Fill de reis

Enric Lluch

Il·lustracions de Paco Giménez

A la meua dona.

1 On s’explica el naixement
d’un futur rei

Fora de la cambra de la reina Maria de Montpeller, hi havia tres rogles de persones. En el primer, un comte i dos marquesos parlaven de les seues proeses i feien botets a terra per calfar-se els peus. En el segon, quatre dames de la reina discutien sobre la millor manera de preparar un guisat de perdiu. En el tercer, els soldats de guàrdia badallaven amb tota la gana i, de tant en tant, miraven de cua d’ull l’entrada a les estances reials.

De sobte, se sentí el grinyol de la porta i, a continuació, aparegué la comare Constança Reolid amb un somriure d’orella a orella.

–Un xiquet! –anuncià.

–Com és? –preguntà una de les dames.

La comare respongué més ampla que una lloca:

–Guapo com un sol i llarg com un dia sense pa. En escoltar la paraula pa, un dels soldats comentà enmig d’un badall:

–Si ja no hi fem cap falta, podríem anar a sopar…

Un altre hi afegí:

–Exacte! Que tenim més fam que el gos d’un enterrador.

Un tercer soldat no digué ni pruna, entre altres coses perquè era mut de naixement.

El comte preguntà a la comare:

–Quin nom li posaran?

Constança Reolid doblegà els llavis, arrufà les celles i murmurà:

–Això haurà d’esperar unes hores.

–Per què? –un dels marquesos ho preguntà amb veu de cadernera refredada.

La comare no sabia com llevar-se la pasta de les mans. Així que va tractar de fer el referit de la millor manera possible.

–Resulta que la reina m’ha manat que encenga dotze ciris…

Una de les dames tallà l’explicació.

–Què tenen a veure els ciris amb el nom de la criatura? A més, per a què vol la reina dotze ciris encesos? Que va a enfilar perles?

Però Constança Reolid, com si sentira ploure, va continuar amb el relat.

–…cada ciri té el nom d’un apòstol. El xiquet tindrà el nom de l’últim ciri que s’apague.

Aleshores el comte sentencià:

–La reina deu tindre una febre de cavall!

El marqués que tenia veu de cadernera hi afegí:

–De segur que en té. De normal, un fill de rei ha de tindre el mateix nom que son pare. O siga, Pere.

–Exacte –confirmà el comte–. O en tot cas, Joan o Felip, que sonen a reialesa. Què passaria si l’últim ciri a apagar-se fóra Mateu o Bartomeu?

–I si fóra el de Judes Iscariot? Mare de Déu, quin desastre! Imagineu-vos un rei que es diga Judes Iscariot el Primer!

En aquell instant, la reina Maria féu tres palmellades seques i ordenà que les dames i els nobles entraren a la cambra.

El soldat cap de colla, des de fora, va preguntar:

–Majestat: podem anar a fer un mosset ara que ja ha nascut la criatura?

La reina s’incorporà tres pams del llit i mirà els soldats.

–Abans de tornar al quarter, aviseu els rectors de les esglésies perquè repiquen totes les campanes alhora.

El cap de colla va murmurar amb tot el respecte:

–Ja és mitjanit, majestat. Potser el personal, en escoltar les campanes, pensarà que s’ha calat foc al poble i tothom començarà a llançar poalades a dreta i esquerra i tindrem alguna desgràcia…

La reina Maria doblegà els llavis i arrufà les celles.

–Goseu discutir les ordres d’una reina? He manat que repiquen les campanes i així s’ha de fer!

Quan els soldats recularen, les dames, el comte i els marquesos s’acostaren al llit on la reina i el seu fill feien pinya. I, des d’aquell lloc, van poder veure ben a les clares els dotze ciris que la reina havia manat encendre.

Més d’una vegada estigueren temptats els visitants de bufar i apagar alguns dels ciris; però la reina Maria, sense deixar d’atendre la criatura, no els perdé d’ull ni un sol instant fins que només en quedà un d’encés, exactament el que duia el nom de l’apòstol Jaume.

–Així s’anomenarà! –declarà la reina–. Aneu a buscar el rei i digueu-li-ho.

2 On es conta l’enfrontament
entre el rei Pere i Simó de Montfort

El rei Pere resultà més difícil de trobar que un gat amb sis potes. Per això, el comte i els marquesos tardaren dos anys a localitzar-lo.

–Sabeu per on para el rei? –preguntaren milanta vegades.

Les respostes, més o menys, sempre eren semblants:

–Passà com un projectil i desaparegué delmapa.

–Ui! Féu una guerreta, se’n pujà al cavall i…fiu!, s’esborrà rere de les muntanyes.

–No para en torreta.

–Sí, sí. Va ser vist i no vist.

–Igual pot estar pel nord que pel sud, pel llevant o pel ponent, que el rei es mou més que una ballarina.

A la fi, el van trobar al costat d’un riuet dels Pirineus, damunt d’un cavall, carregat amb una armadura que devia pesar sis arroves i amb un seguici de soldats mal organitzats i pitjor vestits.

–Majestat –van saludar alhora el comte i els marquesos–. Venim a comunicar-li que té un fill.

–Des de quan? –va preguntar el rei Pere sense baixar del cavall.

–Ui! De segur que ja ha aprés a caminar –informà el comte.

I un dels marquesos rematà la notícia.

–La reina Maria li va posar nom.

Aleshores, el rei ordenà que el baixaren del cavall, mirà els informants i preguntà:

–Com li diuen?

–Jaume, senyor rei –van contestar amb els ulls arran de terra–. La reina va encendre dotze ciris amb els noms dels apòstols i…

De sobte, se sentí so de trompeta desllavassat i un dels soldats bramà:

–Enemics a la vista!

De seguida, el rei Pere manà que el pujaren dalt del cavall, tragué l’espasa, esperonà el cavall i ordenà:

–Arri haca! Endavant!

Però l’animal no es mogué ni a la de tres. I, per si en faltara alguna cosa, el soldat més veterà deixà caure com qui no vol:

–Majestat, amb tots els respectes: fa més d’un any que no hem cobrat…

Per a rematar els problemes, de seguida s’hi presentà l’enemic encapçalat per Simó de Montfort, un home amb el geni curt que parlava més que alenava.

El rei Pere embeinà l’espasa, demanà que el baixaren del cavall i s’encarà amb l’enemic.

–Anem a pams i conversem –començà dient–. Resulta que el meu cavall no arranca, els meus soldats no han cobrat, he tingut un fill que ja camina i…

Aleshores, Simó de Montfort, sense baixar del cavall, va contestar que no acceptava cap excusa per ajornar la batalla perquè feia mesos que tenia la pell en sang viva per culpa de l’armadura, necessitava fer-se un casc nou, s’havia d’afilar l’espasa perquè ja no tallava ni l’aire, el seu cavall patia de butllofes en les quatres potes, els seus soldats tenien el fetge agre de caminar amunt i avall…

–I tot i això, vinc disposat a lluitar.

El rei mirà el seu seguici, estirà els ramals del cavall i, després de comprovar que la seua tropa mirava el cel i que l’animal no movia ni una pota, declarà:

–No puc lluitar encara que vulga –i hi afegí– deixem-ho córrer una temporada i marquem la frontera en aquest mateix riu.

Però Simó de Montfort va continuar amb tota una tirallonga de greuges, hi afegí que feia més d’un any que no veia la seua filleta i rematà:

–I no em fie ni un pèl de vosaltres, perquè segur que, a penes torne a casa, travessareu el riu i direu que heu conquerit aquestes terres.

El rei, ferit en el seu orgull, va preguntar amb les venes del coll inflades:

–No confies en un rei?

El de Montfort es va rascar el bescoll i xiulà baixet, però no n’amollà ni una.

–Et done la meua paraula –proclamà el monarca– i si encara no n’és suficient, t’enviaré el meu fill perquè es quede amb tu fins que estiguem en condicions de tornar a lluitar. D’acord?

Simó de Montfort es va posar un dit al front per tal de pensar millor. Després de barrinar una estona, va dir:

–Si vols que parem la guerra, m’has de prometre tres coses.

–Digues.

–La primera, que no passaràs d’aquest riu; la segona, que m’avisaràs quan pagues els soldats i el teu cavall puga tornar a posar-se en marxa; la tercera, que m’enviaràs el teu fill al meu castell fins que rematem la guerra.

–D’acord –va contestar el rei Pere.

Simó de Montfort va considerar que aquell era un bon tracte perquè també ell necessitava recuperar forces, veure la filla i recompondre’s l’espasa i el casc. A més, si el rei li enviava el fill, no atacaria per sorpresa. Sí, sí! Era un tracte excel·lent.

–No se’n parle més –va declarar–. A la de tres, cada u a sa casa.

Aleshores, el rei Pere s’encarà amb el comte i els marquesos, que havien assistit a l’escena asseguts a l’ombra d’un pi, i els ordenà

que li canviaren el cavall

per poder tornar al

seu castell.

3 On s’expliquen les decisions
del rei Pere

Quan els guaites albiraren el rei, es feren creus i es pessigaren els braços per si de cas veien visions. Feia tant de temps que no sabien res d’ell! En arribar a l’entrada del castell, el monarca bramà:

–Obriu les portes, que sóc el rei Pere!

La reina Maria escoltà el bram i, sense perdre punt, vestí el fill amb la millor roba que tenia a la mà.

–Et posaré també les sabates més noves, que acaba de tornar ton pare.

El nanet, que no havia vist mai el seu progenitor, es va quedar bocabadat en veure un home embotit dins d’una armadura tan pesada que ni tan sols podia baixar d’un cavall que rebufava i treia un pam de llengua.

Per la seua banda, el rei Pere, quan aconseguí descavalcar, observà la criatura de dalt a baix i comentà:

–Aquest xiquet té, almenys, quatre anys…

Però la reina Maria li contestà:

–Va nàixer el dos de febrer de l’any mil doscents huit, majestat.

Aleshores, el monarca es posà a comptar amb els dits –les matemàtiques no les acabava de dominar– i, després de resoldre la resta, va exclamar:

–Doncs ha crescut com les carabasseres!

A continuació es llevà l’armadura i el casc i pujà a les cambres reials. Es llavà les mans, es pentinà els cabells, es vestí amb una túnica que li arribava als peus i segué sobre un cadiral de fusta de noguer.

Tot seguit ordenà que s’hi presentaren la reina, els nobles, les dames, un bisbe que estava de visita, el tresorer reial i un escrivà prim i engolit.

–Escolteu les meues ordres –va explicar–. Que òbriguen les arques reials perquè necessite una bona quantitat de monedes per a buscar una nova colla de soldats i reprendre el combat, que la guerra m’ha quedat a mitges i això no pot ser. I mentre organitze la quadrilla, dispose que el meu fill, el príncep Jaume, vaja al castell de Simó de Montfort per passar-hi una temporada.

La reina Maria, després d’escoltar aquelles paraules, va mussitar:

–Pobre fill meu. Per què em separeu d’ell?

–Li ho he promés a Simó de Montfort –va dir el rei–. El xiquet estarà amb ell fins que acabem la guerra que tenim pendent. Quan tot s’aclarisca, ja ens el tornarà.

De la seua banda, el tresorer reial engolí el cap per parlar:

–Les arques estan a reglotar de teranyines, majestat…

Un dels nobles s’escurà la veu abans de comentar que no n’hi havia homes disponibles per a anar a la guerra.

–Ehem! Els joves han de pasturar les cabres i les ovelles, munyir les vaques i sembrar el blat; els grans, a penes tenen força per a mantindre les cartes de la baralla.

Una de les dames, que tenia dos fills soldats amb més moradures que en puga tindre una albergínia, hi va afegir:

–I ja estem fins al capdamunt de les guerres, majestat.

Aleshores, el rei botà del cadiral, buscà la corona i l’espasa, agafà de les orelles un gerro ple de flors i l’estavellà a terra. Després, enlairà l’espasa, es dirigí als presents i cridà:

–Ací qui mana? Qui és el rei?

Tots els presents es miraren les puntes de les sabates i restaren més muts que les estàtues.

El monarca tornà a seure i s’ajustà la corona.

–Jo sóc el rei i es farà el que em passe pel pirri. Entesos?

De seguida es dirigí al bisbe i li ordenà que buscara el fill, el portara al poble de Carcassona i el deixara una temporada amb Simó de Montfort.

–Perquè he donat la meua paraula, i la paraula és l’home!

Després, li féu un escoltet.

–Ah! Ja posats, pregunte-li, a Simó, si vol que el meu fill es case amb la seua filla i ho arreglarem.

El bisbe obrí els ulls de bat a bat.

–El príncep Jaume encara no té tres anys, senyor rei…

Però en veure la cara del monarca i, sobretot, el moviment de l’espasa, corregí amb rapidesa el seu comentari.

–Ara que…, ben pensat, faena feta no porta destorb.

Abans del migdia, Jaume i el bisbe, a cavall d’un burret i d’una haca perxerona, travessaren la porta del castell. La reina Maria, amb els ulls plens de llàgrimes, els seguí durant una bona tramada.

–I si fa fred, tapa’t la gola, fill, i menja’t tot el que et posen, no faces parlar, demana les coses per favor, no creues els carrers si passen carros o cavalls, no toques els vidres, no t’embrutes els calçons ni les camises, no badalles en taula, no et fiques el dit al nas ni a les orelles, no t’escapes del castell, no et banyes la panxa després de les menjades…

A la fi, el bisbe estirà els ramals de l’haca i s’aturà en sec.

–Senyora reina: vosté perdone, però tinc el cap com un pandero. Faça el favor de tornar a casa que se li farà de nit. Ah! I no es preocupe, que jo aconsellaré la criatura.

4 On es conta com va rebre Simó
de Montfort el príncep Jaume

A mitjan camí, com que el sol ja s’havia amagat, el bisbe va decidir parar en una posada que es deia El gall negre. L’amo, en veure un bisbe vestit de bisbe i un xiquet amb vestimenta neta i endreçada, abandonà el taulell i els indicà que segueren en l’única taula que hi havia.

–Què té per sopar?

–Xulletes de corder i corder en forma de xulletes –contestà l’amo–. I per al xiquet, un ou amb una llonganisseta o una llonganisseta amb un ou, a triar.

Aleshores, el príncep Jaume, amb les dificultats per parlar pròpies de la seua curta edat, exclamà:

–No vu nyoganisses!

–Doncs…, un ou caigut i demà més fam –remugà l’amo.

El bisbe agafà del braç el propietari de la posada i li bufà a l’orella:

–Aquest xiquet és el fill del rei Pere.

L’amo, en sentir el nom del rei, es va posar a tremolar com si li haguera entrat, de sobte, el ball de Sant Vito.

–Per al xiquet puc preparar una sopeta d’alls, una caldereta de cabrit més tendre que un pensament, unes cuixetes de pollastre, fruita de temporada i un flam casolà acabat de fer. I per a vosté, senyor bisbe…

–Xulletes de corder i un gotet de vi. Ah! I prepare dues màrfegues ben toves que venim cansats del viatge.

A l’hora de dormir, el bisbe i el príncep entengueren la raó per la qual la posada tenia el nom que tenia: un gall més negre que un corb es passà tota la santa nit entonant uns quiquiriquics que devien sentir-se a l’altre costat de les muntanyes. Per això, abans de fer-se de dia, morts de son, s’enfilaren dalt del burret i de l’haca perxerona i marxaren en direcció al castell de Simó de Montfort, que, com ja s’ha explicat, estava situat al poble de Carcassona.

Hi arribaren a mitjan matí. Els guàrdies de la porta, en veure el bisbe i el xiquet, van considerar que eren persones importants. Per això, plantaren les llances, s’estiraren els faldons de l’uniforme i es passaren les mans pels cabells.

–Qui sou i què voleu? –va preguntar el guàrdia cap de colla.

–Sóc un bisbe enviat pel rei Pere i aquest és el príncep Jaume. Aviseu el senyor Simó de Montfort.

Una estona després, aparegué l’amo del castell amb una xiqueta que cabia davall d’una pollera. Mirà els nouvinguts i endevinà qui era el xiquet que anava amb el bisbe.

–Així que tu ets el fill del rei Pere… –comentà.

I com que el nanet no badà boca, el bisbe ho confirmà:

–Pel que tinc entés, l’he de deixar com a penyora.

A continuació, baixà de l’haca i li féu l’escoltet sobre el casori que proposava el rei Pere.

El de Montfort rebufà des del fons del fetge, llançà una escopinada i exclamà:

–Abans criaran pèl els ànecs i plomes els conills que la meua filla es casarà amb aquest xiquet!

En veure que si tractava d’insistir li podria costar la post del pit o alguna cosa pitjor, el bisbe s’enfilà d’un bot dalt de l’haca perxerona i tornà per on havia vingut, deixant el príncep Jaume a cavall del burret sota la mirada atenta del personal del castell.

–Baixa del burro! –ordenà el de Montfort al príncep.

Però aquest, en veure el panorama, tibà els ramals amb tota la gana per tal de posar en marxa l’animalet i fugir d’allí; ho va fer amb tan poca perícia i amb tan mala sort que acabà mesurant el terra amb les costelles.

Aleshores, l’amo del castell s’agafà la panxa amb les dues mans i esclatà un riure.

–Vaja príncep de pa i meló que no sap ni anar amb burro!

A continuació féu mitja volta i es dirigí a les escales que duien a les cambres del castell.

La xiqueta que l’acompanyava s’acostà al xiquet i li preguntà amb les