігом, який летить чи то з неба, чи то з соснових крон.

Повернулася через годину. Щаслива, наче дитина, не думаючи ні про що, крім Ясі. Санчата залишила біля порога.

– Тута до тебе заїжжав один, – сказала Ірині мама, поглядом вказуючи на двері до її кімнати. – Той, що гроші давав, навєрно.

На ліжку поряд з порожнім пакетом лежала коробка цукерок, пачка яблучного соку, кілька помаранчів і шоколад.

– Як передача в больницю! – похитала головою мама, зайшовши до кімнати слідом за Іриною.

– Це він так усе порозкладав? – запитала Ірина, кладучи донечку поруч з подарунками.

– Ні, я. Подивитись хотіла, – простодушно зізналася мама. – А цитрусів тобі ніззя, молоко буде кисле, – додала вона.

– Ну, Ясечко, зголодніла? – Ірина взялася виплутувати донечку з ковдряного кокона. – Давай-но маминого молочка поп’ємо, бо в мене зараз груди тріснуть!

Мама злякано глянула на доньку й важко зітхнула.

– Вона в тебе стіки не вип’є! Да й не нада їй! Глянь он, як їх розпирає! Зціжувать нада! Їдь до Києва, хоть гроші за молоко дадуть!

Ірина згорнула подарунки від Єгора на край ліжка, а сама лягла на бік, спиною до матері, а грудьми до Ясі.

26
Київ. Вулиця Воровського
Помешкання номер 17

Поки Дарія Іванівна знову заварювала на кухні чай, Вероніка, роззирнувшись, помітила відсутність у господині портретів померлого чоловіка і її добрий смак у всьому, що стосувалося меблів та інтер’єру. Та й вбрана вона була зі смаком, хоч і не по-домашньому. От Вероніка ніколи не ходить удома в діловому костюмі, а Дарія Іванівна могла дозволити собі таку примху. Втім, її діловий костюм із завуженою до колін спідницею й приталеним жакетиком, усе кольору бордо, аж ніяк не суперечив облаштуванню кімнати. Шкіряний диван і два фотелі ніжної коричневої барви й журнальний столик посередині. На ньому вазочка з букетиком червоних троянд. І тут-таки дві фарфорові філіжанки з тарілочками й такий же чайник. І на філіжанках, і на чайнику – червоні троянди. Комодик, на якому цокає масивний годинник. Годинникові вже років п’ятдесят, якщо не більше. На підвіконні – вазони із зеленню, а в кутку біля батареї – дерев’яне цебро з цитриновим деревом. Над комодом – портрет самої господині. Полотно, олія, позолочена рама.

Дивно, але Вероніці раптом спало на думку, що у цій кімнаті немає жодного сліду чоловіка. Так, наче його тут ніколи й не було.

А Дарія Іванівна тим часом повернулася до кімнати. Поставила на столик фарфоровий чайничок.

– Я вам така вдячна! У мене стільки справ, стільки думок, а тут іще вінок треба знімати на вихідні… Ви ж потім додому?

Вероніка кивнула.

– Зараз темніє рано, – продовжила господиня. – Думаю, ніхто й не помітить, якщо ви на зворотній дорозі повісите його на місце!

Через хвилину до філіжанок знову заструменів запашний чай.

Погляд Вероніки раз по раз перечіплявся об золотий перстень з рубіном, що прикрашав безіменний палець правої руки господині.

Дарія Іванівна помітила це.

– Він не знімається, – проказала вона, попиваючи чай. – Треба б якось за допомогою мила й нитки зняти його і в майстерню ювелірну віддати. Це мені Едік подарував на тридцятиліття. Може, – почала вона раптом і кинула замислений погляд на годинник. – Може, ну, я, справді, не знаю, як ви до цього поставитесь…

– До чого? – збентежено запитала Вероніка.

– Ви ж не з полохливих? – Дарія Іванівна глянула в очі своїй гості. – І мене обстояли… У вас є трохи часу?

– Так, так… – закивала Вероніка.

– От і чудово, – голос Дарії Іванівни став несподівано серйозним. – Допивайте чай. Це тут недалеко!

Надворі тим часом похолоднішало. Сутінки стали густішими. Дарія Іванівна не забула повернути Вероніці пакет з траурним вінком, і тепер мороз пощипував тильний бік долоні й пальчики Вероніки. Другу, вільну від пакета руку вона сховала до кишені свого елегантного, але не надто теплого пальта.

– Вже зовсім поруч, – примовляла Дарія Іванівна, тягнучи Вероніку за собою.

Вони вийшли на Ярославів Вал, далі вниз вулицею Франка. Звернули на Чапаєва і, не доходячи до непримітної, з напівобсипаним тиньком споруди Міністерства з надзвичайних ситуацій, зупинилися біля залізних воріт з переговорним пристроєм, які перегороджували колись вільну для входу арку, що вела до анфілади подвір’їв.

Дарія Іванівна натисла на кнопку пристрою, і звідти відразу дочувся чоловічий непрокашляний голос: «Слухаю вас!».

– Абонент тридцять два дріб один, – м’яко промовила вона у відповідь.

Чоловічий голос попросив зачекати хвилинку, але половина залізних воріт відчинилася тут-таки, секунд через десять. Чоловік у зеленому комбінезоні – типовий сучасний охоронець – кивнув дамам, зачинив за ними залізні ворота й повів відвідувачок за собою.

Вони прийшли через наступну арку. Зупинилися за спиною охоронця, що задзеленчав ключами перед солідного вигляду залізними дверима – головним входом до двоповерхової споруди, вочевидь, не так уже й давно збудованої.

Вулиця Чапаєва часто змушувала Вероніку замислитися. Вона була дивною, короткою й зігнутою, наче бумеранг. Іноді на ній не було жодного перехожого. Іноді єдиним перехожим могла виявитися якась відома чи просто знана з телеекрану особа. Можливо, вони тут жили. Але ж такі люди, коли й ходять пішки, то лише в супроводі охоронців! А тут вони завжди чимчикували на самоті. Вероніка слухала дзенькіт ключів і згадувала, кого вона отак випадково бачила на цій вулиці. І міністрів зустрічала, й політиків. Але спроби згадати конкретні прізвища були марними. Всі вони мали відоме обличчя й невиразне прізвище.

– Ви надовго? – запитав охоронець, запускаючи відвідувачок досередини.

– Хвилин на п’ятнадцять-двадцять, – у голосі Дарії Іванівни забриніли скорботні нотки.

– Тоді я вам чай зроблю, – запропонував чоловік. – Бо змерзнете!

Просторий вантажний ліфт опустив їх на кілька поверхів униз.

Охоронець увімкнув світло, і вони побачили перед собою ще одні масивні сталеві двері.

Приміщення за дверима було схоже водночас на розкішний зал автоматичних камер зберігання й на кав’ярню для поминок. На трьох стінах до самої стелі у шаховому порядку була викладена плитка – чорні й червоні квадрати. Підлога з чорного мармуру. Три круглі столики з чотирма стільцями довкола кожного. Четверта стіна, зо три метри висотою й десять-дванадцять метрів довжиною, становила суцільний блок комірок для великогабаритного багажу. Проте біля дверцят з клямками не було ні щілин для монет, ні інструкцій з користування. Зате праворуч біля кожної клямки до благородно-матового металу була прикріплена пластина з вигравіюваним на ній трицифровим номером.

– Тридцять два дріб один, говоріть, – промовив охоронець, підвозячи довгий хромований візок на коліщатках до стіни з металевими дверцятами.

Зупинився. Смикнув дверцята з потрібним номером на себе, і зі стіни повільно виїхала й зависла над мармуровою підлогою довга шухляда. У ній – тіло чоловіка в костюмі. Охоронець за допомогою нескладних маніпуляцій встановив металеву шухляду з тілом на візок і озирнувся на Дарію Іванівну.

– Може, до кімнати побачень? Чи тут залишитесь?

– Нікого ж нема, – розвела руками аптекарева вдова. – Посидимо тут! – вона вказала на крайній столик праворуч.

Охоронець кивнув і, залишивши візок біля вказаного столика, вийшов із зали.

– Сідай, Ніко, – кивнула Дарія Іванівна на стілець. Сама відійшла набік. Приклала хустинку до очей. Розстебнула пальто, але не зняла його.

Вероніка сіла. Вона дивилася на тіло в залізній скрині. Розуміла хто це. Ще більше, вона вперше в житті відчувала подих смерті. Холодний подих чужої смерті. З боку скрині до рук, шиї, щік Вероніки тягнувся особливий, металевий, чіпкий холод. Вона навіть відсунулася трішки вбік, подалі. І раптом Дарія Іванівна, нечутно підійшовши ззаду, м’яко поклала свої руки на плечі Вероніки. Вероніка зойкнула з переляку.

– Та що ти, що ти? – зацокотіла Дарія Іванівна. – Невже ти така вразлива? Ось познайомся. Це мій Едік.

Вона кинула на біле обличчя покійного чоловіка погляд, сповнений доброти.

– Я гадала, ви його вже поховали, – промовила стиха Вероніка.

– Не хочеться, – зізналася вдова. – Якось це не полюдському. Взяти й закопати. Закопати в землю означає відразу забути, спекатися тіла й усього, що тебе з ним пов’язує, раз і назавше. А пам’ятаєш вірш «З коханими не розлучайтесь»?

Вона також сіла за столик, спиною до покійного чоловіка. Вийняла з кишені пальта пласку металеву фляжку, а другої – дві срібні чарки.

– Віскі, – кивнула вона на фляжку. – Тут холодно.

Вероніка замислилась. Точніше, намагалася збагнути, холодно їй тут чи ні. Дивно, але фізичного холоду вона все-таки не відчувала. Тобто якийсь певний і чітко спрямований холод кілька секунд тому існував, але тепер зник, розвіявся. Між Веронікою й джерелом цього холоду сіла Дарія Іванівна.

– А що за віскі? – зненацька спитала Вероніка. Просто задля того, щоб перевести розмову на інші теми.

– Віскі? – перепитала вдова. – Та я й не знаю. Він любив віскі. У барі ще пляшок з десять стоїть, усі різні. Всі подаровані відомими особами, політиками. Він же їх лікував…

– Як це лікував? – здивувалася Вероніка. – Він же аптекар, а не лікар!

– Він був практикуючим аптекарем. На замовлення створював індивідуальні ліки, навіть за забороненими старими рецептами. До нього навіть наша Юлечка ходила! Він їй робив сильнодіючий засіб від утоми. Казав, що побічні ефекти дуже сильні. А вона йому: «Не боюсь я ніяких побічних ефектів!». А потім уже й інші ліки замовляла, але вже сама не приходила. Присилала помічника, лисого такого, ти його по телевізору напевне бачила… Е, чого це ми про них? Ну ось, бар відтоді й повний іноземних пляшок.

Вона наповнила срібні чарки.

– Так-от, – знову заговорила вона, мов вертаючись до втраченої нитки розповіді. – Я проти того, щоб закопувати. Закопувати, викопувати… Давай-но вип’ємо за його світлу пам’ять! Думаю, тепер без нього багатьом важко. На те, що він робив, інші просто б не зважились!

Вероніка пригубила віскі. Тепло незнайомої властивості потекло вниз, дорогою зігріваючи її гортань і ніби нагадуючи їй про шлях, яким рухаються у тілі всі сторонні рідини.

– Тут його можна кілька років зберігати, хоч і дорого, – продовжила вдова, допивши віскі до дна. – Це ж приватний морозильник. Переважно для іноземців, яких відвозять для поховання до себе, за кордон. Ну, розумієш, поки родичі приїдуть, поки всі документи зберуть, і так далі. Мій Едік тут чи не єдиний киянин. Але йому тут уже недовго бути… Ми його небавом додому заберемо.

Вероніка підвела на вдову переляканий погляд.

У відповідь Дарія Іванівна усміхнулася.

– Тут неподалік майстерня є, – вона перейшла на шепіт. – Там раніше з улюблених песиків і котиків робили опудала. Але вони нещодавно у німців купили ліцензію на пластилізацію мерців.

– А що це? – спитала Вероніка, знову відчувши холодок на своїй шиї та щоках.

– Це як бальзамування, але дешевше, швидше й довговічніше, – пояснила Дарія Іванівна. – До того ж можна замовити будь-яку позу померлого, а потім за доплату її змінювати. Він би схвалив цю ідею, Едік любив науку. Він перед смертю на замовлення своєї постійної клієнтки розробляв особливі ліки. Від страху. Назвав їх «Антизаєць».

У руках вдови зблиснула металева фляжка з віскі. Благородний напій з різким запахом полився тонкою цівкою до чарки Вероніки. Дарія Іванівна підняла погляд на супутницю й продовжила пошепки:

– Можливо, його через ці ліки й убили. У замовниці стільки ворогів! Адже в нашій політиці ніякого гуманізму. Стежать одне за одним, підслухують, підглядають. А вона, наша люба, ліки не для себе замовляла. Вона ж нічого на цьому світі не боїться! Мабуть, для когось із соратників, хто боязкіший. Першу пробну партію він зробити встиг, але дуже непокоївся про побічні ефекти. Казав, що ефекти ці «психічної природи»! – і вона покрутила пальцем біля скроні, а потім сумно всміхнулася.

– А як це – «ефекти психічної природи»? – спитала обережно Вероніка. – Це коли люди з глузду з’їжджають?

– Ні. Це коли вони раптом ні сіло ні впало стають чесними й порядними… Я маю на увазі політиків, а не людей! Нормальні люди ліки в аптеці купують. Я ж Едіка ніколи детально не розпитувала. Те, що він сам мені розповідав, те й пам’ятаю. У нього в аптеці кабінет був. А пробні партії він по ночах десь у Дарниці робив. Там у нього приятель на фармацевтичній фабриці. Аптеку я не продаватиму. Якщо хочеш, можемо туди зайти, я тобі кабінет Едіка покажу!

До кабінету мерця Вероніці не хотілося, але ще менше їй хотілося сидіти тут, за цим столиком і бачити за спиною Дарії Іванівни частину металевої шухляди, в якій лежав заморожений Едік, убитий, до речі, за два кроки від її, Вероніки, будинку. Тієї самої ночі, коли Семен прийшов додому під ранок з великою бурою плямою на рукаві сорочки і в дивному стані.

Вероніку раптом почало лихоманити. Думки самі малювали їй чоловіка в ролі холоднокровного вбивці Едіка. Але Семен, попри свою роботу, був людиною м’якою і доброю, Нездатною на таку жорстокість. Це просто безглуздий збіг!

Вероніці стало холодно, і вона поглядом попросила Дарію Іванівну наповнити їй чарку.

27
Місто Бориспіль. Вулиця 9 Травня

З «поверненням» Мурика життя у домі Діми та Валі владналося, заспокоїлося. Валя вирішила знайти собі роботу і без проблем знайшла собі місце касирки у невеликому залі гральних автоматів неподалік автовокзалу. Працювала вона з восьмої ранку до п’ятої, і тепер Дімі після нічної зміни доводилося самому підігрівати собі сніданок. Спершу він піднімав накривку пательні, що стояла на плитці. Почасти з цікавості, почасти для того, щоб підсилити відчуття голоду. Його тішив будь-який сніданок: і вчорашні пельмені, які, коли розігрівати на пательні, набували смачної хрусткої шкоринки, і гречана каша з котлетою, і навіть уже готова, але вистигла яєчня зі шкварками.

Ось і цього разу, повернувшись з нічного чергування втомленим і голодним, він, перш ніж запалити вогонь під пательнею, зазирнув під накривку. Цього ранку йому випало снідати вермішеллю і курячою ніжкою.

Синюваті пломінчики газу дружно оточили круглий пальник і взялися лизати дно важкої чавунної пательні. На сусідню запалену конфорку Діма поставив чайник.

Новий Мурик, що спершу спостерігав за господарем з-під батареї, підійшов ближче й потерся спинкою об Дімину ногу.

Діма глянув на товстого сірого кота. Проте кіт, упіймавши погляд господаря, тут-таки підійшов до своєї порожньої миски й завмер у вичікувальній позі.

– Та пішов ти, самозванець! – буркнув Діма й відвернувся до плитки.

Наситившись, Діма зсунув штори в кімнаті й влігся спати. Спав він міцно і довго. Тепло й затишно йому було під важкою ватною ковдрою. Він пірнув під неї з головою, зсунувши подушку на край, щоб не заважала.

І раптом якийсь шум, тріскання дверей, стукотіння швидких кроків по дерев’яній підлозі.

До кімнати, не роздягаючись і не роззуваючись, вбігла Валя. Обличчя схвильоване, в очах розгубленість.

Відразу підскочила до сонного чоловіка. Зірвала з його голови ковдру.

– Дімо! Дімо! Вставай! Ходи, поглянеш!

Діма, щойно розплющивши очі, глянув на годинник. Він показував пів на другу.

«Мало спав», – зауважив про себе Діма, підводячи погляд на Валю, що стояла над ним.

– Що там? – невдоволено спитав він.

– Ходімо! – просила вона, показуючи рукою на двері, що вели до коридору.

«Може, хтось прийшов? – міркував Діма. В голові одразу почали множитися здогади, але якісь мляві. – Знову знайомі вантажники? Чи хтось із сусідів? Але чому тоді Валя така збентежена?»

Надягнувши штани й встромивши ноги у капці, Діма вийшов слідом за дружиною до коридору. Але в коридорі нічого й нікого не було, а Валя тягла його далі, надвір.

Виходити на мороз Дімі зовсім не хотілося. Тому він вирішив лише визирнути з вхідних дверей, але на поріг не ступати.

Валя прочинила двері й завмерла непорушно. На порозі Діма побачив брудного й вихудлого – самі шкіра й кості – сірого кота. На вухах – запечена кров. Кіт лежав без руху. Лише його каламутні очиці дивилися на Діму. Кіт нявкнув тихо й хрипко, наче востаннє.

Валя повернулася обличчям до чоловіка.

– Дивись! – сказала вона.

І присіла навпочіпки біля кота.

– Ти Мурик? – спитала стиха.

Кіт знову хрипко нявкнув і спробував підвестися на чотири лапи. Він виразно хотів зробити крок уперед, підійти до Валі.

– Це я винна, – прошепотіла, схлипуючи, Валя.

Взяла знесиленого кота на руки. Занесла до коридору.

Діма відійшов трішки, аби не стояти дружині на дорозі.

У коридорі вона опустила кота на підлогу. Повернулася до чоловіка.

Діма тим часом не зводив очей зі змордованого кота. Він, здається, впізнав у ньому справжнього Мурика. Того самого, якого він власноручно кинув до колодязя на занедбаному подвір’ї. Але ж той кіт був мертвий!

Валя скинула пальто, роззулася. Завмерла на мить над котом. Розібравшись у своїх заплутаних думках, Валя взяла ганчірку для взуття, що лежала на порозі. Перевернула її іншим боком, тим, об який ще ніхто не витирав ніг. Розстелила біля вішака і перенесла на неї сірого приблуду.

– О Боже, – сплеснула вона руками. – Та він ледь живий! Потерпи, я хвилинку!

Валя пішла на кухню. А Діма, скориставшись моментом, став перед котом навпочіпки й зазирнув у мордочку.

– Мурло, це що, ти? – спитав так, наче сподівався щонайменше кивка у відповідь.

Але кіт на ці слова не зреагував. Лише й далі дивився на Діму жалібно й вірно, як на господаря.

Діму пересмикнуло. Він згадав, як Валя щось про свою провину сказала.

Валя ж повернулася до коридору з чашкою молока. Поставила її перед носом кота, і той відразу мордочкою пірнув у молоко. Пив жадібно, за кожним ковтком здригаючись усім своїм виснаженим тільцем.

З кухні вийшов новий Мурик і тут-таки, шиплячи, підскочив до свого змордованого далекого родича.

Валя схопила товстого Мурика на руки.

– Ну, що ти? – з докором сказала вона, пестячи його за вушком. – Він же такий, як ти! Ти теж спочатку худющим і напівздохлим був. А тепер такий красень!

Новий Мурик з висоти Валиних грудей неприязно дивився на брудного сірого кота, який вже випив усе молоко і поклав мордочку на ганчірку.

– Ходімо, я тебе під батареєю покладу, поїсти дам, – ніжно промовила Валя, забираючи сірого товстуна назад до кухні.

– То в чому ж твоя провина? – запитав Діма, коли Валя нарешті заспокоїлась і повернулася до кімнати, щільно зачинивши кухонні двері, щоб Мурик не зміг вийти в коридор до худого.

Валя зітхнула, сіла у фотель.

– Налий мені чарочку, – попросила.

Діма вийняв пляшку самогонки-кропив’янки. Налив дружині чарку. Вона вихилила її одним духом.

– Я тоді до церкви ходила, за повернення Мурика молитись. А коли молитва не допомогла, пішла до екстрасенса. Вона мені й сказала, що живий Мурик, але провалився до глибокої ями й не зможе звідти вибратися, поки до тієї ями ще чогось не кинуть. А ще сказала мені, що я голос Саваофа вві сні чутиму. І голос цей промовлятиме: «Він повернеться!» А я повинна рахувати, скільки разів він ці слова скаже. І тільки-но я тринадцять разів його почую, Мурик повернеться. Ну, я їх, ці слова, лише сім разів уві сні чула. А потім ти сам його знайшов… Екстрасенси ж від диявола. Виходить, я одночасно і в Бога, і в диявола допомоги просила. От і сталося так, що одного Мурика нам Бог повернув, а іншого – диявол.

Діма спробував збагнути щойно сказане дружиною, але не зміг. Мабуть, усе через безсонну ніч. От і обличчя його через мисленнєву невдачу насупилося, стало сердитим.

– Тобто це один і той самий кіт, лише різними шляхами нам присланий, – додала Валя.

– Ти що, в секту пішла? – перелякався Діма, вперше почувши від дружини дивні довгі речення.

– Я лише двічі була, – зізналася Валя. – Думала, це поможе Мурика повернути…

Діма подивився на Валю скляним поглядом. «Чи не з’їхала вона з глузду?» – подумав він.

– Я до гаража піду, мені треба самому побути, – сказав він і вийшов у коридор.

Уже всівшись у своєму затишному, але все-таки холодному гаражному куточку на маленьку дерев’яну лавочку і ввімкнувши саморобного електронагрівача, Діма хлюпнув і собі чарочку самогонки, щоб зігрітися і зібратися з думками. Пригадав у деталях той день, коли вантажники привезли валізу. Згадав, як Мурло нализався рідини з ампули й вибіг з гаража просто під колеса велосипедиста.

«От я його зараз перевірю!» – вирішив він.

Пішов додому, взяв схудлого кота разом з ганчіркою, на якій він лежав. Приніс до гаража. Випив іще чарку, а далі вийняв ампулу з коробки, відламав їй кінчик і витрусив вміст на тарілку, до якої примерзла недоїдена шпротина. Поставив тарілку перед котом. Той повів носом. В очах заграли вогники. Гарячково підсунувся до тарілки й вилизав усе до останньої краплі.

Діма, що спостерігав за котом, лише хмикнув. Коли б це була звичайна валер’янка, будь-який кіт на неї б накинувся.

«Може, піти й зазирнути в той колодязь? Ану ж і цей – самозванець?» – подумав він, але відразу заперечливо хитнув головою на таку думку.

Не хотілося йому зараз нікуди йти.

28
Київська область. Макарівський район
Село Липівка

Наступний ранок в Ірини почався теж солодко, як у дитинстві. Вона лежала під однією ковдрою з Ясею майже до дев’ятої ранку.

Вхідні двері за цей час кілька разів скрипнули, відчиняючись і зачиняючись. Мама виходила годувати курей. Вставати Ірині не хотілося. Зате захотілося шоколаду, і вона вийняла принесену Єгором плитку «Оленки». Розгорнула її, прислухаючись до солодкого шелесту фольги.

Чи то від ніжного гіркувато-щемкого смаку, чи з якоїсь іншої причини, а може, й зовсім без причини, їй згадався Маріїнський парк і невисокий бірюзовий палац за чорними стовбурами дерев. І хрускотіння снігу під ногами згадалося.

І хоч тепло їй було під ковдрою і затишно, як ніколи, а спогади про парк трошки вкололи. А тут ще й груди болять. Не п’є Яся стільки молока, скільки у маминих грудях набирається.

За вікном зупинилася автівка.

«Єгор!» – зраділа Ірина.

Квапливо, але обережно, щоб не розбудити Ясю, встала з ліжка. Одягнулася. Визирнула у вікно.

Ні, не Єгорова машина стоїть за парканом. У Єгора червона, а ця чорна.

Стук у двері.

– До тебе хто-то? – запитала, зазирнувши до кімнати, мама. – Я піду, одкрию.

– Ірина Анатоліївна вдома? – пробасував незнайомий чоловічий голос.

– Дома, дома вона, – відповіла мама.

– Скажіть, хай збирається!

Мама влетіла до Ірининої кімнати перелякана.

– Там двоє бритоголових, як з «Бандитського Петербурга», в чорних пальто, – тихо забідкалася мама. – Видно, когось важного обидила. Може, міністерську дитинку без молока оставила?!

Ірина квапливо вдягалася. Материн переляк передався їй. Руки тремтіли, ноги в теплі коричневі колготи ніяк не влазили. Минуло щонайменше десять хвилин, поки вона вийшла в коридор.

Зустрілася поглядом з двома високими чоловіками в чорних шкіряних пальтах. Вони стояли біля дверей нерухомо, як варта. Очі – холодні, байдужі.

– А коли я додому повернуся? – запитала Ірина, вже виходячи й на ходу озираючись на схвильовану матір.

– Як завжди повернетесь.

Один з чоловіків сів за кермо. Другий посадив Ірину на заднє сидіння, а сам умостився поруч з водієм.

Машина ревнула. З-під передніх коліс посипала дрібна крижана крупка. Автівка рвонула з місця так, що ледь не знесла випадково їхній дерев’яний паркан, бо кинуло її на заледенілій ґрунтовій дорозі спершу на огорожу, а потім у протилежний бік.

Водій явно поспішав. Ірина дивилася крізь лобове скло і з жахом спостерігала одну й ту саму картину: як автівка під’їжджає на швидкості просто під задні світла чергової машини й сигналить якимось незвичним звуком, що нагадує сигнал повітряної тривоги з фільмів про війну. І машина, що їхала попереду, відразу злякано відскакує вбік.

«Хоч би радіо ввімкнули», – подумала Ірина й зітхнула. Може, вони й ввімкнули б радіо, якби Ірина попросила.

Але вона мовчала й лише дивувалась, як замість переляку в ній наростає німа покора. Покора долі. І перса, повні молока, а тому неймовірно тяжкі, болять. І спина неприємно ниє, і литка права у чоботі заніміла.

А машина мчала до Києва Житомирською трасою з величезною швидкістю. Даїшник з радаром лише з цікавості спрямував свій пристрій на цей чорний «лексус» і присвиснув захоплено.

– Сто дев’яносто три! – сказав він напарникові, кивнувши на авто, яке щойно прошмигнуло.

Напарник, виразно не схваливши захвату свого колеги, крутнув головою.

– Хоть би вони в дерево врізались, а не в автобус, – пробурчав він.

Через п’ятнадцять хвилин машина зупинилася біля знайомого Ірині будинку. Чоловік, що сидів біля водія, провів її до самих дверей, за якими вона залишила не один літр свого молока. Сам натиснув на кнопку дзвінка. Двері відчинила нянечка Віра. Чоловік у шкіряному пальті заштовхнув Ірину всередину і тріснув дверима, сам лишившись назовні, на сходовому майданчику.

– Що ж ти так? – докірливо мовила старенька Віра.

Від цих слів Ірині стало соромно. Вона зняла з плечей хустку, повісила на вішак пальто.

– Начальниця тебе жде, – сказала з острахом старенька.

Двері до кімнати з ванною навпроти кабінету начальниці були відхилені, і Ірина помітила краєчком ока, що ванна знову була наповнена молоком. І молода жінка в білому халаті вимірювала термометром температуру молока.

– Двері зачини! – почула раптом Ірина неприємний голос начальниці.

І зрозуміла, що вона вже в її кабінеті. Як вона переступила поріг, і не помітила.

– Ти що, думаєш, зможеш мені безкарно кров псувати?! – заговорила вона крізь зуби. – Зарплатні їй стало мало! Та я тебе голу й босу надвір вижену!

Ірина глянула на Неллі Ігорівну радше здивовано, ніж налякано. Ну навіщо, питається, потрібно було посилати по неї машину й везти до Києва, щоб потім пообіцяти голою і босою надвір вигнати?

Начальниця, не помітивши на обличчі молодої жінки очікуваного ефекту від своїх слів, ненадовго змовкла.

– Скільки тобі треба зарплатні, щоб ти роботи не прогулювала? – спитала вона холодним тоном.

Цього питання Ірина не чекала, тому глянула на Неллі Ігорівну з іще більшим здивуванням.

– Чого мовчиш?

Ірина знизала плечима, і відразу відчула біль у грудях.

– Йди працюй. Після обіду прийдеш, і порозмовляємо! Коли обоє грудей вже зм’якли, спорожнені за допомогою маленької помпочки, Ірині полегшало. Вона була готова, як звичайно, піти на прогулянку до Маріїнського парку. Але тільки-но підійшла до вішака, як бажання виходити зникло. Ану ж там, у парку, Єгор? А він же їй наказав цілий тиждень удома лишатися! Ну, не наказав, то сказав, яка різниця?

Вона з’їла кашу, яку нянечка запропонувала. Підійшла до вікна, приміряючись поглядом до зими надворі й намагаючись уявити себе модно вбраною й красивою, попід руку з Єгором. Потім, уже перед дзеркалом у туалеті, роздивлялася своє волосся, і воно їй не сподобалося. Ні кольору, ні зачіски. Ні довге, ні коротке. Пофарбувати б його, чи що? А який колір зараз подобається чоловікам?

Після другого, післяобіднього зціджування молока Ірина згадала про начальницю. Зайшла до неї. Чекала, що та знову сваритиме й грубіянитиме, але цього разу начальниця зустріла її байдужим поглядом. Простягнула конверт.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.