A la Marta

•1

QUAN els altaveus del parc d’atraccions anuncien l’hora de tancar, la Maria i l’Eloi s’acosten a la sortida sense pressa. No tenen ganes de marxar. S’ho han passat molt bé. Durant tot el dia, han anat d’una punta a l’altra del parc. Del vaixell pirata i l’aeromàgic al castell de la por i les muntanyes russes; de l’avió i el tobogan d’aigua a l’huracà i la sala dels autòmats. Voldrien allargar-ho una mica més, però la dona de la megafonia no para de parlar. Els segueix amb la seva veu metàl·lica: «Hem arribat a les deu del vespre. En aquest moment queden tancades totes les atraccions del parc. Desitgem que hagin passat un bon dia i esperem tornar a veure’ls ben aviat. Bona nit.»

Anant cap a la porta principal, on s’han de trobar amb els pares, l’Eloi i la Maria creuen la sala de jocs. Les màquines de marcians i els cotxes de carreres reposen després d’un dia molt llarg. La Maria i l’Eloi veuen el coet. Han provat de pujar-hi un munt de vegades, però sempre hi havia molta cua, massa per esperar-se i perdre temps. Ara no hi ha ningú. El coet és de color blanc amb dues ratlles verdes i quatre lletres vermelles. HOAX. L’Eloi i la Maria es miren i, sense pensar-s’hi gens ni mica, s’hi apropen i entren.

–Quina sort, crec que em queda una moneda!

La Maria busca dins de les butxaques dels pantalons.

L’Eloi ajusta la porta i vigila per una de les finestres del coet.

La sala continua buida.

–No ens ha vist ningú.

El coet sembla de debò. Té dos seients, dues palanques de control i molts pilots que s’encenen i s’apaguen.

–Ja la tinc!

La Maria aixeca la moneda i busca el forat per pagar. El troba sota d’un petit rètol groc. «2 euros.»

L’Eloi la mira amb un somriure d’orella a orella.

–Em pensava que hauríem de marxar sense fer un volt per l’espai. Diuen que sembla de veritat.

Es treuen les motxilles i seuen.

Després d’uns instants de silenci, una veu comença a comptar.

–Deu, nou, vuit…

La Maria i l’Eloi frisen per enlairar-se.

–Set, sis, cinc...

Un brogit de motors omple la cabina. Com més va més eixordador.

–Quatre, tres, dos, u...

El coet tremola com una rentadora a l’hora de centrifugar.

–Zero!

La remor creix.

L’Eloi i la Maria es tapen les orelles.

Un blau molt intens brilla darrere de les finestres, mentre els edificis, els camps i les autopistes s’allunyen i es fan més i més petits. Tot plegat els recorda la sensació de volar amb avió, però molt més de pressa i sorollós.

L’Eloi fa uns ulls com unes taronges.

–Quina passada!

La Maria es mareja. Nota l’estómac a la gola.

–Vols dir que això no corre massa?

De sobte, després d’una mena de tro, el coet accelera encara més. L’aire espurneja com el reflex del sol en un mirall. Una pressió impossible d’aguantar els esclafa contra els seients, els clou les parpelles, els deixa gairebé sense respiració. Fa una calor insuportable.

Durant una bona estona, la Maria i l’Eloi perden el món de vista.

Després, res. Només silenci. Un silenci fosc com l’entrada d’una cova.

•2

LA MARIA triga a obrir els ulls. El cap li dóna voltes i encara es nota l’estómac fora de lloc.

–Què ha passat?

Ningú no respon. L’envolta una calma tensa.

L’Eloi encara dorm. Plàcidament.

La Maria el sacseja.

–Ep, Eloi, desperta. No és hora de dormir.

La Maria té por que els pugui trobar algú del parc. Pensa que amb tot l’enrenou d’espetecs i d’espurnes no seria gens estrany. Les vegades que s’han apropat al coet per controlar la cua no ha succeït res de tot això. Ni trons ni focs d’artifici. Tampoc no han vist ningú que en sortís marejat. «Ben segur que no els agradarà trobar-nos aquí dins. Encara diran que ho hem espatllat nosaltres.»

La Maria torna a sacsejar l’Eloi. Ara més nerviosa.

–Va, espavila’t, hem de sortir d’aquí.

L’Eloi obre els ulls a poc a poc, com fent un gran esforç, i la mira sense entendre res.

–On som?

Per les finestres poden veure un cel negre i ple d’estels. El mateix cel del planetari o de les pel·lí-cules d’aventures espacials. Només hi falta algun cometa amb una llarga cua de foc o alguna nau brillant. Tot sembla que es mogui a càmera lenta.

L’Eloi no s’ho acaba de creure.

–Per ser un vídeo…

La Maria s’impacienta. S’aixeca i es posa la motxilla.

–Sí, però hem de tocar el dos. Tot això ha fet massa xivarri.

L’Eloi, bocabadat, no l’escolta.

–...és força real. Sembla que es pugui tocar.

La Maria prova d’obrir la porta. No pot. Ho prova de nou.

–La porta s’ha encallat.

L’Eloi ho intenta, però tampoc no pot fer-hi res.

–Haurem de demanar ajuda.

Mira per la finestra. La sala de jocs ha desaparegut. Ni màquines de marcians ni cotxes de carreres. Pertot arreu només un cel negre i ple d’estels.

–Quina passada!

L’Eloi no pot apartar els ulls de l’espai sense fi que els envolta.

La Maria nega amb el cap i, força a contracor, també enganxa el nas al vidre.

–Però això no pot ser... Algú ens vol fer creure que hem sortit volant.

Tot i que no sap per què, la Maria està convençuda que d’un moment a l’altre apareixerà l’encarregat de l’atracció i obrirà la porta. «Deu ser la manera que tenen d’enxampar la gent que fa el viu. Com nosaltres.»

L’Eloi no sembla donar-hi cap importància. Ara com ara, no pensa en res. Al·lucina amb el paisatge.

–Mai no m’ho havia imaginat tan gran. No hi ha manera de saber on acaba.

La Maria s’allunya de la finestra. Murmura per tranquil·litzar-se.

–Calma’t. Només és qüestió de temps.

En mirar el rellotge, però, se li enfonsa el món. El parc ha tancat fa molta estona. Li sembla que, si es tracta d’un escarment, en fan un gra massa. Pensa en els pares, esperant-los a la porta principal, i se li fa un nus a la gola.

L’Eloi es tomba.

–Què tens?

La Maria fa per mantenir la serenor, però li és impossible, sobretot quan veu la cara despreocupada de l’Eloi.

–Que què tinc? Això no és cap broma! Ja fa estona que el parc ha plegat i aquí no ha vingut ningú.

L’Eloi busca la manera de mostrar-se convincent.

–Potser s’han oblidat de nosaltres. Haurem d’esperar. No podem fer-hi més.

La Maria s’adona que l’Eloi encara no ha entès el que està passant.

–Esperar què?

–Doncs que obrin el parc.

–Però si no es tracta del parc. Estem penjats aquí dalt. Tot això no és un vídeo. Estem volant per l’espai. De debò.

L’Eloi torna a mirar per la finestra i la immensitat ja no li sembla tan fantàstica. No veure’n el final el corglaça.

Tot d’un plegat, creixent com la remor d’un avió que s’apropa a la pista d’aterratge, una fressa esglaiadora els fa posar els cabells de punta.

•3

–QUÈ és això?

La Maria mai no havia sentit res de semblant.

–No ho sé.

A través del vidre que els separa de la foscor estelada, veuen un forat negre, una mena de boca que xucla tot el que s’hi acosta. Com el desguàs d’una pica de cuina quan s’empassa l’aigua bruta després d’haver rentat els plats. Una munió d’objectes s’hi apropa donant voltes.

La Maria té una esgarrifança de por.

L’Eloi, palplantat, no pot deixar de mirar els objectes que els envolten. N’hi ha pertot arreu. Es pregunta d’on poden haver-ne sortit tants. Satèl·lits i meteorits, avions i vaixells, animals i arbres, mobles i electrodomèstics, joguines i llibres, llaminadures i calcomanies.

El coet vibra i comença a giravoltar. Com una baldufa. Al principi, es mou lentament. A mesura que s’aproxima a la gola que l’espera, però, va més de pressa. Més i més de pressa.

La Maria i l’Eloi no poden mantenir-se drets.

L’estrèpit, greu i persistent, creix com un terratrèmol.

La Maria s’agafa al seient amb totes les seves forces. Durant uns instants, se sent fora de perill. Quan el coet gira, però, queda penjada. Els peus ballen en el buit. Les mans i els braços li fan mal. No aguanten el pes. La Maria es deixa anar.

Els llums de la cabina s’encenen i s’apaguen.

L’Eloi, amb els ulls i la boca molt oberts, queda esclafat contra una de les finestres. Veu passar vagons de tren i bicicletes, bústies i fanals, fruites i ampolles, estàtues i fonts.

Els objectes xoquen contra el coet.

La idea de desaparèixer dins del forat negre encongeix el cor de la Maria. Un poti-poti de records i d’emocions li roda pel cap. Voldria aclucar els ulls i adormir-se, com quan les ombres de la seva habitació li fan una mala passada.

L’Eloi atrapa al vol una mà de la Maria i s’hi aferra. Durant uns segons, els envaeix una sensació de confiança, de seguretat.

Però l’embranzida giratòria del coet els separa.

El forat negre, com la boca d’una balena dejuna, ho engoleix tot.

Després d’una estrebada, però, el coet es queda immòbil. Alguna força desconeguda, amb un zum-zum similar al del motor d’una nevera, el manté quiet davant per davant del forat. A ben poca distància. Els altres objectes passen de llarg i desapareixen dins de la negror.

L’Eloi i la Maria s’incorporen a poc a poc, en silenci, expectants.

En un estira i arronsa que se’ls fa etern, el forat negre i la força desconeguda lluiten per apoderar-se del coet.

Els vidres i les parets que els protegeixen de l’exterior es deformen. Sembla que hagin de trencar-se en mil bocins.

La Maria s’imagina flotant per sempre, perduda enmig d’un ramat de planetes i de galàxies.

L’Eloi es mossega les ungles.

La força desconeguda, pam a pam, allunya el coet del buit xuclador.

El forat negre brama com un monstre ferit.

La Maria i l’Eloi no gosen fer res. Pendents de qualsevol moviment, esperen sense badar boca.

La Maria, fins i tot, aguanta la respiració. «No sigui que tot comenci altra vegada.»

De mica en mica, torna la quietud.

La remor d’avió apropant-se a la pista d’aterratge es dilueix en la foscor.

La Maria i l’Eloi, intrigats, miren per la finestra.

La força desconeguda ha sortit d’una nau rodona i amb un munt de llums que fan pampallugues. En allunyar-se, l’Eloi i la Maria poden llegir-hi, vermelles sobre fons blanc, les mateixes quatre lletres del seu coet. HOAX.

•4

DURANT MOLTA ESTONA, la Maria i l’Eloi no parlen. No saben què dir-se. L’ensurt del forat negre els ha deixat massa neguitosos. Els empaita com un malson.

L’Eloi barrina. Li sembla que ha obert un àlbum de preguntes sense resposta. Qui els ha salvat? Per què? Quina relació tenen amb el coet del parc d’atraccions? Què vol dir «HOAX»? Tot plegat el fa posar nerviós.

La Maria comença a estar-ne tipa. Sempre havia volgut viure una aventura de veritat. Ara, però, ja no li fa tanta gràcia. Una cosa és llegir-la abans de dormir o veure-la a la pantalla del cinema, i una altra de ben diferent trobar-s’hi. I a més a més sense voler. Aquí no hi ha l’escalfor acollidora del llit, ni els llums que s’encenen al final de la pel·lícula. El que donaria ara per ser a casa, a punt d’esmorzar o de sortir amb els amics.

–Segur que ja vénen a rescatar-nos. El millor que podem fer és esperar tranquil·lament. Tot s’arreglarà.

L’Eloi no sembla gaire convençut. A més a més, la panxa li fa rau-rau.

–Sí, però tinc gana.

La Maria regira la motxilla i en treu un entrepà, un plàtan ennegrit i una ampolla d’aigua mig plena. Li han sobrat de l’hora de dinar.

–Sort que la mare sempre prepara menjar de més.

L’Eloi fa cara de pomes agres.

–I què vols fer amb tot això?

La Maria parteix l’entrepà en dos trossos.

–Doncs matar la gana.

L’Eloi agafa la seva meitat i la devora amb dues mossegades.

–Quin empatx!

La Maria, dolguda pel to despectiu de l’Eloi, vol mantenir la calma, però no se’n surt.

–No et queixis. Al cap i a la fi, som aquí dalt per culpa teva.

–Culpa meva?

La Maria ja no es talla. Algú ha de pagar els plats trencats.

–Sí, culpa teva. Tot el dia igual. Que si el coet, que si potser ara no hi ha cua, que diuen que sembla de debò...

L’Eloi triga a respondre. Li agrada dir l’última paraula.

–Sí, però la moneda era teva.

Un silenci incòmode omple la cabina.

La Maria i l’Eloi es miren fixament. Com sempre que discuteixen, només han d’esperar que un dels dos, avergonyit per la situació, comenci a riure per sota el nas. Com ara. La Maria és la primera. I l’Eloi s’hi afegeix amb una rialla sorollosa.

El coet, mentrestant, ha continuat fent via.

Per una de les finestres passa un planeta.

•5

–HAS VIST el mateix que jo?

L’Eloi es planta davant de la finestra amb dues gambades. La Maria el segueix. Per primera vegada d’ençà que roden per l’espai, troben un planeta. Però no té res a veure amb els que surten als llibres de l’escola o a la televisió: els cràters secs de la Lluna o de Mercuri o l’aspecte nebulós de Venus o de Júpiter. Els recorda, més aviat, les imatges de la Terra que han pogut contemplar un munt de vegades.

–És la Terra?

–Em penso molt que no.

El planeta és força més petit i no és blavós. És verd, d’un verd intens, semblant al de les fotografies de la selva fetes des d’un avió.

De cop i volta, sobre la superfície verda, s’encenen unes lletres. Una rere l’altra: una H vermella, una O blava, una A groga, una X taronja. Com si fos l’anunci d’un bar o d’una botiga, la paraula s’encén i s’apaga unes quantes vegades seguides: HOAX, HOAX, HOAX, HOAX... I tornen a començar les lletres. Una rere l’altra.

La Maria té el cap fet un embolic. Li agradaria que algú triés per ella.

–Què fem ara?

–No ho sé.

La Maria guaita el planeta i l’Eloi. Va de l’un a l’altre sense empescar-se cap solució.

–Qui pot viure aquí dalt?

L’Eloi no treu els ulls del rètol lluminós.

–Ni idea, però, sigui el que sigui, ens ha salvat de la xucladora.

La Maria vacil·la.

–Potser perquè volen que els agafem confiança.

–Per què?

–I jo què sé! Per cuinar-nos, per exhibir-nos en un zoo, per fer experiments...

L’Eloi passeja d’una punta a l’altra del coet. Arrufa les celles.

–Ja ho haurien fet, no?

–Potser sí.

Les lletres del planeta continuen encenent-se i apagant-se. El coet se n’allunya.

L’Eloi l’assenyala amb el dit.

–Ells o quedar-nos donant voltes, sols i sense menjar.

La Maria dubta.

L’Eloi insisteix, encara amb el dit apuntant cap al planeta.

–Val més això que res. I si no ens decidim aviat el perdrem de vista.

La Maria diu que sí amb el cap.

–Va, doncs.

D’un salt, l’Eloi seu davant d’una de les palanques de control i la mou.

El coet vira.

La Maria somriu, alleujada.

L’Eloi respira fondo. No es pensava que fos tan fàcil.

A mesura que s’aproximen al planeta, el coet agafa velocitat.

L’Eloi remena botons i palanques, però no pot fer res per alentir el descens.

La Maria intenta ajudar-lo.

–Em sembla que tenim un problema.

La verdor s’acosta com un llamp.

L’Eloi i la Maria criden. La por els fa tancar els ulls.

•6

DURANT UNS INSTANTS, els envolta un espetec de branques que es trenquen.

La Maria i l’Eloi s’aferren als braços dels seients.

Les parets del coet grinyolen. Un dels vidres es trenca. Els pilots dels aparells de comandament s’apaguen.

Fins que una branca atura la caiguda.

L’Eloi i la Maria obren els ulls. Els encercla una teranyina molt atapeïda de fulles. Costa saber què hi ha més enllà de la brancada. Només quan miren amunt, seguint el traç que ha deixat el coet, poden veure al fons un cel blau com el de la Terra.

La Maria i l’Eloi s’espolsen els trossos de vidre. La porta continua encallada. Amb cura de no tallar-se, surten del coet per la finestra trencada i seuen en una de les branques. Al principi els costa de respirar. L’aire és més dens.

No es distingeix el terra. És un arbre altíssim.

L’Eloi recorda les motxilles i entra dins del coet per recollir-les.

La Maria recolza l’espatlla al tronc de l’arbre i es frega una rascada.

–Vés amb compte.

No sap per què ho ha dit.

Quan l’Eloi és dins de la cabina, la branca que aguanta el coet cedeix. Les fulles el xuclen i tornen al seu lloc amb una remor suau.

L’Eloi no veu res. Amb prou feines pot esquivar els branquillons punxeguts que entren per la finestra sense vidre. Es prepara per a la trompada final recitant la taula del 8. És un truc que normalment li funciona quan té por.

–Vuit per un, vuit; vuit per dos, setze…

Els segons s’allarguen com una goma elàstica.

Fins que una altra branca, més gruixuda que la primera, el para.

La Maria, amb l’ai al cor, triga a reaccionar.

–Eloi, Eloi!, Eloi!!

Sense mirar-s’hi gens ni mica, baixa fins al coet.

L’Eloi, blanc com un full de paper, la rep amb un somriure forçat.

–Vuit per set, cinquanta-sis; vuit per vuit, seixanta-quatre…

La Maria agafa les motxilles i l’ajuda a sortir.

–Apa, que t’has estalviat un bon tros de baixada.

–Vuit per nou, setanta-dos; vuit per deu, vuitanta…

L’Eloi sembla encara fora d’òrbita.

Mentre espera que li torni el color, la Maria observa les fulles. Són com caputxes i s’agrupen formant una mena d’hèlix. Li agraden. En guarda una a la motxilla.

Quan l’Eloi es refà, comencen el descens a peu. No és gaire difícil. Les branques estan prou juntes. Només de tant en tant han de fer algun salt una mica perillós, però, després de tot el que han passat, ja no els fa res.

Al cap d’una estona, ja prop del final, seuen per descansar.

L’Eloi té de tot. Una barreja de morats, fam, set i ganes de marxar cap a casa.

–Bufa, quin arbre! No s’acaba mai!

La Maria, amb el dit a la boca, li fa que calli. Ha sentit un soroll. Vigila atentament entre les fulles.

Un ós passa per sota de l’arbre.

La Maria i l’Eloi aguanten la respiració.

L’ós s’atura i ensuma.

•7

L’ELOI es frega els ulls.

–Això és massa. N’estic ben tip. Plego.

La Maria li dóna un cop de colze.

–Calla. Vols que ens senti?

El pelatge de l’ós és d’un gris lluent i les urpes brillen com diamants.

L’Eloi i la Maria no gosen moure’s.

L’ós jeu i mandreja damunt de l’herba.

Les hores passen. L’escorça de l’arbre se’ls clava a les cuixes. Les cames s’adormen.

La Maria i l’Eloi no saben què fer. «Potser estàvem millor al coet», pensa la Maria. «No ens havíem de preocupar de les migdiades d’una bèstia salvatge. Si, com a mínim, anés a fer el manta a un altre lloc, potser podríem fer alguna cosa més divertida.»

Com