Per a la Vera i la Claudia.

ESTIC SEGUR que la història que us explicaré tot seguit us semblarà increïble en molts moments. Ja ho sé i no m’estranya pas, perquè és una història plena de viatges a la fi del món, de vents que fan embogir els homes més valents, d’illes perdudes i de nits en blanc sota milions d’estels. A mi, si no l’hagués vista amb els meus propis ulls, si no l’hagués caminada amb els meus propis peus, també m’ho semblaria.

Us puc assegurar, però, que el que llegireu tot seguit és completament cert. Tan cert com que l’aigua del mar és salada i el cel és blau, i que els ulls més negres que he vist en ma vida eren a la cara d’una vella de les Barbados que es deia Dora. Ja sé que encara no em coneixeu, però ja veureu que no dic mai mentides. I si no en dic mai no és pas perquè els meus pares m’ho recomanessin (no els vaig arribar a conèixer), sinó perquè he descobert, després de tractar amb farsants de tota mena, que la mentida només porta maldecaps a una persona: la que la diu. Em podeu ben creure: mai no arribareu enlloc a través d’una mentida, per més bona que us sembli. Tard d’hora apareixerà algú que sap la veritat, i aleshores tindreu tants problemes que us penedireu de no haver-vos mossegat la llengua.

Deixem les lliçons per a més endavant, però. Ara per ara, només us faré un advertiment: si veniu amb mi, haureu d’estar a l’aguait i ser astuts, ja que visitarem indrets perillosos on coneixereu gent no gaire recomanable. Jo us serviré de guia, en aquest viatge, i val més que em feu cas, perquè als llocs on anirem els errors es paguen cars i no es concedeixen segones oportunitats. Abans que res, us donaré un parell de consells que us serviran a tot arreu: un, que a les tavernes no heu de seure mai d’esquena a la porta; i dos, que quan us presentin algú, no heu d’obrir mai la boca abans que ell. És millor deixar que l’altre parli una bona estona fins que ja no sàpiga què dir. Aleshores es fa un silenci incòmode i, al cap de no gaire, si aconseguiu estar callat una miqueta més, l’altre us dirà alguna cosa important, algun secret que podreu fer servir més endavant. Això és perquè els pirates detesten el silenci. Són paios busca-raons i sorollosos, i no els agrada de rumiar gaire.

Perquè (m’he descuidat de dir-ho?) això és una història de pirates. Amb vaixells, pegats a l’ull, cames de fusta, tresors amagats i tota la pesca.

Ja ho sé, ja ho sé! Ara em direu que ho heu sentit milers de vegades, tot això! Doncs us puc assegurar que no. Aquesta serà, sens dubte, la història de pirates més estranya que sentireu. Encara que visquéssiu mil anys i recorreguéssiu el Carib fins al darrer port, escoltant tothom que tingués alguna cosa per explicar no sentiriu res que s’hi assembli. Us ho puc ben jurar, això.

Mai no ha existit un capità com en Barracuda ni hi ha hagut una altra aventura com la nostra, i ningú no us la podria explicar més bé que jo, que hi vaig ser des del començament.

El començament... Sí... Tot plegat va començar... justament així.

•1

–MALEÏTS PESCADORS DE SECÀ! I vosaltres us feu dir pirates? –va cridar del pont estant el capità Barracuda–. Us ben juro que a qui abandoni el seu lloc el penjaré de l’arbre de mitjana pels polzes!

Tota la tripulació del Creu del Sud va encongir-se de por dins de les botes. En Barracuda era un pirata que temien els mateixos pirates. Era llest, despietat i presumia de no tenir amics. Tenia tota la cara plena de cicatrius i li faltava la mà esquerra. Al capdavall del braç hi duia un ganxo enorme i rovellat. Ningú no havia gosat mai preguntar-li on l’havia perdut, la mà, cosa que havia donat peu a nombroses llegendes.

–Però, capità... –va gosar dir en Nuño, un vell espanyol que havia solcat els set mars–. Ja fa més de deu dies que naveguem i no hi ha ni rastre de la maleïda illa de Kopra. Els homes comencen a dubtar que existeixi. Potser hauríem de girar cua...

Els pirates van posar-se a vociferar, protestant i maleint en castellà, en portuguès, en holandès i en anglès. Es van sentir tantes paraulotes en tants idiomes que no podríem pas escriure-les aquí.

–Per tots els diables del mar! –va bramar en Barracuda, clavant un cop de ganxo al timó–. Si no pareu de cridar, us engegaré a nedar amb els taurons! Us dic que existeix, l’illa! I que és davant mateix de les vostres nàpies llardoses! Aquest vaixell arribarà a Kopra encara que l’hagi de portar jo mateix! El que no vulgui venir, ja se’n portar tornar nedant a Maracaibo! No penso tolerar cap motí a bord!

En aquell moment, en Dos Queixals va cridar des de dalt del pal major:

–Terra a la vista! Allà, a babord! Sí! Terra!

Per un moment va haver-hi un silenci tan profund que s’hauria pogut sentir caminar un escarabat.

–Deixeu anar la major! –va dir cridant el capità Barracuda–. Als vostres llocs, sardines maleïdes! –I tots els pirates van començar a córrer amunt i avall com si s’haguessin trastocat.

Entre ells, un noi amb la cara pigada, els ulls verds i el cap ple de rínxols vermells estirava les cordes que deixaven anar la vela. Era jo. Tenia uns onze anys i en feia tres que formava part de la tripulació. En Nuño m’havia recollit en un port de la Hispaniola, on em van abandonar a la ventura ja ni recordo quan, i els altres m’havien deixat quedar-me.

Al principi vaig netejar peix, vaig ajudar a la cuina i vaig fregar la coberta. Sense dir ni piu. Per això, finalment, aquells homes van començar a tractar-me amb alguna cosa semblant a l’afecte (a l’estil pirata, ja m’enteneu: calbots, estirades d’orelles i clatellades a traïció). De mica en mica, van avenir-se a ensenyar-me coses de l’ofici. Ningú no sabia el meu nom d’abans, ni jo mateix me’n recordava, de manera que em van dir Guspires (perquè era pèl-roig) i ja no en vam haver de parlar més.

Així doncs, si de cop i volta llegiu «vam desembarcar» o «vam entrar a la batalla», no penseu que exagero o que menteixo. Hi vaig ser de debò.

No ens desviem de la història, però. Ja arribàvem.

L’illa de Kopra, com havia dit en Barracuda, no era gran cosa més que un muntet pelat de sorra al mig del mar. Hi vam acostar el vaixell fins que la quilla va fregar el fons i aleshores vam arriar els bots. Hi vam pujar i, amuntegats com els pèls d’una barba, vam remar fins a la platja.

Cinquanta-tres pirates vam desembarcar a l’illot aquell, i us puc ben dir que gairebé va quedar ple a vessar. No hi havia lloc ni per caure si ensopegaves. El capità ens va manar que ens col·loquéssim al voltant de l’illa, i va deixar molt clar que havíem de tenir els peus ficats a l’aigua, si més no fins als turmells. Així ho vam fer i, tot seguit, en Barracuda va començar a caminar a grans gambades comptant els passos: dos al sud, deu a l’est, cinc al nord, dues tombarelles completes sobre l’espatlla esquerra i dos salts cap enrere a peu coix. En Boasnovas, a qui anomenàvem el Portuguès i el Borni (perquè era totes dues coses), va tenir la temptació de riure-se’n, però es va contenir. No era moment de fer bromes.

–És aquí! –va indicar el capità, marcant a terra una ics amb el ganxo–. Aquí mateix! Comenceu a cavar!

Vam haver de fer torns. Mentre dos cavaven, uns altres dos empenyien cap al mar la sorra que treien del forat. No hi havia lloc per a més. Ningú no es pensava que una illa tan petita pogués ser tan fonda, però van caldre set torns de dos homes per tal que, finalment, una de les pales xoqués amb alguna cosa dura, i l’esforç de cinc per treure-la del clot.

Era un cofre enorme i negre que pesava com si tingués dins les Antilles Holandeses. Cinquanta-dos parells d’ulls (més un del borni) s’hi van clavar al damunt. Si el pirata Barracuda deia la veritat (i ningú, mai, no l’havia enxampat dient una mentida), aquell dia tots aquells homes es farien fastigosament rics, tant com per deixar per sempre aquella vida de rondar pels mars. O qualsevol altra cosa. Ja que a l’interior d’aquella capsa de fusta fosca hi havia el famós tresor d’en Phineas Krane, el pirata més antic dels mars del Sud. I estava enterrat allà perquè, com sabia tothom, en Phineas Krane havia mort durant l’abordatge d’un vaixell holandès, justament quan es disposava a retirar-se per gaudir de la vellesa. Molts havien cercat el tresor d’ençà d’aleshores, però només l’astut Barracuda s’havia cregut aquell vell boig que, en una presó de l’illa de Tortuga, cridava a tota hora que ell sabia exactament on parava el tresor d’en Krane.

–Que em rosteixin amb greix de porc! –va exclamar amb un gran somriure en Nuño l’Espanyol–. Deia la veritat! Aquell vell maleït de Tortuga deia la veritat! El tresor d’en Phineas Krane!

Es va armar una cridòria monumental. Tots vociferaven «visques» a en Barracuda i deien «Hurra!» i «Bravo!». Aleshores, el capità en persona, fent palanca amb el ganxo, va fer saltar el forrellat del cofre i en va obrir la tapa feixuga amb un grinyol de rovell.

Si hagués passat algú en aquell moment, hauria vist la colla de pirates més sorpresos del món, amb les boques i els ulls més esbatanats del món: cinquanta-tres pams de nassos, vet aquí el que hauria vist!

Allà, al fons del bagul enorme, hi havia... un llibre! I ja està! El tresor d’en Phineas Krane, un maleït llibre!

–Algú sap llegir? –va preguntar fluixet en Jack el Coix.

Ens vam mirar entre nosaltres.

–Daixò... Jo... Una mica –va respondre el vell Dos Queixals, tot agafant el llibre. El va mirar fent força, com si li haguessin de sortir els ulls de les òrbites, i va llegir a bots i empentes:– «La meva... vi... da de pira... ta. D’en Phi... Phineas John... Johnson Kra... ne».

En aquell moment, en Barracuda ja estava vermell com un pebrot.

–Un llibre...? Tants anys buscant un maleït llibre? –Els botons de la jaqueta semblava que li estiguessin a punt de petar.

–Sí, capità, però un llibre escrit per ell –va xiuxiuejar en Nuño–. N’hi ha que es fan rics així, segons diuen...

Aleshores, el pirata Barracuda va tenir allò que es diu un atac com Déu mana. Va començar a córrer com un boig, tot i que gairebé sense moure’s de lloc, perquè, com ja hem explicat, l’illa era minúscula. Semblava que l’atacaven milers de formigues invisibles. I els seus homes es van dividir a parts iguals entre els que ploraven pel tresor i els que es morien de riure pels escarafalls del capità.

•2

EL VIATGE DE TORNADA a Maracaibo va ser terrible. Ningú no gosava badar boca. Va ser la travessa més silenciosa que es recorda a bord d’un vaixell pirata, que és un lloc silenciós fins i tot de nit. Ja que (deixeu-me que us digui una cosa que no explica gairebé cap llibre) els pirates ronquen escandalosament. I tant! Si aconseguiu dormir una nit sencera envoltats d’aquests paios, us ben asseguro que ho podreu fer fins i tot als budells d’un volcà furiós.

Doncs així navegava el Creu del Sud, com si tota la tripulació hagués desaparegut o mort. Era divertit i tot de veure homes grossots com muntanyes caminant amb molt de compte, gairebé de puntetes, per no fer gens de soroll a la coberta. En John la Balena va rebre més d’un calbot en aquests primers dies. No cal dir, però, que és difícil de ser sigil·lós quan peses cent-cinquanta quilos i fas més de dos metres.

Vet aquí com n’estava, d’enrabiat, el capità Barracuda. La primera setmana després d’allò de Kopra, només se’l sentia renegar en turc (idioma matern, que feia servir raríssimes vegades) i passejar d’una banda a l’altra a la seva cabina. En Boasnovas, que era cuiner a més d’artiller, li duia el menjar amb un nus a la gola; obria una miqueta la porta, deixava el plat a terra i tancava ràpidament. Tal com es fa amb les feres.

Va haver-hi un silenci terrible d’un parell de dies a la cambra del capità. I a continuació, un matí, de cop i volta, en Barracuda va pujar finalment a coberta tirant per terra un munt de plats.

–Què diables passa aquí? Maleïts ganduls! Fa un dia que hauríem d’haver arribat a Maracaibo! Nuño! On para en Nuño?

Tots els pirates van assenyalar l’Espanyol, que en aquell moment pujava de la bodega, i que va quedar petrificat amb la corda que havia anat a buscar a les mans.

–Què..., què passa? –va quequejar mirant els seus companys.

–Passa que aquí no treballa ningú, així que em giro d’esquena –va replicar en Barracuda abaixant molt la veu–. Passa que anem amb un dia i mig de retard! Vet aquí el que passa!

–Però, capità... És que no fa vent i...

–Excuses! És l’única cosa que sabeu fer bé! Posar excuses! Si no fa vent, bufeu! Vull arribar a Maracaibo com més aviat millor! –Va fer un pas i va trencar uns quants plats.– Que algú netegi tot això!

I va tornar a ficar-se a la cabina ventant un cop de porta. Vés a saber si va ser per no destorbar encara més el capità, però quan va començar a pondre’s el sol, per fi es va girar vent, les veles es van inflar i el vaixell va agafar velocitat. Agrupats a la proa, els homes parlaven en xiu-xius provant d’esbrinar els plans d’en Barracuda. Com que jo hi era, us puc ben dir que tots s’equivocaven.

Ningú no sabia a què treia cap tanta pressa per arribar a algun lloc, francament. Durant anys, el capità havia buscat aquell tresor sense parar. Fins i tot s’havia deixat capturar a Tortuga per tal d’estirar la llengua al vell de qui li havien parlat casualment en una fonda de San Juan. Molts d’aquests pirates, que el seguien des de feia anys, actuaven empesos per la fe cega que tenia en Barracuda de trobar el tresor perdut d’en Krane. I a hores d’ara aquells homes anaven a tot drap en direcció a Maracaibo, sense cap més pla que atracar al port i beure’s unes quantes gerres de rom. Estaven més que desorientats.

Quan per fi vam albirar els llums del port, ja era negra nit. El capità, com si l’haguessin avisat, va sortir de la cabina i en dues gambades va pujar al pont, va engrapar el timó i va dirigir la maniobra d’atracament.

Els molls estaven deserts i, lluny, a la ciutat, amb prou feines se sentien un parell de borratxos i algun gos que bordava. Com sempre, en John la Balena va saltar a terra amb una agilitat sorprenent per a algú de la seva mida i va lligar la maroma feixuga de proa. Els homes estaven contents de trepitjar terra ferma, després de passar gairebé vint dies fent batzegades al vaixell com grills en una capsa. Ara bé, quan el primer va posar el peu a la passarel·la per desembarcar, en Barracuda va prendre finalment la paraula, agafat com estava al timó, amb una veu alta i clara.

–Bé! –Només de sentir-ho, tots es van quedar palplantats i van girar-se cap al pont.– Aquesta tripulació queda dissolta. A partir d’aquest moment, us allibero del vostre compromís amb mi. Podeu anar pel món rient a costa meva, no us ho retrauré pas. Només hi haig d’afegir una cosa més: tant de bo que el maleït Phineas Krane es podreixi a l’infern! I ja podeu marxar, ara.

Tots aquells homes, vinguts de molts llocs diferents, amb històries diferents i maneres de pensar diferents, van quedar-se igual d’estupefactes. I tots devien pensar el mateix que jo: «Què diables faré a partir d’ara?». En Nuño mirava en Dos Queixals, en Dos Queixals mirava en Boasnovas, en Boasnovas mirava l’Erik el Belga, i en John la Balena, que pujava a bord en aquell mateix moment, ens va veure les cares i va dir:

–Què passa?

–Que ens fa fora –va contestar a mitja veu el Belga, un paio alt, fort i calb, però (com per compensar-ho) amb un enorme bigoti pèl-roig.

–Ens fa fora, qui? A on ens fa fora? –va titubejar en John.

–Al carrer –li va respondre en Boasnovas–. A terra, vaja... Que ja no som la tripulació del Creu del Sud.

Es va sentir un sospir conjunt i va haver-hi una abaixada d’espatlles general. Però la Balena encara no ho entenia.

–Es pot saber què hem fet? Què diables hem...?

–És per culpa del tresor –va dir en Malik l’Africà, des del fons–. Perquè no el vam trobar.

–Que sí que el vam trobar! Oi? Era ben bé al lloc que havia dit el capità.

–He dit que sortiu del meu vaixell! –va bramar en Barracuda, i en un tres i no res vam ser tots al moll.

•3

VAN PASSAR TRES DIES ESTRANYÍSSIMS. A Maracaibo hi havia cinquanta-dos pirates rondant sense rumb, sense gana i sense ganes de beure. Ningú no se’n sabia avenir.

En Barracuda els va passar tancat a la Fonda de l’Anglès, sense veure ningú. Hi va arribar aquella mateixa nit, va demanar al comptable de l’Anglès que li redactés un avís, va clavar-lo a la porta i va pujar a l’habitació sense badar boca. El paper deia:

Busquem tripulació completa.
S’ofereix menjar i part del botí, com és costum.
No admetem sarnosos ni delators.
Presenteu-vos dissabte al matí
davant del Creu del Sud,
al moll de ponent.

Això es va convertir immediatament en el plat del dia arreu de la ciutat (si bé us he de dir que el pobre comptable va haver de llegir tantes vegades el cartellet, a tants pirates analfabets, que de poc si no l’arrenca i se’l menja). Uns quants van pensar que el capità ens havia despatxat a causa d’un motí. Altres deien que havíem trobat el tresor d’en Krane i que volíem deixar la pirateria. Sé, fins i tot, que a en Malik van provar de robar-lo a la Taverna de la Dama Vermella, encara que finalment van convidar-lo a sopar en veure que no duia ni un escut a sobre. Vet aquí una altra característica dels pirates, que són amics o enemics segons les circumstàncies; no és res personal. Desconec si els altres van explicar alguna cosa a Maracaibo, però em consta que en Nuño i jo no vam dir res a ningú del que havia passat a Kopra. I en John la Balena tampoc no en va explicar res, ja que aquells dies va estar amb nosaltres i era incapaç d’articular paraula, com si hagués quedat orfe de cop i volta: un orfe enorme i mut.

He de dir, per als que no ho saben, que Maracaibo és un forat infecte on va a parar el pitjor de cada casa, farcit de lladres, estafadors, assassins i traïdors de tota mena. Si haguéssiu vist el que vaig veure jo, us estimaríeu més estar perduts en una jungla plena de tigres famolencs que en aquells carrers. És per això que nosaltres ho vam tenir clar des del començament. Ni de bon tros no ens esperàvem el que passaria el matí de dissabte.

Imagineu-vos la cara del capità Barracuda aquell dia, ben d’hora, quan va arribar al moll tot pensant que hi veuria una filera d’homes disposats a embarcar... i només va trobar els mateixos pirates que havien desembarcat tres dies enrere! Va ser així ben bé: hi érem tots, sense faltar-ne ni un, a punt de marxar cap a on volgués dur-nos el vent. Sense fer preguntes.

El capità es va quedar de pedra, i si es va demanar com carai era possible que ningú més no hagués acudit a la seva crida, no ho va dir pas. Em sembla, però, que quan va veure l’ull de vellut d’en Boasnovas, el llavi partit d’en Jack el Coix i algunes nafres més, va entendre que no ens havia resultat gens fàcil desempallegar-nos de la resta de candidats. Va caminar a poc a poc, mirant-nos d’un a un. La Balena li va somriure, el Belga va escurar-se el coll, en Malik el va saludar com els soldats i jo no sabia on ficar-me. Només en Nuño, que era el seu home de confiança, va fer un pas endavant i, ensenyant-li l’avís que havia arrencat de la porta de la Fonda de l’Anglès, va dir:

–Capità, venim a enrolar-nos al Creu del Sud.

En Barracuda va estar-se en silenci només uns quants segons, però ens van semblar hores.

–Què és, això? Una broma? –va dir al final.

–Res de bromes –va replicar l’Espanyol, posant-se bé l’armilla–. Ens hem presentat el dia i l’hora que indicava l’avís.

Un altre silenci etern.

–Allò del tresor no ens ve d’aquí! –va dir una veu del fons estant, i el capità es va posar tens i va serrar les dents.

–Volem dir que... En fi, que... –va insinuar en Dos Queixals, cargolant-se els quatre pèls que li penjaven del cap. Però no va aconseguir afegir-hi res més, de manera que en Nuño va tornar a intervenir-hi.

–Que el mar és ple de vaixells carregats d’or i que ja tindrem oportunitats de capturar-los. Som pirates. No sabem fer res més. Per tant, la cosa està ben clara: a vostè li convenen homes, i a nosaltres navegar. És un acord avantatjós per a tothom.

Qualsevol que conegués una mica en Barracuda sabia que mai no estava content (o, com a mínim, no ho semblava), ni deia cap paraula amable a ningú, de manera que no ens ho esperàvem pas. No sabíem què esperar. Vet aquí el risc de tractar amb un dels pirates més durs de les aigües maragdes del Carib.

El que va passar, doncs, si ho voleu saber, és que el capità va pujar a bord, va dirigir-se al pont i s’hi va quedar palplantat i mut com un penja-robes. I tots els altres a terra, sense saber què fer. Era així, aquest home!

En Nuño, que era el que el coneixia més bé, va posar un peu a la passarel·la com qui el fica en una bassa farcida de cocodrils. La fusta va cruixir, en Barracuda no va moure un múscul, i l’Espanyol, aleshores, va cridar:

–Salpem! Tots als vostres llocs! O és que necessiteu un mapa de la coberta?

I nosaltres, després de mirar-nos els uns als altres, vam córrer com si ho haguéssim assajat, sense ensopegar ni fregar-nos tan sols, cada un al seu lloc. La Balena va deixar anar amarres i el cordam va omplir-se de mans que afluixaven les veles. Ningú no va adonar-se que en Dos Queixals havia pujat al vaixell amb un paquet sospitós sota el braç, com tampoc ningú no havia notat que havia baixat amb el mateix paquet tres dies enrere. Però vosaltres no us n’oblideu, perquè és important. El cert és que, si no ho hagués fet, aquesta història no hauria passat mai. Ja que amb en Dos Queixals, i sense que ningú de nosaltres no ho sabés, havia desembarcat i embarcat altre cop el llibre d’en Phineas Krane.

•4

VAM POSAR RUMB A LA HISPANIOLA, una illa situada a les principals rutes dels vaixells que tornaven a Europa carregats d’or i pedres precioses. Era un bon lloc per anar per feina i començar a exercir el nostre ofici: abordar i saquejar vaixells, vaja.

Estàvem animats; tots llevat del capità Barracuda, que de nit passejava per la coberta com una ànima en pena. Li seria difícil oblidar que havia malgastat sis anys de la seva vida buscant el que s’imaginava que seria un tresor fabulós i que finalment havia resultat un desengany. Als altres, acostumats com estàvem als tombs constants que dóna la sort d’un pirata, no ens semblava pas tan greu, francament. Aquells homes estaven avesats a guanyar fortunes i perdre-les en una nit, a adormir-se rics i despertar-se pobres, a dinar el dilluns en un palau i el dimecres en una masmorra. Una altra cosa segurament els hauria avorrit.

No va ser fins al cap de quatre dies, si fa no fa, que algú (em sembla que va ser en Jack el Coix) va descobrir en Dos Queixals amagat sota l’escala de la bodega, a la claror d’una espelma. En Dos Queixals va intentar que el Coix no en digués res. I no és que el Coix fos tafaner ni res de semblant: era un anglès menut amb una cama de fusta, que enraonava més aviat poc. A qui se li acut, però, que sigui possible guardar un secret en una closca de nou plena d’homes sense altra feina que mirar-se els uns als altres hores i hores? Efectivament: l’endemà a la nit, en Dos Queixals tenia més públic del que hauria desitjat.

Vam baixar a la bodega l’Erik el Belga, en Boasnovas, en Jack el Coix i jo. Ens seguia la Balena, que tenia la intenció d’esmunyir-s’hi amb nosaltres, però, com ja us he dit, no li resultava gaire senzill de passar desapercebut. Els seus passos retrunyien com els d’un elefant baixant els graons de fusta. En Dos Queixals, en veure’ns, va amagar-se alguna cosa a l’esquena i va començar a maleir i a cridar que toquéssim el dos cap a la coberta. No cal dir que no vam marxar pas.

–Què hi tens, aquí? –va preguntar el Belga en veu alta. I tots el vam fer callar.

–No cridis –el va renyar el Coix–. Vols que baixin tots?

–Vinga, què és això que tens? –va repetir en Boasnovas, provant de parlar fluixet–. Guspires, aixeca aquest llum, que ho veiem!

Vaig aixecar l’espelma que duia, i en Dos Queixals, que era un paio raonable, va entendre que no podia amagar el que fos durant gaire temps, estant en un vaixell al mig del mar i tenint encara molts dies de viatge. És per això que al final va cedir.

A poc a poc, es va treure de l’esquena un objecte rectangular embolicat amb un drap ple de ronya. El va deixar a terra, va obrir el drap i tots ens ho vam mirar amb els ulls esbatanats.

–És... és el llibre del tresor? –va fer en John la Balena.

–El llibre d’en Phineas! –va exclamar, fluixet, en Boasnovas.

–No era de ningú –va replicar en Dos Queixals–. I ningú no el volia!

–I tu per a què el vols? –va preguntar la Balena–. Un llibre! Si no sabem llegir!

–Una mica –va remugar en Dos Queixals–. Vaig dir que jo en sabia una mica!

–Però... per a què vols un llibre, tu? –va dir l’Erik mentre girava els fulls plens de gargots que no enteníem.

–No és cosa vostra –va respondre en Dos Queixals, tancant el llibre de cop.

–Com que no? –va dir el Portuguès, amb un ull mig aclucat–. Aquest botí és de tots... Si té cap valor, ens ho has de dir.

–No val res! És un souvenir i prou!

–Un què? –vam sentir que xiuxiuejava la Balena darrere nostre–. Que no era un llibre?

–Calla, tros d’ase! –li va respondre el Belga–. És francès.

–El llibre?

–No, Balena, no! La paraula! souvenir és francesa, vol dir «record».

–No entenc res... Però... i què ens importa el francès? –va replicar el ganàpia.

–Muts i a la gàbia, John! –es va impacientar en Boasnovas–. I tu, Dos Queixals, digue’ns per què carai el vols, el llibre d’en Krane.

–Sí, això mateix! –va intervenir el Coix–. Alguna cosa deu valer, si l’has guardat... i no ens n’has dit ni piu!

–No val res! –es va impacientar en Dos Queixals–. Deixeu-me en pau d’una vegada! És... És... És que m’esmenta!

–Que et què...? –vaig intervenir, desconcertat.

–Que m’esmenta, Guspires! Que hi surto, en aquest llibre! Quan el vaig fullejar hi vaig veure el meu nom. Tenia curiositat per saber què havia escrit de mi el vell Phineas. Vaig estar amb ell al Príncep d’Antigua, un vaixell com no n’hi ha d’altre. Vaig navegar sota el seu comandament gairebé quatre anys, abans que se n’anés als mars del Sud, i us puc ben dir que era més llest que el mateix diable.

–Surts al llibre! –va dir meravellat en Boasnovas, tot resseguint les pàgines amb el seu únic ull–. A on...? Ensenya’m on diu «Dos Queixals».

–No ho diu enlloc! Era jove, aleshores! Ningú no em deia així... Hi diu el meu nom autèntic: Anton el Cors.

–Anton? –vam dir a una sola veu, i a en John la Balena se li va escapar una rialleta.

–Sí –va replicar el vell esdentegat, girant-se cap a nosaltres–. Què passa? Que us creieu que vaig néixer amb aquestes arrugues i aquesta boca?

–No: estem segurs que vas néixer amb menys dents que les que tens ara –va dir el Portuguès rient per sota el nas.

–Vinga, Dos Queixals, llegeix el que diu de tu –li va demanar en Jack el Coix acostant-li el llibre.

Aleshores, el que abans s’anomenava Anton el Cors va agafar el llibre enorme, va obrir una boca despoblada i va començar a llegir amb salts i empentes. Ho reproduiré tot seguit sense les moltíssimes i llarguíssimes pauses que va fer en Dos Queixals mentre llegia. No vull pas abusar de la vostra paciència.

Navegàvem seguint el solc d’un vaixell anomenat La Senyora del Mar. Sabíem que tornava a Veracruz carregat d’or del botí de Portobello. Havíem aconseguit la confidència gràcies a l’Anton, un jove nascut a Còrsega que navegava amb mi, el qual havia aconseguit guanyar-se la confiança d’un mariner mercant francès a qui havia convidat en una taverna dels Cayos Miskitos. No vaig dubtar que la informació era fiable, ja que aquell cors astut parlava francès amb fluïdesa, i també perquè podia distingir un mentider des de l’altre costat de la cambra.

Quan finalment va acabar de llegir, el vam mirar tots amb un aire semblant a l’admiració. Mai no havíem vist ningú que sortís en un llibre, immortalitzat en tinta per sempre. A tot estirar, havíem vist les nostres cares dibuixades en algun cartell de «Buscats» amb una xifra a sota com a recompensa. En Dos Queixals estava tan estarrufat que vaig pensar que se li descordarien les botes. Però tota aquesta màgia la va interrompre la Balena en preguntar:

–I de mi... Que hi diu res, de mi?

–Com vols que digui res de tu, Balena! –li va etzibar l’Erik el Belga mirant cap al sostre–. Vejam, tu vas conèixer en Phineas Krane?

–Jo?

–Sí, tu!

–A en Krane?

–Sí!

–Jo no...

–Doncs ja està, beneit! Com vols que parli de tu, tros de ruc? Ell va escriure un llibre sobre la seva vida, de la gent que coneixia! Per quins set sous havia de parlar de tu?

–És que jo també sóc pirata...–i llavors la Balena va enfadar-se una mica–. No ho pots pas saber, tu! Tampoc no saps llegir! Hi ha un munt de paraules, en aquest llibre! Potser alguna és «John Tortichellobelloponte»!

–Quèeee? –vam fer a una sola veu.

–Tortiche... què? –vaig preguntar jo sense acabar-m’ho de creure.

–Tortichellobelloponte –va repetir ell amb tranquil·litat–. Ma mare deia que el meu pare era italià.

–Tant se val! –va matar el tema en Boasnovas–. Et diguis com et diguis, no és possible que surtis al llibre... Potser no hi surt ni el vell Dos Queixals! Qui ens assegura que hi diu el que ell ens ha llegit? Podria dir-nos qualsevol cosa, aprofitant que no sabem llegir.

–Això és absurd! Què hi guanyaria si us mentís? A més, ningú no us ha convidat a venir! Jo estava aquí tot sol, tan tranquil!

–Així doncs, Dos Queixals –vaig dir, encuriosit de debò, tot agafant per primer cop el llibre feixuc–, aquí s’explica tota la vida del vell Phineas. Ostres! Deu ser una història fascinadora. Diuen que era un pirata astut com pocs, un d’aquells que saben estar sempre al lloc que toca al moment que convé. I valent! Encara parlen amb admiració dels tresors que va aconseguir i dels vaixells que va capturar.

–És ben cert això, noi –va intervenir en Jack el Coix–. Ningú no va poder plantar-li cara, al mar. En Barracuda encara era una criatura quan el Krane ja era l’assot d’aquestes aigües. El sol fet de dir el seu nom causava tanta por, en alguns ports, que l’anomenaven el Tifó, perquè després de passar ell no quedava res dret.

–El vaig veure una vegada, jo –va afirmar el Belga–. A la Martinica. Estava amb uns paios que deien que venien d’Orient. Fins aleshores no s’havien vist gaires xinesos per aquests indrets, i per això cridaven molt l’atenció. Comprava pólvora negra. En acabat va capturar més de catorze vaixells. En aquell temps jo servia l’Olaf el Mag. Potser es va recordar de mi, al llibre. Vam menjar al mateix lloc... Vinga, amics! Una taula plena de rossos i pèl-rojos no pot passar desapercebuda!

–No diguis bestieses, Erik! –el va interrompre per sorpresa en Nuño, que havia baixat darrere nostre–. No ets altra cosa que una bèstia del nord com n’hi ha mil més. Jo sí que vaig estar amb ell tota una nit, en una presó de Belize. L’endemà va alliberar-lo la seva tripulació, però vam tenir temps de parlar llargament. De segur que això sí que apareix en aquest llibre. Ens vam fer un tip de riure.

–Dos Queixals! –vaig exclamar de sobte, sense saber ben bé el perquè–. Ensenya’m a llegir!

–A llegir? –va repetir en John la Balena, mirant-me, estranyat–. Per quin motiu voldries fer una cosa tan difícil?

–Doncs per saber què diu aquí! –vaig respondre, fent córrer el dit pels gravats de la tapa del llibre–. La vida d’en Phineas Krane! Us ho imagineu? Va fer tantes coses, va córrer tantes aventures i va aconseguir tants tresors! Deu ser increïble escoltar les seves paraules! I aquí hi és tot, amb la seva pròpia veu...! En fi, de la seva pròpia mà! Ensenya-me’n! –vaig insistir.

–No! No –va quequejar en Dos Queixals–. No en sabria pas... Em costa molt de reconèixer algunes lletres... Vaig molt lent.

–No tenim pressa –va intervenir en Boasnovas–. Estarem molts dies tancats en aquest vaixell, sense altra feina que mirar com ens creixen les ungles dels peus. El noi té raó! Potser en aquest llibre hi ha les pistes per trobar els nombrosos tresors que va aconseguir en Krane!

–Això que diu no és cap bestiesa –va reflexionar en Nuño, tocant-se els quatre pèls de la barbeta–. Potser sí que a Kopra hem trobat un tresor... Jo també aprendré a llegir amb tu, Guspires!

–I jo! –van dir gairebé alhora el Coix i el Portuguès.

–Jo no crec que pugui –va sospirar al nostre costat en John la Balena–. M’han donat tants cops al cap que no en sabré aprendre...

–Tant se val, això –li vaig dir per animar-lo–. Tens la closca molt dura; no sé què m’hi jugo que el teu cervell està sa i estalvi.

–Llavors està ben clar –va dir en Nuño posant-se dret–. Quedarem aquí cada dia a les vuit, abans de sopar. I farem classes de llegir.

–Mare meva! –va replicar l’Erik el Belga–. No he anat a classe en ma vida, jo! Però no penso quedar-me’n al marge: si hi diu alguna cosa important, la vull llegir amb els meus propis ulls.

–Però... Però jo... –va balbucejar en Dos Queixals amb els ulls esbatanats–. No sé pas si...

–Ho faràs molt bé –va sentenciar en Nuño–. I nosaltres et farem cas, t’ho prometo. Però vés amb compte. –El seu to va esdevenir més seriós.– No se t’acudeixi ensenyar-nos-en malament perquè entenguem les coses al revés, eh?

–Et juro que no sabria com fer-ho, Espanyol. Faré el... el que pugui, companys.

Ell encara no ho sabia, però aquella seria una de les coses més complicades que hauria de fer en sa vida. Perquè el primer dia érem sis alumnes; el segon dia, nou... i al cap de quatre dies la notícia havia corregut com una reguera de pólvora, i tota la tripulació tenia el cul enganxat al terra de la bodega a les vuit en punt. Tothom llevat d’en Barracuda, que veia desaparèixer la seva tripulació tan bon punt començava a amagar-se el sol. Però no va preguntar mai res, no fos cas que pogués semblar que li interessava una mica la vida privada dels seus mariners. No era d’aquesta mena de capitans...

•5

NINGÚ, HO PUC BEN ASSEGURAR, no ha assistit mai a una classe com la nostra. Jo no havia anat a l’escola ni un sol dia en ma vida, però estava segur que cap professor no havia tingut alumnes com aquells: pirates plens de tatuatges i cicatrius, amb la roba tronada, les dents negres i els ganivets al cinyell, tots asseguts a la bodega del Creu del Sud, fent més ganyotes que una colla de micos. Entre els que no hi veien bé, els que no parlaven bé i els que no hi sentien bé, en Dos Queixals tenia la feina més difícil del món. Era com ensenyar a cosir un esbart d’ànecs.

En Dos Queixals tampoc no era un bon professor, que diguéssim, tot i que el pobre home feia el que podia. Hi havia vegades que s’agafava el cap com si tingués por que se li descaragolés i li sortís volant i explotés. Tots li fèiem preguntes alhora, i ell s’esforçava per recordar les poques coses que sabia; em sembla que de vegades fins i tot s’ho inventava, només perquè el deixéssim en pau.

Va començar per ensenyar-nos les lletres, i ens va semblar increïble que n’hi hagués tantes. En John la Balena insistia que ell no en deia ni la meitat en parlar, i era igual que provéssim de convèncer-lo del contrari; era tossut com una mula. No cal dir que allò no va ser res comparat amb el moment que vam començar a ajuntar-les per formar paraules. Era interminable, allò. Perquè si ja era difícil de saber com sonaven de dues en dues, quan fèiem munts de tres lletres n’hi havia per llogar-hi cadires! Érem tots allà obrint la boca, traient la llengua, fent morros i fregant-nos els ulls. I, no cal ni dir-ho, tard o d’hora algú es posava a riure i ja tenies armat un bon desgavell. Que si «Tu de què rius», que si «Jo de res», que si «Ara riuràs de qui et digui jo»... En fi, baralla assegurada.

I a tot plegat cal afegir-hi que el mateix Dos Queixals, com ja us he explicat, tenia els coneixements justets de l’afer, i de vegades ni això. Molt sovint confonia lletres, sobretot la U amb la V, i per això en lloc de «vida» llegíem «uida». Per això ningú no va entendre el que deia l’Erik el Belga quan, després d’esforçar-s’hi molt i de tornar-se blau dels nervis, va llegir: «L’ancià va perdre la “uida” i el van enterrar al costat de la seva dona». Es va enfadar com una mala cosa quan en Jack el Coix li va dir:

–Però què dius, animal! Com et poden enterrar per perdre l’oïda?

–Com vols que ho sàpiga! –va replicar el Belga–. No ho he escrit jo! Només ho llegeixo!

–Que ho llegeix, diu! T’ho inventes!

–Escolta, Jack, no em toquis el voraviu, que hauràs de llegir sense dents! A veure com diràs aleshores «xafarranxo» o «xalana»!

De discussions com aquesta n’hi va haver milers. Cada dia se’ns plantejaven més preguntes que respostes tenia en Dos Queixals, ni que se les inventés. Quan ja semblava que començàvem a agafar embranzida a l’hora d’aprendre, se’ns despenjava amb una altra cosa nova: les majúscules i les minúscules, els accents... I quan això ja semblava mig aclarit, arribaven la b i la v, la g i la j...

–Vinga, ja n’hi ha prou! –va vociferar un dia en Boasnovas, engegant el llibre a pastar fang d’una manotada–. Et rius de nosaltres! Com carai es poden escriure diferent la g de «general» i la j de «jaç»? Si es diuen igual! Ens enganyes, maleït cors!

–Ens vols fer passar per curts de gambals! –va afegir en John la Balena.

–Exacte! Això mateix! –es va afegir a la protesta el Belga–. Vols saber llegir bé només tu per no compartir amb nosaltres els secrets del llibre d’en Phineas!

–Sí, sí! –Els altres van donar suport a les queixes a una sola veu.

L’Anton el Cors, conegut ara al Creu del Sud pel nom de Dos Queixals, estava a punt de provocar un motí d’estudiants a bord. Qui molt viu, molt veu! De manera que es va aixecar, va agafar el llibre i va pujar en dues gambades les escales de la bodega. Abans de tancar la trapa de la coberta, va dir:

–S’ha acabat! Us vaig dir que no sabia ensenyar a llegir! No haig de suportar-ho pas, això! Busqueu-vos un altre idiota que us aguanti!

I va ventar un cop de porta.

De primer ens vam enfadar tots, esclar... I després no vam saber què fer.

L’endemà, la tripulació sencera estava de mal humor. En Dos Queixals el que més. Va passar tota l’estona a dalt, al seu lloc de guia al capdamunt del pal major, encara que navegàvem per mar oberta i no hi havia res a veure a part d’aigua, aigua, més aigua i molta més aigua. Tenia una enrabiada de nassos.

Van transcórrer dos dies de poques paraules i moltes mirades. Al professor no li passava l’enrabiada. Als altres, però, ens va començar a passar una cosa curiosa. De sobte ens vam adonar que, a sobre de la porta de la cabina d’en Barracuda, algú havia escrit «Capità»; que als barrils de rom, efectivament, hi deia «Rom», i no solament això, sinó que també hi deia «de Puerto Rico»; i el més important de tot, era que podíem posar els barrils junts a la bodega perquè ja sabíem distingir els de rom dels de pólvora, ja que també ho deia. Hi deia «Pólvora»!

No totes les notícies van ser bones, evidentment. Que l’hi diguin al pobre Jack el Coix, que vivia convençut que un xaman de l’Amazones li havia tatuat al braç dret, sota el dibuix d’un jaguar, les paraules «Valor i ferocitat», fins que ell mateix va poder llegir que, en realitat, hi deia «Gatet bufó». No vulgueu saber la quantitat de bromes que li van fer a partir d’aquell moment. Fins i tot li va passar pel cap de tallar-se el braç, però vam aconseguir de convèncer-lo que ja li faltava una cama, i que seria perdre massa parts del cos per a una sola vida.

•6

VA SER ALESHORES que vam arribar a la Hispaniola. I em podeu ben creure si us dic que va ser com si no hi haguéssim estat mai. Anàvem pels carrers esbalaïts i bocabadats. Mai no hauríem pensat que hi hagués tantes paraules pertot arreu, tantes coses per llegir i tanta informació que abans ens passava per alt. Els noms dels carrers els trobàvem ben curiosos. Cap de nosaltres no sabia que el carrer de la presó es deia «Calvari», ni que el del mercat era el «carrer del Portuguès». No us podeu imaginar com d’orgullós es va posar en Boasnovas. Jo em deia dintre meu que el nom no tenia res a veure amb ell, però això no venia a tomb: qui li voldria robar aquesta alegria?

Així caminàvem, com si fóssim canalla en una botiga de llaminadures, donant-nos cops de colze i competint per veure qui llegia primer els cartells de les botigues o els noms de les ampolles. I tots vam quedar esbalaïts quan en John la Balena li va fer veure a un botiguer que havia escrit «Proibit» així, sense hac. Es cargolava de riure assenyalant el rètol i dient: «Sense hac...! Ho ha escrit sense la hac!» Era un acudit que abans hauríem passat per alt i, no obstant això, teníem al davant aquell ganàpia, plorant de riure sota la mirada incrèdula del pobre botiguer, que no se’n sortia de posar la hac al seu lloc. Així doncs, en John li va prendre el guix i va corregir el rètol davant la mirada d’un Dos Queixals d’allò més cofoi.

Vet aquí una de les coses bones de llegir: que, tan bon punt comences, ja tot fa baixada. Les paraules, arribat un moment, sembla que s’ajunten soles i tot es torna clar i senzill. Pot ser que de sobte aparegui una paraula el significat de la qual desconeixes, però la cosa més increïble, no obstant això, és que ets capaç de llegir-la. Veus escrit «Facultatiu» i, esclar, no saps què vol dir. Però ja pots preguntar: «Escolta, què és un facultatiu?». I així aprens que és una altra manera de dir «metge». Sembla màgic, al principi.

A la Taverna de la Mà d’Or, per primera vegada, vam demanar la carta per decidir què volíem menjar, i d’aquesta manera vam descobrir que el pollastre es podia cuinar de vuit formes diferents i, en canvi, el porc només de cinc; que gairebé tot portava patates i que el peix era molt més barat que la carn... Tanta i tanta informació, que vam trigar més d’una hora a demanar el dinar. Quantes decisions!

No ens adonàvem pas que cridàvem l’atenció: una colla de pirates que ens passàvem les pissarretes amb el menú i llegíem en veu alta els avisos que deien: «No escopiu a les taules», «Cal deixar les armes al taverner durant el sopar» o «Aquí no fiem, ni avui ni mai». En Barracuda, assegut amb en Nuño a l’altra banda de l’enorme menjador de la taverna, ens mirava amb la seva famosa cara de «no-res». L’Espanyol, com ens va explicar més tard, no va poder ni va voler mentir-li; per tant, quan el capità li va preguntar què passava, ell li va explicar allò de les classes de llegir i del llibre d’en Phineas Krane. Si el capità es va sorprendre, no ho va dir pas ni ho va notar ningú. Tot just va ordenar a en Nuño que demanés una altra gerra de cervesa i es va capbussar de nou en els seus pensaments foscos, un lloc d’on ningú no aconseguia treure’l ni amb un tret de canó.

Després d’afartar-nos, vam demanar gerres de rom com si estiguéssim de boda. Tots reomplien una vegada i una altra la d’en Dos Queixals per veure si podien fer-li oblidar les nostres protestes i ens perdonava. Per si de cas no ho sabeu, els pirates no demanen perdó ni que caiguin sense voler de genolls i amb les mans juntes; a tot estirar et venten un calbot o un cop de colze, si bé el més normal és que t’ofereixin alguna cosa per beure, sense dir ni piu, i l’afer s’acabi aquí.

Evidentment (us ho diré perquè quedi ben clar), jo no bevia altra cosa que aigua. Com que tenia onze anys, els meus companys de tripulació m’haurien pelat al zero si m’haguessin enxampat amorrant-me a una gerra d’alcohol de qualsevol mena. «Els nens no beuen, que després no creixen», em deien tota l’estona, tot i que no se m’hauria acudit mai de tastar aquell beuratge pudent. Aquell dia ningú no va beure gaire, encara que sembli estrany. Ja en tenien prou amb llegir les ampolles i discutir si la cervesa del continent era més bona que la de les illes, o si les begudes en què deia «espirituosa» tenien dins un fantasma.

Un cop vam tornar al Creu del Sud ens vam haver d’enfrontar amb el problema d’esbrinar com cinquanta-dos pirates podrien llegir un sol llibre. De primer vam pensar de llegir en veu alta per