A totes les nenes i els nens que es miren al mirall i no s’agraden. Perquè s’adonin que no tots els miralls diuen la veritat.

Als meus lectors personals: la Júlia, el Ricard i el Quim.

•1

L’ENAMORAMENT

EL LEANDRE era un nen horrible. Tenia el nas arrugat com una cagarada de gos i la boca grossa com el cul d’un hipopòtam amb sobrepès. Les dents li havien crescut en tantes direccions diferents que semblaven una pluja de meteorits. Els cabells eren de color de patata podrida. Els ulls miraven l’un al sud, i l’altre a l’est. Les orelles les tenia sortides i rodones, com dues antenes parabòliques. I les cames eren igual de primes i esca-nyolides que dos espaguetis escanyolits.

El Leandre era un bromista i li agradava espantar la gent apareixent als llocs més insospitats. De cop i volta, de darrere una cantonada, apareixia el Leandre cridant: «Uuuh! Sóc el Leandre! Sóc horrible!» La gent udolava d’espant i el Leandre es trencava de riure veient com arrencaven a córrer.

Perquè el Leandre estava convençut que era una gran sort haver nascut amb el seu aspecte.

–Quan sigui gran em faré actor de cine i seré famós –deia un dia.

–Quan sigui gran seré l’amo d’uns grans magatzems. Em posaré a la porta per donar la benvinguda i tothom vindrà només per veure’m –afirmava l’endemà.

El Leandre un dia es va enamorar de la nena nova de la classe. Ja no espantava la gent. Ja no parlava. Només mirava la nena nova i escrivia mil vegades el seu nom: Cordèlia. El Leandre no s’havia enamorat mai. Pensava que les nenes eren perfectes per jugar a ping-pong, per canviar cromos de la col·lecció de formigues carnívores o per explicar-se el final de les pel·lícules de terror. És a dir, amb les nenes podia fer mil coses... però enamorar-se? De cap manera! L’amor, pensava el Leandre, era una ximpleria d’adolescents granelluts. I tan fermament ho pensava que ara no sabia què havia de fer amb el seu amor per la Cordèlia.

El Leandre, després de tot un dia sencer amb la mirada clavada en la Cordèlia, va arribar a casa amb torticoli. La Cordèlia tenia la taula una fila rere la seva i dues taules més a la dreta i el Leandre havia de girar el coll per mirar-la.

A casa hi havia la mare fent els mots encreuats del diari. El Leandre se la va mirar. La mare i el pare, feia un munt d’anys, s’havien enamorat. Com s’ho devia haver fet la mare per dir al pare que l’estimava?

–Molt fàcil! –va respondre la mare amb un somriure enganxat sota el nas–. Li vaig enviar un ram de flors a l’oficina. Els seus companys de feina em van explicar que es va posar vermell com el cul d’un mandril! Però se’n va assabentar. Segur.

El Leandre va pensar que era una idea molt bona i es va passar la tarda provant de fer un ram per a la Cordèlia. El problema més gran eren les flors. Vivia en un pis sense terrassa i a casa les úniques plantes que hi havia eren unes flors de plàstic al lavabo. Va anar al parc del bar-ri, però el vigilant no li treia els ulls de sobre i, a més, les plantes eren totes plenes de polsim de contaminació. Després va buscar per la placeta dels gronxadors, però allà només hi havia arbres mal cuidats i papers per terra. Així que va tornar a casa desanimat i amb una gana de mil dimonis de tant caminar. I en obrir la nevera va trobar la solució:

–Enciam! Tomàquets! Pastanagues! Julivert! Ja tinc les flors! –va exclamar el Leandre. I tot seguit va fer un ram amb les herbes del caldo i les verdures del sopar.

L’endemà va deixar el ram dins la motxilla de la Cordèlia sense que ningú se n’adonés. Tocava ciències i la mestra els va proposar un experiment. Per fer-lo va demanar una motxilla buida.

–La meva! La meva! –va saltar la Cordèlia–. No hi duc res! M’he deixat els llibres i els deures a casa!

Uns quants alumnes es van col·locar al pati, sota la finestra de la classe, que estava al cinquè pis. I uns quants alumnes van treure el cap per la finestra. Els alumnes que eren a la classe deien «Ja!» i tiraven la motxilla daltabaix. I els alumnes del pati havien de cronometrar quan trigava a xocar contra terra.

Llavors la mestra hi va voler ficar un parell de llibres per demostrar que la velocitat de la mot-xilla augmentava amb el pes. Quan la Cordèlia va obrir la motxilla va cridar:

–Ecs! Qui ha deixat aquest puré de verdures dins la meva motxilla!? –I va tirar el ram a terra amb tanta força que el va convertir en sopa jardinera.

Tothom es va posar a riure menys el Leandre. Però no va dir res. No volia explicar davant de tota la classe que allò no era un puré de verdures, que eren les flors d’un ram ple d’amor.

Durant un dia i mig el Leandre es va sentir igual que el seu ram: aixafat, esclafat, triturat, masegat i macat. Però aviat se’n va afartar. Tanta tristor l’avorria i per distreure’s es va asseure a pensar a la saleta de la tele, una habitació petita i fosca on hi havia un sofà, la tele i la iaia. La iaia era dura d’orella, però això no li impedia d’estar-se tot el sant dia davant la tele, canviant de canal cada dos minuts.

El Leandre va fer un petó a la iaia i es va asseure al seu costat. La iaia s’estava mirant una sèrie d’aquelles tan tremendes, on els guapos primer són pobres i desgraciats i al final acaben sent rics i feliços. La protagonista, que encara era pobra i desgraciada, en aquell moment estava molt contenta perquè el seu enamorat li havia enviat una carta dient-li que l’estimava.

–Iaia, t’agradaria rebre una carta d’amor? –va cridar el Leandre perquè la iaia el sentís.

–Mai m’han agradat els canelons amb beixamel, maco! A mi el que m’agrada de debò és la llagosta a l’americana!

El Leandre, després de sentir la resposta de la iaia, es va posar a escriure una carta a la Cordèlia. Perquè era clar que li ho havia de dir, li havia d’obrir el cor i deixar anar el tractor sorollós del seu amor. Però no gosava parlar amb ella i la carta era una idea macrobestial. Li va escriure que li semblava la nena amb el riure més escandalós de tota la classe. I la més forçuda. I que els cent clips de color rosa que duia al cap eren els més fantàstics que havia vist mai. I que estava admirat de la seva col·lecció de xiclets mastegats. I que no sabia per què però li agradaria que seguessin junts a la mateixa taula. Amb col·lecció de xiclets i tot.

El Leandre va preparar el seu esmorzar preferit: entrepà de tonyina, i va amagar la carta al seu interior. A l’hora del pati el va donar a la Cordèlia:

–Té, Cordèlia. Et regalo aquest entrepà de tonyina perquè..., perquè fas cara d’agradar-te la tonyina!

–Gràcies! M’he deixat l’entrepà de mortadel·la amb xocolata a casa! –va contestar la Cordèlia mentre li arrencava l’entrepà de les mans amb tanta energia que el Leandre va donar tres voltes sobre si mateix–. I tu? Que no esmorzes? Si vols ens podem partir l’entrepà...

–No, no..., és que..., és que tinc cagarines i no puc menjar res! –va contestar el Leandre mig marejat i va sortir corrents a amagar-se rere l’únic amagatall del pati: la cistella de bàsquet. Des d’allà, amb un ull miraria què feia la Cordèlia sense que ella se n’adonés, i amb l’altre ull esquivaria les pilotes que no encertessin la cistella.

El Leandre va veure com la Cordèlia clavava queixalada a l’entrepà. Va veure com la Cordèlia s’aturava estranyada, assaborint-lo. I va veure com la Cordèlia s’acabava l’entrepà en setanta-vuit segons (rotet inclòs). Cronometrat.

La Cordèlia, mentre eren a la cua per tornar a classe, li va dir:

–Leandre, el teu entrepà tenia un gust de paper genial!

El Leandre va sortir d’escola molt desanimat. Aquella tarda el pare el va anar a buscar per acompanyar-lo al dentista. Mentre esperaven a la sala de consulta, el Leandre va preguntar al pare com havia fet saber a la mare que l’estimava.

–Bé..., ella em va enviar un ram a l’oficina i jo la vaig convidar a anar plegats a un congrés de menjadors de bistecs de bou. Mentre miràvem com es cuinava un bon bistec de bou, li vaig dir que l’estimava i ens vam fer el primer petó.

El Leandre va decidir fer el mateix i passar a l’acció directa. Res de rams! Res de cartes! Aquella tarda diria a la Cordèlia d’anar a jugar junts a la placeta. Allà, un cop estiguessin sols, li explicaria que cada cop que la veia semblava que un exèrcit de cucs de terra, llargs i llefiscosos, ballés la conga dins la seva panxa.

A l’hora de plegar, el Leandre va proposar la sortida a la Cordèlia per a l’endemà. La Cordèlia va treure l’agenda i se la va mirar molt concentrada:

–A veure..., demà no puc, tinc classe d’arts marcials a les sis i ballet a les set. I demà passat... Tampoc! Tinc gimnàstica rítmica i microinformàtica. Potser el cap de setmana..., si els meus pares no em duen al teatre, al museu i a casa la tieta! Si puc venir et truco, d’acord?

–D’acord –va dir el Leandre, tot moix, men-tre mirava a terra, buscant el seu cor petit i encongit.

La Cordèlia va marxar apuntant una nota a l’agenda i el Leandre va anar caminant fins a casa arrossegant els peus. Ara ja tenia la resposta. La Cordèlia no volia saber res d’ell. El trobava un pesat. Sí. El trobava un pilota. També. El trobava..., no! Allò sí que no volia ni pensar-ho, però era evident: el trobava... lleig!

El Leandre va passar tota la nit sense dormir, donant voltes pel llit i aixecant-se per mirar-se al mirall. Sí. Era lleig. I sempre n’havia estat molt content! La seva mare cada dos per tres li repetia que era el lletgetó del seu cor. I el pare no parava de dir-li que tenia la cara més interessant de tot el barri. Fins i tot li havien confessat que era fill únic perquè el trobaven tan fantàstic que havien pensat que no els sortiria un altre fill tan estupend! Però, ves per on, la Cordèlia no volia anar a jugar a la placeta amb ell perquè era lleig. Doncs..., doncs que la moqui la iaia, la Cordèlia!, va pensar el Leandre trist i enfadat alhora.

El dissabte el Leandre es va quedar a casa sense ganes de sortir, practicant ganyotes davant del mirall, un joc que sempre l’animava. I després de mirar una pel·li de marcians amb la iaia, va passar la tarda navegant per Internet, mirant la pàgina del concurs anual de lletjos. Al vespre els pares el van dur al cinema a veure una pel·lícula en què sortia l’actor favorit de la mare, que no parava de sospirar tot dient: «És un lleig tan guapo!» L’endemà al matí no es va separar del costat del telèfon. Però res..., l’aparell estava mut. A la tarda el pare i la mare es van començar a amoïnar.

–Què tens, Leandre? Que no surts a la placeta a jugar a espantar els teus amics? –li va dir la mare.

–Ja no tinc ganes d’espantar ningú...

En sentir-ho, el pare es va aixecar del sofà i li va dir:

–Ximpleries! Ara mateix et preparo un entrepà de tonyina i te’n vas a la plaça a espantar o a fer el que vulguis.

I el Leandre va anar a la placeta. No volia que els pares es preocupessin per ell. Es menjaria l’entrepà d’una revolada i tornaria a casa. En arribar, el Leandre es va quedar parat. Allà, asseguda en un banc, hi havia la Cordèlia embadocada mirant com un gos feia pipí. Anava pentinada amb quatre trenes i cinquanta clips, i duia posades tres faldilles de color rosa fúcsia, l’una sobre l’altra. El Leandre la va trobar preciosa i va somriure. Però de cop es va recordar que estava enfadat amb ella i es va asseure en un altre banc, al més lluny possible.

La Cordèlia, quan el va veure, hi va anar corrents.

–Eiiiiii! Que bé que hagis vingut! Ahir vaig passar tota la tarda i tot el vespre trucant-te! A la tarda comunicaves i al vespre ningú em va agafar el telèfon!

El Leandre es va quedar parat. De cop va recordar que havia passat la tarda connectat a Internet i que al vespre la iaia s’havia quedat sola, i, és clar, la iaia no hi sent! Però el Leandre no acabava de creure’s les excuses de la Cordèlia.

–I per què no m’has trucat aquest matí? Eh?

–Perquè no hi era. Els meus pares m’han dut a visitar el museu de les dents postisses. Te’l recomano. Ei, va, tinc una idea: ens partirem l’entrepà. Avui el duc de xoriço amb melmelada!

I la Cordèlia es va treure de la motxilla un entrepà que feia ben bé dos pams i mig. El Leandre li va oferir el seu:

–És..., és de tonyina, com el que et vaig regalar al pati... –va dir mig avergonyit. Ell, que no tenia mai vergonya, quan estava amb la Cordèlia es convertia en un noi tímid i encongit.

–Mmm... Que bé! Primer ens mengem el meu i després el teu.

La Cordèlia va aixecar el braç dret, va emetre un crit («Iaeihuuu!»), va partir el seu entrepà d’un cop sec amb el cantell de la mà i en va donar la meitat al Leandre. Aquest se la va mirar fascinat. L’energia de la Cordèlia era un dels seus encants. I quan es disposaven a clavar queixalada a l’entrepà, el gos que uns moments abans feia pipí va aixecar el cap, va ensumar l’aire i es va llançar sobre la Cordèlia. Bé, sobre la Cordèlia no, més aviat sobre el seu tros d’entrepà.

La Cordèlia li va fer una clau de judo. El gos, en comptes de fugir, es va trencar de riure en ple atac de pessigolles, es va esmunyir dels terribles braços de la nena i es va llançar sobre la meitat de l’entrepà del Leandre. Aquest va arrencar a córrer i el gos li va anar al darrere. Durant una llarga estona el Leandre i el gos van protagonitzar una persecució per tota la plaça. El Leandre corria portant l’entrepà com qui porta la torxa olímpica. Mentrestant, la Cordèlia, dreta sobre el banc, no deixava d’animar-lo cridant: «Leandre! Leandre!» Uns nens i nenes que jugaven a monstres de l’espai van aturar el joc i es van unir als crits de la Cordèlia. I uns iaios que jugaven a la botifarra van intentar despistar el gos tirant les cartes ben lluny perquè el gos les anés a buscar. Però el gos només corria i corria darrere el Leandre, fent salts de tant en tant per intentar atrapar l’entrepà. El Leandre, vermell, suat i a punt de rebentar, va passar per davant de la Cordèlia i aquesta li va tirar un petó molt sorollós. El Leandre se la va mirar encisat durant mig segon i el gos també. I de cop el gos es va llançar sobre la desprevinguda Cordèlia i li va prendre l’entrepà. La Cordèlia es va quedar muda de l’ensurt i el Leandre va reaccionar.

–Eh! Tu! Gos llardós, petaner, cuacurt, rabiós, pollós i pudent! –va cridar el Leandre enfadat com una mona. En sentir-ho, el gos, que subjectava l’entrepà de la Cordèlia amb les dents, va mirar el Leandre. Llavors el Leandre va fer la ga-nyota més horrible de totes les que sabia fer: els ulls en blanc, la llengua movent-se en cercle com uns cavallets de fira, les orelles mirant el clatell i les galtes retorçades com dues ensaïmades. El gos, espantat, va deixar anar l’entrepà i va marxar corrents amb la cua entre les cames.

La Cordèlia va saltar del banc i va abraçar el Leandre entusiasmada i amorosa:

–Leandre! Ets el meu heroi olímpic! El Sant Jordi Matalaranya dels meus somnis!

I els nens i nenes que jugaven a monstres de l’espai i els iaios de la partida de botifarra van dir tots a l’una: «Oooooh!» I el Leandre, mig ofegat per l’abraçada de la Cordèlia, va tornar-li l’entrepà bavejat pel gos. La Cordèlia el va agafar i se’l va mirar entendrida:

–Gràcies... El guardaré a la capseta de records especials.

Des d’aquell dia el Leandre i la Cordèlia es van fer inseparables. S’asseien junts a taula i el Leandre duia cada dia a la Cordèlia un xiclet mastegat per a la seva col·lecció. I la Cordèlia el convidava a entrepans tan bons com el de pernil amb nata, o el de crema catalana amb ceba estofada. I cada nit, abans d’anar a dormir, el Leandre obria una capsa de sabates que duia el rètol de «Cordèlia» i es mirava entendrit la seva meitat d’aquell entrepà que tant l’havia ajudat a fer-se amic de la Cordèlia. Això sí, d’amagat de la mare, que cada cop que entrava a l’habitació ensumava i ensumava i sempre deia el mateix: «Leandre, aquesta setmana tampoc t’has canviat els mitjons!»

•2

LLEIG I FAMÓS

AQUELL MATÍ, el Leandre es va despertar especialment lleig. Els pares havien marxat de viatge durant una setmana i l’havien deixat sol amb la iaia. El vespre abans li havia tocat menjar sopa de farigola «a l’estil de la iaia», és a dir, amb pebre negre, bitxo i pebrots picants. El Leandre s’havia llevat amb la cara i el cos ple de pics morats. La iaia, però, no hi va donar importància. El va untar amb crema hidratant de pell de salamandra i el va enviar a l’escola.

Quan va arribar, la mestra li va preguntar si es trobava bé, i quan el Leandre li va dir que sí, la mestra va arrufar el nas per la pudor de la crema i li va dir que era millor que s’assegués sol a la taula del racó dret de la darrera fila. El Leandre es va posar molt content. A més de tacat s’havia llevat mandrós i allà amagat es podria dedicar a acabar el llibre que havia agafat de la biblioteca: Lletjos universals. Era un llibre genial. Explicava la vida de tots els lletjos famosos de la història. Com la del senyor Musterut, que va descobrir la velocitat dels virus en ser expulsats en un ester-nut. O la de la senyora Carritona, la inventora del colorant color de moc. Tots lletjos i famosos. Ell ja era lleig, així que només li faltava ser famós. El Leandre estava segur que ho aconseguiria, només que encara no sabia com.

Llavors la mestra els va explicar que aquella tarda els aniria a veure una fotògrafa molt coneguda, la Tona Clic, per fer-los una xerrada sobre el seu ofici. El Leandre es va animar. Era l’activitat perfecta per a un dia mandrós: saltar-se les classes de medi natural i conèixer de prop una persona famosa. I ara que hi pensava, no aconseguia recordar si la Tona Clic era lletja... Tant de bo que sí que ho fos!

El Leandre es va passar tot el dia fastiguejat i neguitós. Les taques morades li feien molta coïssor i no podia parar de gratar-se. Les hores es van escolar més lentes que un cargol jubilat fins que per fi van ser les quatre. La Tona Clic va entrar a classe i el Leandre es va quedar un punt decebut en comprovar que no era lletja. Tot i que tampoc era guapa. La Tona tenia alguna cosa especial que feia que en mirar-la te la imaginessis fotografiant taurons sota el mar o plantes carnívores en plena selva amazònica.

La mestra la va presentar i la Tona Clic en comptes de saludar va treure una càmera molt petita d’un estoig, va enfocar cap a la pissarra i va fer una foto. Llavors va girar la petita pantalla que duia la càmera i va ensenyar el resultat: un tros de pissarra on es podia llegir «cases intel·ligents i cases ximpletes», el títol del projecte de socials que havien proposat entre tots els de la classe. Però només havia fotografiat el tros on es llegia «·ligents i ca».

–Què hi veieu, aquí?

La Cordèlia, que sempre tenia respostes per a tot, va aixecar el braç i va contestar sense esperar que li donessin permís.

–La pissarra! La pissarra!

–No! –va tallar-la la Tona Clic–. Una altra resposta, si us plau!

Tothom es va quedar ben parat. Què volia aquella dona? Era evident que el que acabava de fotografiar era la pissarra de la classe.

–Lletres! Lletres! –va tornar-ho a intentar la Cordèlia.

–Millor, però no! –va contestar la Tona Clic–. Va, va! A veure qui té les neurones més despertes!

La fotògrafa va mirar fixament les primeres files, després les del mig fins que va arribar a la taula on seia el Leandre. La seva mirada era terrible i inquietant i el Leandre es va posar tan nerviós que no va poder parar de gratar-se. La Tona encara se’l va mirar més. Li va clavar els ulls i al Leandre li va semblar que s’il·luminaven com una fotocopiadora amb la tapa aixecada.

–Tu! El de les pigues morades! Contesta! –va exigir la fotògrafa al Leandre.

Al Leandre se li va parar el cor mig segon. Fins que, de cop, el cervell li va funcionar a cinc-cents seixanta-vuit quilòmetres per hora i els pensaments se li van acumular entre orella i orella: «Lapissarraamblletresquehaviaescritlamestraambcosesperestudiarpersaberperaprendrequeeraelquefeientotelsantdiaaaaaa...»

–L’escola! –va cridar el Leandre.

–Molt bé! Excepcional! Genial! –va cridar entusiasmada la fotògrafa–. El vostre company té tota la raó. L’important no és el que veieu. L’important és el significat. L’essència mateixa de l’art. Jo he triat un tros de pissarra però la pissarra m’importa un rave. El que vull és ensenyar un símbol del que és el dia a dia de l’escola. Un tros de saviesa representada per la pissarra i unes quantes lletres. I ara que ja ho sabeu tot sobre la fotografia, podeu preguntar-me el que vulgueu.

Per un moment a la classe no es va sentir ni el soroll de les mosques badallant. I de sobte tothom va aixecar el braç cridant.

–Jo, jo, jo!

La Tona Clic es va passar tota l’estona fins que va ser l’hora de plegar contestant preguntes. Els va explicar que va començar netejant els tambo-rets de les màquines de fer fotos de carnet al metro. I que va aprendre molt recollint les restes de les fotos que la gent llençava a la paperera. Amb el que va guanyar es va comprar una càmera i es va dedicar a fer fotos de festes d’aniversaris de gossos. I que va guanyar molts diners perquè els propietaris de gossos que feien festes d’aniversari per a les seves mascotes estaven folrats de calés i s’estimaven tant els seus gossos que no els importava pagar el que fos. I que amb tots aquells diners per fi va poder fer realitat el seu somni: viatjar a una illa deserta i fotografiar els núvols que travessaven el cel de l’illa al llarg d’un any. Quan va tornar, va fer una exposició que es titulava «Núvols» i va tenir tant d’èxit que va vendre totes les fotos i des de llavors que li truquen de tot arreu per fer fotografies.

–Ara tinc un nou projecte i aviat faré una exposició. Estic buscant models. Així que tots aquells que vulguin que els retrati poden venir al meu estudi amb els seus pares demà a la tarda.

La Tona Clic va apuntar l’adreça a la pissarra i es va acomiadar.

–Gràcies per tot i ja ho sabeu: l’important és el significat!

Tothom va aplaudir i la Tona Clic va marxar. Així que va haver passat la porta, el soroll d’un exèrcit d’elefants va envair la classe. Quin personatge, la Tona! Els havia ben impressionat.

La Cordèlia i el Leandre van tornar junts cap a casa. La Cordèlia estava tan contenta que va anar tot el camí donant la mà al Leandre. Aquest, tot i que li feia una mica de vergonya caminar agafant-se les mans, no va dir res. Sobretot perquè la Cordèlia li premia la mà tan fort que gairebé no podia ni