Данило Яневський
Проект «Україна»: Архітектори, виконроби, робітники. Тексти

Про що ця книга?

Том, який ви тримаєте в руках, містить тексти, унікальні для україномовного середовища.

Згідно із академічним тлумачним словником української мови, «УНІКА́ЛЬНИЙ, а, е. Надзвичайний у якомусь відношенні; рідкісний, винятковий».

«Унікальність» в даному конкретному випадку означає, що тексти, з якими ви можете ознайомитися, в доступному принаймні мені україномовному середовищі відсутні в принципі.

«Надзвичайність», як на мене, полягає в тому, що це – першопублікація оригінальних масонських текстів, які збиралися укладачем впродовж багатьох років буквально по крихтах. Головним чином в Сполучених Штатах Америки, але і в Італії, і в Польщі, і у Великій Британії, і в Ізраїлі, і у Туреччині, і в Угорщині, і у Франції, і в Україні¹. Все і не пригадаю. Та й не потрібно – слово дав.

Саме в процесі цього «збирання»/пошуку/полювання/намовляння укладач дійшов парадоксального, але очевидного особисто для нього висновку: США не є стільки державою, скільки окремою від усіх існуючих цивілізацією, свідомо, послідовно і від самого початку побудованою на масонських приписах, нормах, правилах, законах, моральних імперативах.

Пояснення цього вимагало би за інших умов додаткових зусиль, але, беручи до уваги обмеженість мого біологічного віку і необмеженість зацікавлень, залишу це задоволення наступній генерації масонознавців, масонолюбів, масонохейтерів і взагалі всім зацікавленим особам та інституціям.

Саме це, тобто усвідомлене «батьками-засновниками» США розуміння того, ЩО і З ЯКОЮ МЕТОЮ ВОНИ ТВОРЯТЬ + невичерпний талант, працелюбність людей всіх можливих національностей та віросповідань, які будь-якими мислимими і немислимими шляхами діставалися до цієї «землі обітованої», забезпечили Сполученим Штатам Америки роль локомотива людського розвитку.

«Рідкісність» в даному конкретному випадку означає: цілісного уявлення про бачення, розуміння «вільними мулярами» світу, в якому ми співіснуємо, світу, який вони намагаються з різним успіхом перетворити на щось краще, а ми тільки бездумно споживаємо – у широкого загалу не існує. Скажу більше, ознайомлення, обмірковування цих текстів переконало мене тільки в тому, що «прийняти», «зрозуміти» масонський світ, «включитися» в нього можна тільки «зсередини», тобто лише в тому випадку, якщо ви самі є практикуючим вільним муляром. Це твердження, здається, обґрунтування не потребує. Адже самоочевидно, що дух чи то християнства, чи то юдаїзму, чи то ісламу, чи то буддизму, чи то будь-якої іншої деномінації можна зрозуміти тільки в тому випадку, якщо ви не тільки є її вірним, але живете і дієте згідно з її приписами – пліч-о-пліч з подібними вам.

Ну, і, нарешті, «винятковість» для даного конкретного випадку означає: наведені тексти є маленькими крихтами величезного пазлу, абрис якого хіба починає ледь-ледь проявлятися крізь морок невігластва, непорозумінь, неуцтва, ненависті, заперечень, упереджень та всіх інших подібних «чеснот», якими так щедро обдарований кожен з нас. Ну, а якщо не кожен, то один – як мінімум. І це – я сам. Особисто. Нема на кого нарікати.

Отже, наведені тексти, рясно проілюсторвані укладачем та доповнені бездарними його ж перекладами відповідних статей з «An Encyclopedia of Freemasonry and its kindred science comprising the whole range of arts, sciences and literature as connected with the institution by ALBERT G. MACKEY, M. D., 33°. New and revised edition. Vol. I & II. Published by The Masonic History Company. New York and London. 1917 (далі – An Encyclopedia, відповідний том та номер сторінки)», можливо, дадуть вам деяке уявлення про всесвітній рух «вільних мулярів» – як вони себе називають.

А ще трактують себе і «Орденом» і «Братством», що для мене особисто є прикладом «оксиморону», тобто «літературно-поетичним прийомом, що полягає у поєднанні протилежних за змістом, контрастних понять, які спільно дають нове уявлення». Це очевидно: «Орден» не може не бути структурою вертикально побудованою, ієрархічною. Натомість «Братство» на то воно і «Братство», що всі, хто до нього належить, є рівними в правах та обов’язках – ясна річ, в залежності від здібностей та віку.

Хто такий Альберт Галлатин Макей?

А. Макей народився 1807 р. – це рік приєднання Фінляндії до Російської імперії, прем’єри V симфонії Л. Бетховена (до слова, також відомого масона), заборони імпорту рабів до США, кривавої російсько-французької битви при Прейсиш-Ейлау та Тільзитського миру між цими двома імперіями, відкриття першої залізниці у Великій Британії…

Лікар за освітою, А. Макей у 27-річному віці був ініційований у ложі «Св. Андрій» у рідному Чарльстоні, що у Південній Кароліні.

За 20 років закинув медицину, цілковито віддався масонським дослідженням. Макей – автор численних книг та принципово важливих для вільного мулярства текстів. Серед них:

– Лексікон Вільного Мулярства (A Lexicon of Freemasonry. 1845 р.),

– Принципи масонського права (The Principles of Masonic Law (1856),

– Містичний зв’язок (The Mystic Tie, 1867),

– Керівництво Ложею: (A Manual of the Lodge, 1870),

– Енциклопеія Вільного Мулярства (1873),

– Символізм Вільного Мулярства 1882),

– Історія Вільного Мулярства: його легенди та традиції (у співавторстві з William R. Singleton, 1906).

Вільно володів грецькою, латинською, гебрейською та європейськими мовами, які опанував, між іншим, без сторонньої допомоги. Пречудово орієнтувався в контраверсійних подіях доби Середньовіччя. У фокусі його уваги – кабалістичні й талмудістські дослідження, питання абстрактного символізму. Обіймав великі посади – Великого секретаря Великої ложі Південної Кароліни, Великого секретаря Верховної ради Південної юрисдикції (ВРПЮ) Стародавнього та прийнятного Шотландського Статуту (Supreme Council, Scottish Rite, Southern Jurisdiction, USA).

Для вашого і мого розуміння.

Ця інституція була заснована в тому самому Чарльстоні 1801 р. Офіційна повна назва – «Верховна рада генеральних інспекторів, лицарів Храму Соломона 33º Стародавнього та прийнятого Шотландського статуту масонства Південної юрисдикції США» (The Supreme Council (Mother Council of the World) of the Inspectors General Knights Commander of the House of the Temple of Solomon of the Thirty-third Degree of the Ancient and Accepted Scottish Rite of Freemasonry of the Southern Jurisdiction of the United States of America). Зовсім просто: це – головний, керівний орган для всіх вільномулярських лож 35 штатів США (інші 15 підлягають незалежній від неї Верховній раді Північної юрисдикції.

Ще простіше: всі існуючі в світі законні Верховні ради та ложі Шотландського Статуту походять від ВРПЮ, одним з керівників якої і був. А. Макей.

Головний внесок А. Макея у світову масонерію – авторство так званих масонських «ландмарок». Тобто основних масонських принципів, які відрізняють їх організацію від будь-яких інших.

Всіх ландмарок 25 і вони такі:

1. Пізнавальні знаки та слова.

2. Поділ символічного масонства на три градуси.

3. Легенда третього градусу.

4. Братством керує головуючий офіцер, який називається Великий Майстер і обирається зі складу братів.

5. Великий Майстер має права головувати на будь-якому зібранні братства, де б і коли воно не відбувалося.

6. Великий Майстер має право дарувати право відкриття ложі та проведення робіт в ній.

7. Великий Майстер має право надавати дозвіл на посвяту будь-якого брата в будь-який градус без дотримання звичайної процедури.

8. Великий Майстер має право провадити посвяту до братства без дотримання звичайної процедури.

9. Масони повинні збиратися в ложах.

10. Коли брати збираються в ложі, ними повинні керувати Майстер та два стражі (дозорці).

11. Під час зібрання ложа має відповідним чином охоронятися.

12. Кожен масон має право на представництво в будь-яких загальних зборах братства, а також відповідним чином інструктувати своїх представників.

13. Кожен масон має право апелювати з приводу рішень своїх братів до Великої Ложі або до загального зібрання вільних мулярів.

14. Кожен масон має право відвідувати та бути присутнім на зібраннях будь-якої регулярної ложі.

15. Жоден відвідувач, невідомий присутнім братам або будь-якому одному з них, не має права входу до ложі, поки не відбуде опитування або іспит у відповідності із стародавніми традиціями.

16. Жодна ложа не має права втручатися у внутрішні справи іншої ложі або надавати градуси братам-членам інших лож.

17. Кожен масон зобов’язаний коритися масонському законодавству своєї юрисдикції (за місцем проживання), поза тим, є він членом будь-якої ложі або ні.

18. Кандидати на посвяту до братства мають відповідати певним вимогам.

19. Віра в існування Бога, якого називають Великий Архітектор (Будівничий) Всесвіту.

20. Віра у відродження до прийдешнього життя.

21. Книга Священного Закону є незмінною, незамінною та невід’ємною частиною оздоблення ложі.

22. Рівність масонів.

23. Таємниця організації.

24. Підстава спекулятивної (умоглядної) науки на оперативних (дієвих) началах, а також символічне використання та пояснення термінів даного .Абсолютно ремесла заради навчання релігійним та моральним принципам.

25. Ці ландмарки незмінні².

Але, перед тим, як ви зануритесь в процес пригадування знайомих літер (їх буде багато) та споглядання не завжди або недобре знайомих ілюстрацій (таких таки буде багато), наведу один текст, який дозволить читачеві скласти приблизне поняття того, як адепти Королівського Мистецтва (це ще одне самовизначення членів Ордену / Братства) трактують самих себе. Іншими словами, відповідають на питання: «хто ми?», «навіщо ми?», «куди прямуємо?»

Іншими словами, це один з варіантів пояснення насамперед самим собі місії та статусу Вільного Муляра.

Текст такий.

«…Абсолютно – тобто без будь-яких попередніх зауважень та передумов – кожен з нас є (або може бути) посланцем ВАВ. Тобто носієм та поширювачам Смислів, Ним сформульованих та на цей час нам об’явлених.

Для початку спробуємо розібратися із дефініціями.

Стандартне визначення таке: «Посол – голова першокласної дипломатичної місії, що представляє репрезентовану державу (це самозрозуміло), інституцію (наприклад спеціалізоване державне відомство), або особу (наприклад Папа Римський), або інтенцію (посол Ліги Націй й т. п.) до влади іншої держави чи міжнародної організації (наприклад посол до Rotary International)».

В деяких енциклопедичних довідниках можемо натрапити на таке несуперечливе зі щойно наведеним визначенням: «Амбасадор – дипломатичний представник найвищого рангу, уповноважений представник однієї держави до іншої».

Ключових слів тут принаймні два: «дипломатичний» та «представник».

Класичне визначення дипломатії міститься в Оксфордському словнику англійської мови: «Дипломатія – це здійснення міжнародних відносин шляхом переговорів; сукупність засобів, що їх використовують посли й посланники з метою забезпечення переговорного процесу; праця або мистецтво дипломата».

Отож, ставимо собі питання: ким є (або мають бути) Амбасадори ВАВ? Адже не всі з нас є професійними (чи призначеними з політичних міркувань) класичними дипломатами. І, отже, не всі і не завжди уявляємо, що таке «процесуальна дієздатність» і як її визначають (ящо визначають наші статутні документи?

Перебування в Братстві об’єктивно відкриває можливості пошуку відповідей там, де їх, власне, і треба шукати. Тобто в Плеромі.

Згідно із загальноприйнятим визначенням, πλήρωμα, або plerum – море Світла, місце перебування ВАВ, який еманує із себе вселенську благість, сукупність еонів.

Неоціненну допомогу тут (як і в багатьох інших випадках) знайдемо в Книзі Священного Закону. А саме, в другій її частині, яку ми, християни різних деномінацій, одностайно визнаємо Новим Завітом.

Одна з іпостасей (від грецького ὑπό-στᾰσεως, тобто «основа», «існування», «реальність», «дійсність», «сутність», «особистість») її головного Героя – іпостась Посередника. Посередника між Тим, хто послав Його, і тими, до яких Отець послав Свого улюбленого Сина.

Іншими словами, Ісус – мабуть, перший після Мойсея та Аарона – всесвітньо відомий Посередник (але не тільки Посередник) між Тим, хто формулює Смисли, та тими, кому ці Смисли адресовані. Саме ці адресати мають сакральний обов’язок – особливо ми, хто визнає себе адептами вчення ВАВ – виховувати в собі, плекати, розвивати, відкривати в інших Смисли, коди яких закладені в Книгах Священного Закону.

Першим серед них є любов до ВАВ, тобто до Творця Всіх Світів і Установителя Законів, по яких вони народжуються, функціонують та припиняють своє функціонування. І значить, що ця любов має розповсюджуватися на всіх, кому Він видав незбагненної цінності кредит – життя земне і життя вічне.

Одним з найважливіших є і любов до Закону, який дав Отець Небесний, ВАВ. Значить, зокрема, любов до народу, через який Він цей Закон нам оголосив. Побіжно, лише декількома словами означимо: рівень цивілізованості людини, спільноти, суспільства, держави саме і визначається ставленням до народу, через який Творець Всіх Світів оголосив свою Волю, оформлену в Декалозі.

Рівень цієї цивілізованості – і тут у нас, адептів Королівського Мистецтва, вимірюється і ступенем нашої толерантності і до інших, і до всіх профанів – навіть якщо вони нам неприємні з тієї чи іншої, як правило, абсолютно безпідставної причини.

Це, в свою чергу, означає: ті, хто обрав Шлях, Істину та Життя та Пошуку себе в Плеромі, попри всі досягнення та «поразки» є нашими улюбленими братами та сестрами.

Це судження, здається, також не потребує ніякої додаткової аргументації. Це так тому, що ми йдемо однією дорогою і тільки Viribus unitis ми зможемо пройти її Ad maiorem Dei gloriam.

На цьому шляху нас неодмінно чекатиме те, що один з найвизначніших мислителів світу цього називав «драмою буття». Наша дорога, наше буття, наше перебування в Братстві – це не обгортка глянцевого часопису, ідола профанської консюмерської культури, її «ідеалів», її естетики, її лексики, її тваринного в своїй сутності буття.

Наша дорога – це не тільки і не стільки добре упорядкований highway Любови, але звивистий шлях Правди, Світла, Справедливості.

Аби гідно подолати кожному свою частину, кожному з нас треба не тільки багато фізичних зусиль та моральних якостей. Для успіху під час цієї подорожі треба, насамперед, вийти за межі матриць, нав’язуваних нам за різних обставин, в різні часи, різними людьми та владами. Головна з них – матриця жертви.

Але Жертву вже принесено! За всіх і за все!! Єдина жертва, яка потрібна, – пожертвувати Йому, ВАВ, наші улюблені, такі «милі» і такі «зручні» «чесноти»: лінь, заздрість, невігластво, маніпулювання собою та іншими, невичерпну спрагу тупого споживацтва та соціального кар’єризму.

Життєво необхідно витягти з нашого індивідуального та колективного мозку абсолютно руйнівну матрицю нашої історії – історії людини-жертви.

Корабель нашого життя вже давно дістався пункту, визначеного логікою його походу. Походу, мапа якого рясно вкрита позначками, досягнення яких має невідворотний і завжди інфернальний наслідок. І ця трагедія спіткала, спіткає та спіткатиме не тільки пасажирів і команду пароплаву нашого життя, але і всіх наступних кораблів, які хвацько, але і впевнено йдуть тим самим курсом.

Прикладів – греблю гати, тут не місце і не час зупинятися на них. Це так ще і тому, що кожен з Братів може і зобов’язаний скласти такий список для себе особисто.

Висновок. Ми, як Братство, ми, як Амбасадори ВАВ, не маємо вибору. З доброї волі і без жодного стороннього примусу ми присягнули на Книзі Священного Завіту торувати шлях Правди, Істини та Життя.

Значить, приречені вийти за межі усталених, але антинаукових і абсолютно руйнівних національних, соціальних, псевдокультурних мітів. Вийти з інфернальної матриці «виживання» та інсталювати натомість матрицю «розвиток».

Вона ж бо освячена життями, діяннями, жертвами наших попередників, які, власне, і створили той земний простір, в якому ми перебуваємо. Простір, який є тією тонкою червоною лінією, яка розділяє простір Світла, тобто Порядку, встановленого Творцем, від простору Темряви, простору Хаосу.

Це вимагає від нас, Брати, подвоїти, потроїти зусилля – за себе і за них, тих, хто відійшов до Вічного Сходу. Аби розбудовувати, розвинути те, за що і за кого вони, подібно Учням, Підмайстрам та Майстрам Великого Архітектора, поклали бодай частину свого життя.

Наша спільна, але і особиста місія – бути пошукачами смислів нових епох. І ми не знаємо, якими вони будуть. Але знаємо, бачимо, відчуваємо: старі (насамперед успадковані від попередньої епохи звички, правила, досвіди) судомно, болісно, насамперед всередині кожного з нас, помирають кожного дня, кожної години, кожної хвилини.

Нехай вас ведуть розуміння та відчуття: Він завжди поруч. В наших символах, в наших почуттях, наших думках, наших діях.

Не десь там позаду, не десь там попереду, не десь там збоку, а саме поруч.

Тут і зараз.

І ми – поруч з Ним.

Розуміння, відчуття цього і є нашим сакральним обов’язком, місією, честю та смислом буття.

Наша місія – бути пошукачами та першовідкривачами нових носіїв та споживачів цих смислів. Бути модерними інтерпретаторами цих людей і цих смислів для різних аудиторій, донесення цих смислів у зрозумілій та прийнятній формі для тих, хто шукає, але і готовий поділитися з вами та нами своїми.

Ми – посланці Того, серцем, мозком, печінкою, кров’ю, диханням якого є наші Храми. Храми наших душ, наших сумлінь, наших сердець була, є і завжди буде символом.

Символом людської гідності.

Символом писаного права, за яким ніхто не може бути вищим за закон.

Символом політичної та економічної свободи.

Символом релігійної свободи та віротерпимості.

Символом національної толеранції.

Символом гостинності.

Символом високої культури.

Символом інтелекту.

Кожен з нас добровільно, при ясному розумі та без зовнішнього примусу обрав складний, вкрай важкий шлях. Шлях від Темряви до Світла. На цьому шляху вас чекатимуть не 50, а 150, ба більше, тисяч відтінків сірого».

Ну, а тепер, власне, тексти.

Ці тексти збиралися по крихтах впродовж багатьох років в різних країнах, в яких мені довелося побувати. Жоден з них не мав авторства, типу «іван/джон/моше/сільвіо іваненко/сміт/мучник». Наприкінці окремих текстів були хіба ініціали, в деяких остання сторінка була просто обрізана (або заретушована). Що давали, то і брав.

Білі рукавички у «символічній» масонській ложі

В профанському, матеріальному світі рукавички служать для захисту рук від холоду та можливих виробничих травм.

У масонському світі вони є одним з найбільш важливих символів і є об’єктом для вивчення дослідниками вільномулярської ритуальної практики та пов’язаної з нею філософією.

На найдавніших зображеннях вільномулярських праць рукавички зазвичай не зустрічаються. Отже, принаймні з деяким ступенем впевненості, можна стверджувати: їх використання мало виключно урочистий характер.

Масонство як Орден генетично пов’язаний із Орденом Тамплієрів (Бідні Брати-Воїни Христа та Соломо́нового Храму (лат.: Pauperes Commilitones Christi Templique Solomonici).

Отже, логічно припустити походження рукавичок як елементу військового убрання. Лицарі-храмовники використовували рукавички – як шкіряні, так і кольчужні або панцирні для захисту рук в бою.

У Середні віки рукавиці були, насамперед, видимою ознакою приналежності до вищого класу, відділяли аристократію, дворянство від нижчих за статусом соціальних груп. Використовувалися не тільки під час бойових дій, під час служби сюзерену, але і під час змагань та/або забав – стрільб з лука, полюванні тощо.

Передача рукавиці від однієї особи до іншої символізувала передачу влади та надання безпеки від отримувача тому, хто передав рукавиці. Кинута рукавиця символізувала зняття захисту з того, кому була кинута, його засудження, осуд.

Ще один варіант використання рукавиць – передача їх в дар єпископу одразу після церемонії інвеститури (лат: investio одягати; символічний акт передачі прав власності на що-небудь, в даному випадку – на єпископську кафедру. – Д. Я.). Під час акту інвеститури обов’язково проголошувалася молитва про збереження чистоти рук нового єпископа. За деякими відомостями, Дюран (1206—1237 рр.), принц-єпископ Л’єжу (1221—1025 рр.), інтерпретував рукавички як символ помірності. На його переконання, всі добрі справи потрібно робити смиренно, тримати в секреті. Іншими словами, це мало символізувати відому євангельську притчу про праву руку, яка не мала знати, що робить ліва.

Деякі дослідники виводять масонський звичай дарувати пару білих рукавичок неофітові наприкінці церемонії його посвячення з традиції, встановленої ще в часи Карла Великого, який нібито отримав пару білих рукавичок від Папи Римського Лева ІІІ, який виконав акт коронації та помазання. Це нібито мало нагадувати про неможливість доторкатися руками Імператора Заходу до чогось нечистого…

Використання рукавичок середньовічними будівельниками-каменярами (сучасні масони називають їх «оперативними» масонами. – Д. Я.) підтверджується історичними документами. Наприклад, в 1322 р. псаломщик кафедрального собору м. Йел (Yale) придбав рукавички для мулярів, які там працювали. В 1456 р. в м. Ітон (Eton) білі рукавиці було передано «каменотесам, які будуть тут класти каміння, згідно із звичаєм, прийнятому в них». Документ, який зберігається в бібліотеці Оксфордського університету (University of Oxford), повідомляє: «20 пенсів рукавичних грошей було видано каменярам, які брали участь у відновленні коледжу м. Кентербері». Запис, датований 1423 р.: 18 пенсів було видано на 10 пар рукавичок для мулярів «під час виконання ними їх праць». Численні повідомлення про видачу мулярам певних сум на рукавички можна знайти в монастирських хроніках XVI—XVII ст.

Традиція носити рукавички з’явилася в «спекулятивному» масонстві («спекулятивними» є масони, які займаються будь-якими професіями, але не займаються, власне, будівельними роботами як такими, натомість«навчають правилам моральності» (В. Іванов. Тайны масонства» // http://www.bibliotekar.ru/masony/10. htm. – Д. Я.) принаймні наприкінці XVI ст. Найстаріший, відомий на сьогодні документ, так званий «Статут Шоу» від 28 грудня 1599 р., виданий ложі Кілуіннінга (англ.: Kilwinning, Scotland), забов’язав своїх членів платити по 10 шотландських фунтів і 10 шилінгів за свої рукавички.

В «спекулятивному» масонстві первинний внесок для нового учня включав вартість рукавичок, якими він був забов’язаний забезпечити всіх «братів». Існував навіть особливий термін – «одягнути ложу». В «Конституції» Джеймса Андерсона, «Вельмишановного Майстра масонської ложі, Великого Привратника Великої Ложі Лондона та Вестмінстера» є стаття про те, що кожен новий брат забов’язаний «одягнути ложу». Протоколи іншої ложі, датовані 1674—1675 рр., свідчать: вартість членських внесків стягувалася на основі вартості рукавичок для всіх членів ложі. В ложі м. Ебердін (англ.: Aberdeen, Scotland) кожен учень повинен був заплатити певну суму або іншу вартість за пару рукавичок та полотняний фартух для кожного брата ложі (XVII ст.).

Використання тканини замість шкіри при виробленні т. зв. «запонів» (ритуальних масонських фартухів, які використовуються виключно при проведенні вільномулярських праць. – Д. Я.) пояснюється високорозвиненим виробництвом льону у цій місцевості – тканини було вдосталь, натомість шкіра була значно дорожче та і знайти її було складніше. …

Звичай носити рукавички в наш час не є обов’язковим для всіх Вільних мулярів. Наприклад, з початку ХІХ століття в ритуалі «Емулейшен» (англ.: Emulation Lodge of Improvement; фр.: Rite emulation; укр.: Англійський ритуал або «Ритуал союзу») – основному ритуалі Об’єднаної Великої Ложі Англії з 1813 р., що виконує функцію об’єднуючого ритуалу для стародавніх та сучасних лож, про рукавички не згадується. Тобто цей звичай не є загальним.

Натомість рукавички широко використовуються в континентальній європейській ритуальній практиці, особливо в ложах, які працюють за Стародавнім та Прийнятим Шотландським Статутом (англ.: Ancient and Accepted Scottish Rite, заснований 1801 р.).

Цей ритуал передбачає вручення однієї або двох пар рукавичок новопосвяченому «братові». Одна з них призначалася для нього, друга пара – для супутниці життя новопосвяченого, була символом великої поваги, з якою вільні мулярі ставляться до своїх дружин.

Підсумок.

У масонському світі символізм рукавичок пов’язаний, в першу чергу, із захистом, який вони дають рукам, відокремлюючи їх від навколишнього «профанського» простору. Саме тому загальноприйнятим є звичай знімати одну чи обидві рукавички під час священної промови, коли потрібно ритуально доторкнутися до Книг Священного Закону (Тори, Нового Завіту, Корану). Це символізує відсутність будь-яких перешкод між людиною, яка складає присягу, і словом Божим – адже тільки тоді дія, присяга або зобов’язання набувають сакрального статусу. Згідно із масонськими поняттями, зняти рукавичку необхідно при промові будь-якої присяги. В цьому випадку оголена рука символізує оголену душу людини та її готовність відповідати перед людьми у випадку порушення цієї присяги. Зняття рукавичок символізує і духовну, і емоційну, і розумову єдність «братів», між якими не повинно бути ніяких кордонів та перешкод.

Є в цьому, звичайно, так само як є в будь-чому ще, що відноситься до Вільного Мулярства, (свій) символізм. Рукавички, що даруються кандидатові для нього самого, призначені навчити його, що дії масона мають бути чистими та бездоганними, як рукавички, щойно передані йому. В Німецьких Ложах слово, що використовується для означення дії, є, звичайно, handlung або handlings, «праці його рук», що робить символіку ідеї більш вражаючою.

Доктор Роберт Плот ³  – не друг Масонства, але історик багатьох досліджень, говорить в своїй «Натуральній історії Стаффордшіра» («Natural history of Straffordshire»), що Товариство Вільних Мулярів в його час (і він написав це 1686 р.) представляє своїх кандидатів в рукавичках для них самих та їх дружин. Це показує звичай, який все ще зберігається в континентальній Європі, одного разу практикувався в Англії; хоча тут, так само як в Америці, це, на жаль, припинилося.

Хоча подарунок рукавичок кандидатові більше не практикується на церемонії в Англії або Америці, все-таки використовують їх як частину належного професійного масонського одягу під час виконання професійних обо’вязків в Ложі або під час процесій, які ще зберігаються; і в багатьох добре упорядкованих Ложах члени майже регулярно одягають свої білі рукавички із своїми білими фартушками.

Символізм рукавичок, це треба визнати, є насправді модифікацією (символізму) фартушка. Вони обидва означають одну і ту саму річ, обидва натякають на (необхідність) очищення життя. «Кому судиться піднятися, – говорить Псалом, – на гору Бога? Або хто буде стояти на його святому місці? Він, хто мав чисті руки і чисте серце» ⁴ . Фартушок має звертатися до «чистого серця»; рукавички – до «чистих рук». Обидва є значними для очищення – того очищення, яке завжди символізує очищення, яке передує античним ініціаціям в священні містерії. Допоки наші Англійські та Американські Масони використовували тільки фартушки і відкидали рукавички як масонський символ, останні ставали все більш важливими в символічній науці, оскільки алюзії чистоти рук рясніють у всіх античних авторів.

Gloves

(An Encyclopedia, I, 299—300):

«В континетальних масонських обрядах, які практикуються у Франції, Німеччині та інших країнах Європи, це незмінний звичай представляти нещодавно ініційованого кандидата не тільки, як ми робимо, з білим шкіряним фартухом, але й з двома парами білих рукавичок – одна пара чоловічих для нього, а друга, жіноча, яку він презентує, в свою чергу, своїй дружині або тій, з якою заручився, відповідно до звичаю Німецьких Масонів, або відповідно Французьких – для жінки, яку він найбільше шанує і яка точно важлива, або має бути важлива.

«Руки», – говорить Wemyss ⁵ в його Clavis Symbolica, є символом людських вчинків – чисті руки є чистими діями; несправедливі руки є справами несправедливості». Маємо численні згадки в священних і профанських текстах такого символізму. Миття рук є зовнішнім знаком внутрішнього очищення.

Отже, Псалмист ⁶ говорить ⁷ : «Я вмию свої руки в невинності і обійму твій вівтар, Ієгова» ⁸.

В античні часи умивання рук було завжди вступом до церемонії ініціації, і, звичайно, це використовувалося символічно для означення чистоти від злочинів як обмеження для тих, хто шукав доступу до таємних церемоній; і, отже, в храмі на острові Крит було вміщено такий напис: «очисти свої ноги, помий свої руки і тоді входи».

Дійсно, умивання рук як символ чистоти було присутнє серед своєрідних античних церемоній. Ніхто не міг наважитися молитися до Бога, допоки не умив свої руки. Таким чином гомерівський ⁹ Гектор ¹⁰ говорить: «Я наважився з неомитими руками запропонувати моє погане вино Юпітерові».

Та сама практика існує між євреями; яскравий приклад символізму представлений в дуже добре відомій дії Пілата ¹¹ , який, коли Євреї голосно вимагали, щоби він розп’яв його (Христа. – Д. Я.), з’явився перед тим перед людьми і, взявши воду, вимив свої руки, говорячи в той само час: «я невинний в крові цього чоловіка. Дивіться на це». В християнській церкві в Середні віки рукавиці завжди одягали єпископи або священики, коли вони виконували церковні функції. Рукавиці були виготовлені з льону і були білі; відомий ритуаліст Дюранд (Durndus) ¹² говорить, що «білі рукавиці означали невинність та чистоту, тому що руки залишалися чистими та вільними від нечистоти».

Тут немає потреби наводити далі приклади. Немає сумніву, що використання рукавиць масонами – символічна ідея, запозичена з античності та універсальної мови символізму, яка мала намір, подібно до фартуха, вказувати на необхідність чистоти життя.

Будівельники, які об’єднані в спілки, що подорожували Європою і були залучені до будівництва палаців і соборів, залишили нам, їх нащадкам, їх імена, їх технічну мову і фартухи як самобутню частину одягу, яка захищала їх одяг від забруднення в їх тяжкій праці. Чи заповіли вони нам свої рукавиці? Це є питання, які деякі сучасні відкриття дозволять, нарешті, розв’язати».

Від смерті до безсмертя

Коли заходиш до масонського храму, закони класичної геометрії втрачають свою силу – в дію вступають закони геометрії Божественної. Згідно з ними, масонський храм не має ані часу, ані простору. Ми занурюємося у безкінечність, якою подорожуємо разом з іншими Братами, які відчувають, проживають те саме, що і ти.

Однак в нашому житті невідворотньо настає момент, який кожен зустрічає самотньо. Це – момент смерті. Це надзвичайно сильний, жахливий, але по-своєму чарівний момент. Він чекає на кожного, але перейти через нього будь-кому з живих вдається лише раз.

Всім, але не вільним мулярам. Вони проживають цей момент при переході зі ступеня Підмайстра до ступеня Майстра.

Є щось містичне в тому, що кожен Підмайстер повинен попередньо померти перед тим, як стати Майстром. Із цього випливає, що Майстер – це хтось з іншого, потойбічного світу, світу мертвих, звідки жоден із звичайних людей не повертався.

Death (An Encyclopedia, I, 198):

«Скандинави и їх Едди ¹³ описують резиденцію Смерті в Пеклі, куди вона була відправлена своїм батьком, Локі (Loke) ¹⁴ , що там вона володіла великими апартаментами, міцно побудованими та огородженими залізними воротами. ЇЇ зал – Горе; її стіл – Голод; її ніж – Жада; Затримка – її слуга; Слабкість – її веранда; Хвороба та Біль – її ліжко; і її намет, Прокляття та Виття. Але Масонська ідея смерті, так само як і Християнська, не є похмурою, тому що вона репрезентує тільки сон, від якого ми прокидаємося для іншого життя. В стародавніх байках сон та смерть є близнюками. Старий Горгій ¹⁵ , коли помирав, казав: «Сон – це про те, як він доставляє мене до свого брата; але смерть є сном язичників, від якого вони ніколи не прокидаються. Популярна віра була знищена, і поети та філософи сприяли народному невігластву, описуючи смерть як тотальне та неперевершене вимирання життя. Так Сенека ¹⁶ говорить – і він був занадто мудрий, щоби знати краще – «після смерті нічого не приходить»; поки Вергілій ¹⁷ , який, безсумнівно, був ініційований в Елефсінські Містерії ¹⁸ , тим не менше називав смерть «залізний сон, вічна ніч»: все ж таки Античні Містерії базувалися на догмі про вічне життя, і їх ініціації були призначені відображати воскресіння. Масонство одержало свою систему символічного навчання від античних релігійних згромаджень, які представляли смерть своїм неофітам як ворота входу для вічного існування. Навчання доктрині безсмертя є великим об’єктом Третього градусу. На цій церемонії ми вивчаємо, що життя тут є часом Праці і що, працюючи на будівництві духовного храму, ми шануємо Великого Архітектора, для якого ми будуємо цей храм. Але ми вчимо також, що, коли життя закінчується, воно закривається тільки для того, щоби відкрити нове і вище життя, де, в другому храмі в чистішій Ложі Масон знайде вічну правду. Смерть, отже, в Масонській філософії є символом повної, досконалої та завершеної ініціації....»

Але – о чудо! В масонстві Майстер за ударом молотка повертається у Підмайстри, зберігаючи в таємниці все, що він дізнався в потойбічній майстерні.

Отже, кожен, хто отримав градус Майстра, отримав божественну іскру, яка зробила його безсмертним. Це – надзвичайно важливий, базовий момент «королівського мистецтва». Кожен Майстер – це земне втілення безсмертного Творця. Майстру більш непотрібно вигадувати, придумувати Бога – він сам стає його воплоченням.

Єресь? Гординя?

Спробую пояснити.

В стародавні часи Бог ототожнювався зі стихією. Якби та, стародавня людина могла зазирнути в наш час, вона цілком могла називати Бога не Зевсом, а, наприклад, Гідрометцентром.

Але сьогодні ми знаємо, звідки беруться дощ, вогонь, вітер. Ми навіть знаємо фізичні закони, за допомогою яких можемо моделювати стихію. Але як з’явилися ці закони, хто, що, як підтримує їх існування – ми не знаємо. …Бог не зник, він лише змінив свою форму в рамках поточного світогляду людини.

Або моральний закон. Чому він є в мені, але так часто відсутній у оточуючих? Де є Бог, якщо я відчуваю Його в собі, але не знаходжу навколо? Відповідь очевидна: Бог – всередині людини. Він єдиний, хто може склеїти розірваний світ в одне ціле. Отже, замість того, аби видумувати Бога поза собою, треба знайти Його в собі.

Цей масонський градус – підказка. Шукай Бога не на небі, не під землею, а в собі. Тільки тоді ти станеш безсмертним, як і Хірам Абіфф. Він не був народжений безсмертним, але став ним через працю, подолавши шлях від темряви до світу (шлях профана), від невігластва до знання (шлях Учня), і від смерті до безсмертя (шлях від Підмайстра до Майстра).

Відмова допомогти Братові як порушення заповіту Любови

«Суєта суєт» огортає мене кожного дня. Те, що зараз відбувається, було зі мною завжди, і тільки зараз я навчився відчувати та сподіватися, що побачу любов. Я вже не належу цьому світу. Я помер. І тільки тінь моя в світлі великої любові дає ту радість вічної присутності з моїми «вільними» та «доброї слави» Братами. Сотні років великі світу цього намагалися описати це почуття. Чи навряд я в змозі осмислити всю глибину цього явища. Адже Світ цей створений Творцем з великою любов’ю і в Ньому – любов.

Маю надію впродовж решти мого земного буття взяти участь у побудові тої, четвертої колони в храмі, колони любові – такою, як собі її уявляю.

Можливо в чомусь помиляюся. І не всі знаки згори, мені дані, вірно трактую і буду трактувати, але в серці – жива надія на Всевишнього. Того, хто невидимим циркулем долі супроводжує віднині моє життя. І заповнити даний мені час на звершення Його волі власними вчинками, діями і життям.

Адже в кожного з нас Він вдихнув ту силу та частинку Себе, яка змушує нас жити життям, відмінним від життя тварин. Отже, вибору немає: кожною годиною життя, кожною дією віддячувати за цей неоціненний дар, підтверджувати, відраховувати, описувати наші діяння на славу Його, Творця Всіх Світів.

Надані Ним інструменти дають нам поєднання учнівської наполегливості і любові братської. Любові безкомпромісної та чистої. Того почуття, яке у віках зберігало нашу єдність від руйнувань часу, простору та лихих замислів тих наших ворогів, які є і по сей день. Які і по сей день стараються завадити нашому світлому товариству в поширенні тепла. Які раді знищити кожного з нас поодинці і всіх разом зараз. І головний цей ворог – ми самі. Наше неуцтво, лінь, емоційна тупість, жадобна спрага до матеріального…

Та в замислі Великого Архітектора Всесвіту, а також завдяки нашим чеснотам, поширенню братського єднання будемо в цьому світі, поки буде Він. Та будемо з успіхом впроваджувати і дарувати масонське світло, руйнуючи невігластво і темряву. Яка огортає нас за межами нашого вільного і всеохоплюючого єднання. І обробляючи каміння моєї темної, спотвореної душі, намагатимуся досягнути хоча б частину того потенціалу, тої досконалості, яка відображена в плоскому, прямокутному, досконало обробленому камені нашої ложі.

Любов…

«Якби я говорив мовами людськими й ангельськими, але не мав любови, я був би немов мідь бреняча або кимвал звучний.

Якби я мав дар пророцтва і відав усі тайни й усе знання, і якби я мав усю віру, щоб і гори переставляти, але не мав любови, я був би – ніщо.

І якби я роздав бідним усе, що маю, та якби віддав моє тіло на спалення, але не мав любови, то я не мав би жадної користи.

Любов – довготерпелива, любов – лагідна, вона не заздрить, любов не чваниться, не надимається, не бешкетує, не шукає свого, не поривається до гніву, не задумує зла;

не тішиться, коли хтось чинить кривду, радіє правдою;

все зносить, в усе вірить, усього надіється, все перетерпить.

Любов ніколи не переминає. Пророцтва зникнуть, мови замовкнуть, знання зникне.

Бо знаємо частинно й частинно пророкуємо.

Коли настане досконале, недосконале зникне. …

Тепер же зостаються: віра, надія, любов – цих троє; але найбільша з них – любов» (Перше послання до Коринтян св. апостола Павла, 13:1—10, 13.).

Є різні способи сприйняття цього світу та всі вони ведуть до єдиного джерела знання, це знання – істинна Любов. Ми не знаємо, якою є насправді реальність, але знаємо, що ми в ній є і в ній ми знаходимо себе. Кожен по-різному та всі ми є елементом одного цілого, що зветься Любов’ю.

Ми всі є ніщо і нічим і виникли ми з пустоти та й до пустоти повернемось. Повернемось у вічне «ніщо» задля відтворення безмежного потенціалу можливостей. Повернемось в квантове поле широковимірних можливостей. Ми знаємо точно, що ми тут і зараз та ми також є в Любові всюди і завжди.

Все матеріальне пов’язане між собою та й нематеріальне теж. І треба лише навчитися відчувати інші частини себе в інших і дати іншим відчути їх в собі – ось це і є тою Любов’ю, яка має огортати нас – у великій множинній єдності всіх елементів в єдиному цілому.

Наш Брат MG якось переказав такі історії.

Перша – про одного побратима, як той дав вибрати собі око, щоби визволити з неволі свого приятеля. Друга – про іншого, що був разом з своєю сім’єю та пораненим побратимом в одній хаті. Коли хата зненацька загорілася, він став найперше рятувати товариша, а не жінку та дітей. Жінка ледве вискочила, одна дитина згоріла… «Та він тим не журився: дітей, мовляв, ще можу мати, та й не знати ще, що з них буде; а такого другого побратима, як сей товариш, що стільки разів показував мені свою любов, не знати чи знайшов би я».

В душі моїй рояться сумніви. Чи зможу я сотворити ту красу земного щастя і любові? Чи зможу завжди і у вірний час Братам моїм на допомогу прийти при потребі? Я думаю ці мною накреслені рядки нашого Брата MG самі собою дають відповідь на те, як має вчиняти вірний друг і побратим…

Oath (An Encyclopedia, II, 522—524):

«1738 р. Папа Климент ХІІ ¹⁹ щодо відлучення Масонів від церкви і визначив причини осудження, що Інститути, які об’єднують людей всіх релігій та сект в союз містичним зв’язком і примушували їх до секретності присягою, складеної на Біблії у супроводі відповідної церемонії є прокляті тяжким покаранням.

Це переслідування Масонів за те, що вони дотримувалися обов’язкової обіцянки секретності під час їх церемоній, не було помічено Папою. Ми були змушені знайти це існування в секті, яку ми мали підтримувати, як мінімум, всіх інших, які, вірогідно, послідують за Римським понтифіком. В 1757 р. Асоційований Синод Розкольників Шотландії ²⁰ встановив актом те, що вони назвали «Масонська присяга», в якому оголосили, що всі, хто відмовиться вчиняти як вірні Церкви Кірка, зобов’язані обіцяти утримуватися в майбутньому від зв’язків з Орденом, «будуть мати скандальну репутацію та не матимуть дозволу укладати угоди», або, як висловився Папа, будуть «ipso facto» ²¹ eкскомуніковані».

Відчуття та розуміння гармонії

За класичним визначенням αρμονία/harmonia – «співрозмірність», «злагодженість», «узгодженість» частин цілого.

Якщо взяти це визначення за основу, то з нього «гармонічно», тобто «узгоджено», випливає: ми не зможемо рухатися далі, якщо від початку чітко не визначимо, про яку, власне, цілість йде мова.

Як мені видається, ми можемо говорити, як мінімум, про наші спроби осягнути головну мету нашого перебування в Ордені, першою з яких, вірогідно, є спроба осягнути гармонію із Великим Будівничим Всесвіту, тобто стати «співрозмірною», «злагодженою», «узгодженою» частиною Його Промислу/ Плану/ Проекту. Це перше.

Осягнення цієї мети, як видається, неможливо осягнути без того, аби попередньо стати «співрозмірною», «злагодженою», «узгодженою» частиною цілості іншого, нижчого, порядку, а саме – цілості нашого Всесвітнього Братства. Це – друге.

Останнє, в свою чергу, абсолютно неможливо без осягнення аналогічної мети на рівні окремої його юрисдикції. Це, по-третє.

Четверте. Це, в свою чергу, неможливо без вирішення цього завдання в стінах Майстерні, в якій ти приречений – за власним добрим, відповідальним і вільним вибором пожиттєво обробляти свій камінь.

На даному етапі, власне, маємо констатувати: осягнення головної мети абсолютно неможливо без досягнення «співрозмірності», «злагодженості», «узгодженості» в безмежній межі душі окремого Брата.

Власне для цього йому і видали інструменти, без яких неможливе подальше його професійне зростання – як всередині себе самого, так і в межах окремої Майстерні, окремої Великої Ложі, Всесвітнього Братства та, кінець кінцем, реалізація нашої остаточної та кінцевої мети – розбудова себе як «співрозмірної», «злагодженої», «узгодженої» частини Плану, накресленого ВAВ.

І тут виникає системна проблема: будь-який рух в будь-якому напрямку має наслідком порушення досягнутої раніше «співрозмірності», «злагодженості», «узгодженості». І саме в цей момент виникає нова, не менш драматична проблема: а що це за «співрозмірність», «злагодженість», «узгодженість», якщо її можна порушити? Можна запитати інакше: наскільки взагалі вартісні «співрозмірність», «злагодженість», «узгодженість», якщо її можна порушити лише одним, хоча б й заздалегідь продуманим, виміряним кроком?

Саме в цей момент, як мені здається, треба пригадати інше, прикладне значення терміну αρμονία/harmonia. Для оперативних каменярів самозрозуміло йдеться про металічну скобу, яка з’єднує різні деталі єдиної конструкції, надає їм стійкості – за умов, коли розбудова Храму не тільки не завершена, але тільки-но розпочалася. В спекулятивному значенні, як мені видається, цю «скобу» можна трактувати як властивість гармонії сукупного розуму, який є таким тому, що органічно поєднує в собі розум раціональний, абстрактний і розум чуттєвий, інтуїтивний.

Іншими словами, належне і доцільне – в залежності від конкретних обставин місця та часу – парне користування обома формами доступного нам тут і зараз розуму виступає запорукою того, що αρμονία/harmonia, як установка будівельної вільномулярської культури, зорієнтована на осмислення сенсу всесвіту/ Всесвіту та всесвіту/людини як в цілому, так і окремих їх проявів, досяжна.

В цьому сенсі αρμονία/harmonia повинна зайняти в культурі Королівського Мистецтва центральне місце, стати його нормою. В даному контексті, як це не дивно, це можна трактувати і як центральний конфлікт масонського життя: це перманентний процес втрати αρμονία/harmonia та набуття її знову. Поєднувальним елементом в цьому процесі виступає αρμονία/harmonia – скоба – застосування якої дозволяє, убезпечує та гарантує гармонічний перехід від рівня гармонії одного ступеню до рівня гармонії ступеню наступного і так далі.

Єдине, що може заважати і часто-густо заважає цьому – нерозділеність понять. Адже, з одного боку, ми, за визначенням, прагнемо стати просвітленими. З іншого, ми лише люди, які приречені жити в профанському світі і, отже, в тій чи іншій мірі піддаватися впливам його так званих цінностей та ідеалів. Тому, перебуваючи на другому щаблі Сходів Якова, критично важливо раз і назавжди розділити в своєму розумі та в своїх відчуттях:

– цінності будівничих від цінностей профанських,

– цінності світла (істина, доброчесність, симетрія, справедливість абощо) від цінностей темряви (брехня, заздрість, споживацтво, гординя абощо),

– цінності мовчанки та споглядання від дешевизни базікання та безсистемного перегляду.

Запорукою успіху на цьому довгому, важкому, часами драматичному шляху є осягнення αρμονία/harmonia, яка міститься в текстах як Священних Книг, так і братських. Саме вони в своїй αρμονία/harmonia-ній цілості є таким собі зводом будівельних стандартів, норм та правил, якими повинен керуватися у повсякденному житті кожен спекулятивний будівельник.

Саме ці тексти в своїй αρμονία/harmonia-ній суті формують ідеал, якого повинен прагнути кожен масон, складові цього ідеалу у профанській світ у доступній для профанів формі. Адже без наявності такого ідеалу як окрема людина, так і суспільство в цілому позбавлені сенсу існування, скочуються до найбільш примітивних форм матеріального споживацького життя, платою за яке є духовна смерть особистості, її розпад, розпад суспільства.

А саме це є найбільшим непростимим профанським гріхом, запереченням наявності та сутності ВAВ та його Вічного Плану життя. А це все одно, якби окрема реальна, матеріальна цеглина дозволила би собі вступити в дискусію із незнаним, неусвідомлюваним нею, цеглиною, Будівничим щодо доцільності перебування її, цеглини, в тому чи іншому місці спроєктованої будівлі – від підвалу до даху.

Будову буде завершено лише тоді, коли остання цеглина займе в ній своє місце, визначене для неї Архітектором. Це завершення неможливе без духовної революції, покликаної сформувати новий ідеал, ідеал αρμονία/harmonia особистість-суспільство-ВАВ.

Harmony // Encyclopedia, I, 318

«Це є спеціальним обов’язком, який спеціально довірено Старшому Наглядачеві Ложі, який фігурально (образно) повинен здійснювати контроль впродовж годин праць таким чином, що ніхто не може залишити Ложу розчарованим або невдоволеним, гармонія має бути таким чином збереженою, тому що, як говорять ритуальні вислови, гармонія є силою та підтримкою добре регульованих інституцій».

Гармонія, Всесвіт. Див. Месмерічне Масонство (Масонство Месмера).

Mesmeric Masonry // Encyclopedia, IІ, 482

«1782 р. Месмер заснував в Парижі товариство, яке він назвав «Порядок Всесвітньої Гармонії». Воно базувалося на принципах тваринного магнетизму або «месмерізму» і було формою ініціації, за допомогою якої засновник стверджував, що його адепти були очищені та більш придатні для пропаганди доктрин його науки. Французькі письменники вважали більш правильним називати цей Обряд як «Масонство Месмера».

Враження від ініціації

Розповідь свою хотів би розпочати з висловлювання Іммануїла Канта: «Просвітлення – це вихід людини зі стану свого неповноліття, в якому він перебуває з власної вини. Неповноліття є нездатність користуватися своїм розумом без керівництва з боку когось іншого. Неповноліття з власної вини – це причина, яка полягає не в нестачі розуму, а в браку рішучості і мужності користуватися ним без керівництва з боку когось іншого. Sapere aude! – май мужність користуватися власним розумом! – такий девіз Просвітлення».

На ініціації я нервував настільки, що більшість деталей зміг зрозуміти тільки тоді, коли своїми очима побачив ритуал. В перші години після ініціації відчув радість досягнення цілі. Але трохи згодом усвідомив, що тепер я є одним з облич нашого Ордену. Тепер кожну мою дію чи вчинок можна розцінювати як вчинок всього Братства. Моє сприйняття світу змінилося, тепер я відповідаю не тільки за себе, а й за братів. Це важко передати словами, але думаю, що всі мене добре розуміють. Як казав Антуан де Сент-Екзюпері: «Нарешті я зрозумів, чому Господь у Своїй любові створив людей відповідальними за один одного і обдарував їх чеснотою надії. Бо всі люди стали послами єдиного Бога, і в руках кожної людини – порятунок всіх».

Після ініціації стало зрозуміло, що попереду тяжка, виснажлива робота над собою. Якщо брати лише емоційне відношення до ініціації, то ту гамму емоцій і думок словами передати неможливо, адже «Світло» лише почало освітлювати темряву моєї душі, а трансформація мого «я» лише почалась. Вірно зауважив один з наших братів: «Якби мулярство займалося тільки посвяченням профанів, то воно вже б виконувало свою місію».

Лише тепер стало зрозуміло: мулярське посвячення є певною технікою, що змушує інакше думати, брати на себе відповідальність. А ще допомагає набувати цілісність. Адже тільки цілісна особистість, яка постійно прагне самовдосконалення, може збудувати храм любові і добра.

Оскільки процес ініціації пронизаний символами, остільки практично нереально зрозуміти всі дії, які ти робиш під час посвяти. Тільки починаючи працювати, поступово починаєш усвідомлювати всю ту глибинну суть слів, знаків, символів. З кожним кроком пізнання ти наближаєшся до розуміння, що саме підштовхнуло тебе до шаленого рішення вступити до Ордену. Кожен символ, який ти тепер розумієш, стає невеликою перемогою й проявляється як еволюція розвитку особистості. Як писав Фостер Бейлі: «Градуси масонства – це сутність символічного етапу людського еволюційного розвитку. Їх внутрішнє наповнення не мають часових обмежень та універсальні».

Підсумовуючи: пройшовши процедуру ініціації, вповні розумієш: ти вже не профан, але ще й неповноправний член Братства. Ти – учень. Ти переродився, відсвяткував свій перший день народження, попереду – якісно нове життя, в якому на тебе чекає багато тяжкої роботи по обробці необробленого каменю – який покладеш до фундаменту власного Храму.

«Просіть, і буде вам дано, шукайте і знайдете, стукайте і відчинять вам» (Мт., 7.7).

Inintiation // Encyclopedia, 1, 353

«Термін, яким користувалися Римляни, що вказував на допуск до священних та секретних обрядів містерій. Це термін походить від слова initia, яке означає перші принципи науки. Таким чином, Юстин говорить, що Мідас, Король Фригії ²² , був ініційований в містерію Орфея. «Ab Orpheo sacrorum solemnibus initiatus». …Від Латинян Масони адаптували це слово для означення прийому до їх Ордену. Часом спеціально застосовується для прийому до Першого Градусу, але для того, хто вступив Учнем, більш правильно сказати «Вступив».

Сенс життя. Дуалізм вибору

Ззовні ми всі різні, однак глибоко всередині нас щось об’єднує. Дещо всередині ніколи не змінюється, і я торкнусь цього через хвилину.

Той, хто проходить ініціацію, якщо він зупиниться на секунду і прислухається до слів посвяти – може заплутатись. Він тільки що скромно попросив, щоб йому надали привілей, допустили до таємниць та духовних знань.

Скромно?

Таємниці?

Духовні знання?

Це не ті слова, які часто почуєш у індустріальному, комп’ютеризованому столітті! І як він, неофіт, сподівається отримати це? З перших слів ритуалу посвяти, ми, Учні, намагаємося розкрити всю красу духовного світу, або, іншими словами, божественність, яка покоїться в наших особах.

Одразу ж виникає питання: «Що ж це за духовний шлях та в чому його переваги над матеріальним?» Щоби краще зрозуміти це, розглянемо духовний і матеріальний шлях розвитку.

Існує дві стежки, щоб прожити це життя. Одна з них – жити духовно, без ніяких бажань, ніяких амбіцій. Цей шлях може дати вам мир, розслабленість та душевний спокій. Інший – постійне формування бажань та досягнення їх, і таким чином початок мандрівки до нескінченного розвитку. Однак тут є лише одна велика проблема. Обидва шляхи суперечать один одному – принаймні я так думав спочатку. Обидва породжені природою дуалізму. Духовний шлях дає нам мир без стресу, і твердить, що мир та спокій можна досягнути лише коли ми придавлюємо земні бажання, породжені нашим ego.

Але без прагнень і бажань, породжених ego, неможливо досягнути успіху в матеріальному світі. Ви не зможете поставити цілі без бажань. Що ж я повинен робити із моїм життям розуміючи суперечність цих двох шляхів?

Відповідь на це питання масонство пропонує шукати на шляхах розуміння того, що найбільшим твоїм ворогом є дещо всередині тебе самого. І що камінь, над яким ми всі працюємо і прагнемо перетворити в діамант, – це твоя внутрішня матеріальна сутність…

В процесі життя логічна частина нашої свідомості починає будувати павутиння з логічних прив’язок: порівнюючи наші матеріальні риси та якості з іншими, вивищуючи себе над іншими… І з кожним роком це павутиння обплітає твій світ все більше і більше, стає причиною конфліктів та воєн, хоча і з другого боку рухає цей матеріальний світ вперед шляхом матеріального прогресу.

Це павутиння – це ego, матеріальний шлях ego. Ego розділяє, а не об’єднує. Ego стає завісою, яка ховає від нас розуміння того, що на духовному/нематеріальному рівні – ми всі є одним цілим, частинами одного цілого.

Ego тримається за матеріальний світ. Воно боїться смерті. Саме тому воно намагається увіковічнити себе в історії – будуючи пам’ятники та здійснюючи помітні поступки.

Якщо подивитися на теперішній світ – він в більшій своїй частині охоплений EGO. Саме воно повертає наші всі думки та енергію до матеріального світу…

Саме тому в звичайному житті часто-густо приємніше спілкуватись із видатними та статусними людьми – їм вже нікому не треба нічого доводити, вони вже задовольнили своє ego. Натомість спілкування із людиною, яка має ненасичене ego – це часто намагання принизити тебе за першої ж можливості, вискочити поверх тебе, показати, що вона «ліпша», бо ти «гірший».

Підсумуємо: матеріальний шлях ego включає в себе бажання матеріальних об’єктів та досягнення їх, більшого комфорту, розкоші матеріальних здобутків. …

Цей процес триває, але в один прекрасний день… ти помираєш, адже всі ці «досягнення» приходять через стрес, розчарування, демотивацію та депресії. …

Все в цьому світі має початок і кінець. Бажання володіти матеріальним об’єктом, якщо реалізоване, спричиняє бажання утримувати цей об’єкт і, коли цей об’єкт перестає існувати, ми почуваємось нещасливими. Навіть думка про те, що об’єкт може перестати існувати приносить нам негативний настрій та тривогу. …

З кожним градусом, кандидат з почуттям невпевненості в матеріальному світі навколо нього все більше підсвідомо починає довіряти собі, з кожним наступним градусом розширяючи своє розуміння та бачення свого духовного початку. …

Залишаючи своє ego та зв’язок з матеріальним ззовні Храму, ми переносимо фокус уваги подалі від матеріального світу всередину себе, до свого духовного початку. І з кожною нашою посвятою та рухом догори нам відкриваються все нові символи наближення до божественної чистоти, символи підняття до Бога.

Нам нема чого боятися, крім самого страху.

Немає темряви, яка була б настільки темною, що ми б не змогли прийти до світла.

Немає завіси такої густої, що ми не змогли б пробитись через неї.

І немає зла такого міцного, щоб ми його кинули під ноги і підняли наші очі з захопленням та вдячністю до світла.

VSDLTK²³

Таким чином, в системі Зороастра²⁴ ми маємо Арімана та Ормузда, а в юдейській космогонії ми знаходимо Творця та Змія. Ця система була чудово розвинена в системі трьох градусів символічного масонства, який всюди представлений в їх організаціях, в їх символізмі та їх оформленні, пронизуючому впливові цього принципу дуалізму. Таким чином, в Першому Градусі Темряву перемагає Світло; в Другому Невігластво розсіюється Знанням, в Третьому Вічне Життя перемагає Смерть».

Dualism // Encyclopedia, 1, 222

«В стародавніх методологіях це була доктрина, яка вважала, що світом управляють два антагоністичні принципи – добрий та злий. Ця доктрина просякнула всі Східні релігії.

Про зміст 1 градусу

Під час праць брати-майстри неодноразово висловлювали тезу про те, що масон залишається масоном, якщо він продовжує відчувати себе учнем. Я – учень, отже багато розмірковую про ці слова, про суть і роль першого градусу в символічному масонстві. Що такого важливого в цьому ступені? Що осягає неофіт, в процесі свого учнівства? Які уроки він повинен винести і які трансформації повинні в ньому статися?

Відомий французький окультист Освальд Вірт в «Книзі учня» висловлює таку думку: в масонстві ми дізнаємося лише те, що знайдемо в ньому самі. Тому, у пошуках відповідей на ці питання, я вирішив керуватися своїм досвідом, препарувати пережиті мною відчуття і емоції і зрозуміти, чому ж я навчився за цей час у нашому цеху.

Перший урок, який я виніс після згасання ейфорії від факту прийняття мене до Ордену, що за своєю суттю я так само залишаюся тим же грубим та неотесаним каменем, яким і був до обряду посвячення. Ритуал ініціації не володіє силою чарівної палички, яка миттєво перетворить мене з профана в посвяченого.

Дароване мені Світло лише більш чітко висвітлило в мені всі ті вади, нерівності і шорсткості, які притаманні дикому каменю. Я зрозумів: як не може, тільки що вирубаний з каменоломні камінь, без обробки, відразу ж зайняти відведене йому місце, так і не досить людині, осліпленій ілюзіями і упередженнями, опинитися в присутності Істини, щоб вона для нього стала зрозумілою. Камінь тоді лягає у відведену йому нішу, коли він набуває необхідної форми, а Світло тільки тоді висвітлює людський розум, коли ніщо не перешкоджає його сяйву.

З цього уроку я виніс для себе розуміння основного завдання, яке ставиться перед учнем-каменярем: «Учень повинен обтісувати грубий камінь своєї душі, покращувати безпосередній витвір природи, щоб видалити з нього всі шорсткості і нерівності, відшліфувати та наблизити його до форми, яка відповідає його призначенню, звільнитися від своїх недоліків, що заважають сприйняттю світла Істини і перетворити себе в камінь прямокутний, здатний знайти своє точне місце у споруджуваній будівлі».

Усвідомлення цього факту дало мені відповіді про те, хто я зараз (камінь грубий) і куди мені треба рухатися (камінь благородний). Але будь-які благородні філософські устремління можуть здійснюватися тільки за допомогою конкретних дій. Як Дух і душа безсилі, не володіючи тілом, як знаряддям їх прояву, так і каменяр не в силах здійснювати свою роботу не володіючи необхідним для цього інструментом. Не досить знати відправну точку і бачити перед собою мету, треба розуміти, за допомогою чого її можна досягти.

Відповідь на це питання я отримав, виконуючи першу ритуальну роботу учня…

У процесі самовдосконалення дуже важливо зуміти правильно визначити місце докладання зусиль, тобто треба навчитися розуміти свої сильні і слабкі сторони, точно визначати вади, що вимагають зміни і приймати зважені, обдумані рішення. Саме для цього учневі дається відомий інструмент, як уособлення розуміння, зосередженої думки і прийнятого рішення.

Однак боротьба зі своїми недоліками, огранювання свого характеру вимагає від людини значних зусиль й значного часу, для чого і служить інший інструмент, який символізує волю, що приводить прийняте рішення в дію.

Саме так – використовуючи перший інструмент, як рішення позбутися небажаного в собі, цілеспрямоване бажання позбутися всього зайвого, а другий – як зусилля волі, що пересилює свої порочні бажання, учень повинен виконувати своє основне завдання.

Масони використовують число «два» для пояснення Єдності суперечливих якостей, описуючи Подвійність всього сущого. Як ми користуємося відпочинком в міру втоми, цінуємо задоволення лише у співвідношенні його з тою ж мірою страждання. Радість наша пропорційна горю і тузі, що їй передували. Уявлення про світло дають тільки тіні, і щастя відчувається лише в тій мірі, в якій воно врятує нас від нещастя, а добро приваблює нас в тій мірі, в якій нас відштовхувало зло. Так і в кожному з нас сховані дві протилежності, що суперечать одна одній, але і є одним цілим.

Від того, що найбільше проявляється доброта або злоба, моральність чи порочність, лицемірство чи щирість, і залежать моральні та духовні якості людини. У боротьбі між цими двома протилежностями і народжується наша особистість. Усвідомивши це і оволодівши даним йому інструментом, учень зможе відсікати і зменшувати вплив своїх недоліків, все більше проявляючи свої найкращі якості.

Таким чином, як боротьба цих двох начал усередині нас приречена продовжуватися вічно, так і каменяр, який прагне надати своєму каменю ідеальну форму, приречений постійно користуватися своїми інструментами. Як тільки масон вважатиме, що він досяг досконалості і відкладе у бік інструменти 1 градусу, вважатиме, що всі його вади переможені, а всі його недоліки прибрані, то це буде початком зворотної трансформації його душі до стану «дикого каменю».

Саме тому учень повинен досконало оволодіти даними інструментами, а майстер, наскільки б майстерним він не став, повинен завжди відчувати себе учнем і не зупинятися в роботі над собою ані на хвилину.

Другий урок, який я засвоїв – як не існує на світі двох абсолютно однакових людей, так і не існує єдиного для всіх шляху до Істини. Кожен з нас обирає його собі сам. І хоч всі ми йдемо до однієї Цілі, але кожен йде до неї своєю дорогою.

У сучасному суспільстві людині доводиться боротися проти двох впливів, які однаково виключають свободу думки: проти того, який стверджує сліпу віру, і того, який нав’язує догматику наукових вірувань. Релігія і наука постійно пропонують нам на вибір десятки готових рішень і відповідей, виборюючи один перед одним право називатися носієм тієї самої єдиної Істини. До того ж, боротьба за існування та «місце під сонцем» поглинає людину цілком, абсолютно не залишаючи часу для спокійного самостійного роздуму.

Люди готові приймати на віру все, що не вимагатиме від них наявності особистої точки зору, все, що дозволить їм не обтяжувати себе самостійним пошуком відповідей. У цьому суспільстві люди воліють твердо знати або сліпо вірити, але ні в якому разі не мислити самостійно. На незручні питання вже готові зручні відповіді. Саме через це розум сучасної людини настільки засмічений і перевантажений забобонами, ілюзіями і штампами.

На противагу цьому Масонство не проголошує ніяких непорушних істин і тому заперечує всякі догмати і доктрини. Воно прагне розвивати незалежність думки і для більшого заохочення роботи розуму, не пропонує готових рішень. Масонству потрібні мислителі, а мислитель це не той, чий розум обтяжений надлишком знань, а чий дух вільний від катехізисів і доктрин. Тому, в ході навчання, через алегорії і символи, учневі пропонується почати мислити самостійно, щоб пробудити і розвинути в ньому здібності до роздумів, розумінню і здогаду.

Хоч брати і готові завжди прийти на допомогу порадою або справою, але шлях учня – це шлях самостійної роботи над собою. Як не стане моє тіло сильніше, якщо за мене вправи будуть робити інші, так і неможливо домогтися просвітління, не розпочавши мислити самостійно.

Праця учня в 1 градусі напевно найважча, тому що учень є одночасно і суб’єктом, і об’єктом своєї роботи. І ще тільки освоюючи отримані інструменти, він повинен навчитися перемагати свого найнебезпечнішого ворога – самого себе. Навчитися відрізняти хороше в собі від поганого, виявляти, розуміти і визнавати свої недоліки та вади та як найголовніше – навчитися знаходити в собі сили з цими недоліками боротися.

Тільки ця нелегка праця, якщо підійти до неї з усією старанністю та наполегливістю, обов’язково дасть свої багаті та прекрасні плоди.

Symbol // Encyclopedia, II, 752

«Символічні градуси. Перші три ступені Вільного Мулярства, а саме Учень, Підмайстер та Майстер Масон… відомі як символічні градуси… Але термін «символічний» обмежується виключно ступенями в Ложі трьох перших градусів, які Ложі, отже, чи то відкривають в Першому, Другому або Третьому Градусі, завжди згадуються як Символічна Ложа… Символізм, отже, це переважаюча характеристика цих перших градусів; і це так тому, що вся наука, філософія та релігія Стародавнього Мистецтва Вільного Мулярства, таким чином, приховується від профанів, але відкривається ініційованим в символах, що перші три градуси, які утворюють, це, як кажуть, є символічними».

Масонство і патріотизм

На Славу Великого Архітектору Всесвіту!

Ми живемо в країні, яка десятиліттями перебуває в стані війни. Це вимагає від нас чітко окреслити свою особисту ідентифікацію. В нашому регіоні (але і не тільки на його теренах) останніми роками зростає націоналізм, часто закамуфльований під патріотизм. Цей та інші процеси профанського світу безпосередньо торкаються і нас, вільних мулярів, в часі перебування поза межами Ложі. Отже, важливо визначити, наскільки обговорення цих тенденцій і проблем є допустимими в стінах ложі – як на ритуальних працях, так і на агапах.

Тези для обмірковування:

1. З одного боку, розмови про політику і релігію в Ложі заборонені. З іншого, пункт 10-й з «12 основних заповідей Братства» говорить, зокрема, таке: «У своєму колі члени Братства плекають любов до своєї Батьківщини, послух її законам і пошану до її законної влади». Вже тут є певне непорозуміння, бо «любов до своєї Батьківщини» – це, власне, саме і є патріотизмом. Натомість, нам важко його сприймати у парі з вимогою «послуху її законам і пошаною до її законної влади».

2. Зрештою, в самому визначенні поняття «патріотизму» є певні розбіжності, в залежності від того, який народ його формулює. Ці розбіжності я зауважив, порівнюючи визначення патріотизму у п`яти доступних мені мовах…

3. Загальне розуміння поняття «патріотизм» спільне – любов до батьківщини. Але вже з ототожненням поняття «батьківщина» є розбіжності. В деяких мовах існує поняття «країна»/ «country»/ «il paese»/ «הארץ», але в деяких поняття «держава» немає. В одній зі слов’янських мов знаходимо окреслення, під яким очевидно мається на увазі «держава»: «особливе емоційне переживання своєї приналежності до країни і свого громадянства».

4. Та як би там не було, масони упродовж практично всієї своєї історії брали активну участь у змовах, бунтах, революціях, війнах і т. д., мотивуючи це своєю любов’ю до батьківщини.

5. Ось кілька прикладів, які стосуються нашої теми. Наприкінці ХІХ ст. (1864) італійські брати з патріотичних міркувань (а саме з метою об’єднання Італії) передали молоток Великого Майстра в руки Джузеппе Ґарібальді.

Ґарібальді охоче використовував Братство, втім і його фінанси, для своїх політичних цілей, ані займаючись Ложею й братами, ані не переймаючись цінностями масонства.

На початку ХХ ст. ті ж італійські брати підтримували грішми соціалістів, лідером яких був Муссоліні. І потім, згідно з А. Мола: «Рух фашистських боївок народився під протекторатом масонів».

А вже у 1925 році дуче Беніто Муссоліні заборонив Братство, багато вільних мулярів були репресовані та навіть вбиті.

А ось інший приклад. Згідно із Т. Снайдером:

«7 вересня 1939 року в підвалі будинку восьмеро чоловіків і жінок, у більшості своїй «вільні каменярі», започаткували змову, з якої постало підпільне польське військо «Слуги перемоги Польщі», яке 1940 р. трансформувалося в «Союз збройної боротьби», а на початку 1942 р. в «Армію Крайову».

АК створювалася, безсумнівно, із шляхетних міркувань, зробила істотний внесок в загальну перемогу над нацизмом. Але, як стверджують деякі її критики, була причетною, зокрема, до вбивства в 1943 р. громадян РП українського походження на Волині.

6. Навіть цих прикладів досить, аби поставити собі запитання: чи масон повинен ангажуватися у патріотичні ініціативи, які врешті-решт можуть згодом призвести до фатальних наслідків, які по суті суперечать цінностям і завданням Братства?

Тут варто перейти до наступного питання: чим для нас є масонство? Або, якщо точніше: що для нас важливіше – патріотизм чи масонство? У тих, звичайно ж, випадках, де таке запитання стає актуальним?

7. Ані в легенді про Хірама Абіффа, ні в Ритуалах немає згадок, чи був хтось із 183 600 будівельників Храму патріотом своєї країни?

Ми ж бо навіть не знаємо, із яких країн ті будівельники походили. Бо й сам факт, що великого будівничого один цар прислав до іншого, майже нічого нам не говорить ані про його походження, ані про його любов до батьківщини.

8. Творячи братерський ланцюг, ми не питаємо, чи всі брати з нього є патріотами?

9. Коли говоримо про універсальність масонства, про подорож зі Сходу на Захід, то при цьому не обмежуємося кордонами, мовами, культурними традиціями тощо – тобто всім тим, що є означеннями поняття «патріотизм».

10. До того ж, поняття патріотизму передбачає любов до свого народу. Але народ – це у більшості своїй профани, від яких ми бережемо свої таємниці, разом з іншими братами, котрі не належать до нашого народу. В жодній з масонських книг немає поняття «народ», натомість є поняття «Братство».

11. У «Книзі учня» про форму Ложі сказано: «її довжина зі Сходу на Захід, ширина з Півдня на Північ, висота – від Зеніту до Надіра. Що це означає? Що масонство всесвітнє».

12. Зустрічаючись з Братами з інших країн, культур, релігійних традицій, ми говоримо про загальнолюдські цінності. Чи любов до своєї батьківщини належить до них? Я думаю, що так. Але чи ми зможемо говорити з нашими братами з інших країн, наприклад Іорданії, Індонезії, Туреччини про цінності, виходячи кожен зі своїх патріотичних позицій?

13. Такої певності у мене немає. Тому ставлю перед собою і перед моїми Достойними Братами ці запитання: чи можна бути в Ложі адептом Королівського Мистецтва, а поза Ложею залишатися патріотом? Чи може масон взагалі дозволити собі бути патріотом? І якщо так – то за яких обставин?

Подібна ідея проголошена в Катехізмі 1800 р. знаменитої празької Ложі «Wahreit und Einigkeit»²⁵, де містяться наступні відповіді та запитання:

Питання: «Що будують Вільні муляри»?

Відповідь: «Невидимий Храм, символом якого є Храм Царя Соломона».

П.: «Як називають Інструкцію для розбудови цього містичного будинку?»

В.: «Королівське Мистецтво» тому, що воно вчить людину управляти собою».

Саме тому Вільне Мулярство є Мистецтвом понад всіма Мистецтвами, є найбільш шляхетним і саме тому так і зветься «Королівське Мистецтво».

Royal Art // Encyclopedia, ІІ, 647

«Найраніші письменники говорять про Вільне Мулярство як про «Королівське Мистецтво». Андерсон ²⁶ використовув цей вислів 1723 р. таким чином, щоби показати, що це навіть не новий епітет (Constitutions, 1723, p. 5). Термін став звичним в усіх мовах і став синонімом Інституції (масонства. – Д. Я.), але мало людей не дивиться так глибоко, щоби зрозуміти справжнє значення цього терміну і навіть не спадає їм на думку, поставити запитання, відповіді на які мали би легко спасти на думку.

Ця відповідь повинна бути достатня для профанів, які недооцінюють кращі причини, але така відповідь не буде достатня для розумної ініціативної людини, яка прагне більшого філософського пояснення – яке є в гармонії з моральним та інтелектуальним характером Інституції (масонства. – Д. Я.).

Мій перший рік

Хочу коротко розповісти про те, як я опинився в масонстві і що змінилося в моєму житті після обряду ініціації.

Вірогідно, як і 90 % всіх італійців, коли я вперше почув про масонство, в країні вирував скандал навколо ложі P-2.

Майже все було зрозуміло – і кримінальний план ложі, і її політичний вплив. Зрозуміло було все, крім одного: що значить масонство? Що це таке?

Почав збирати інформацію. Інтернету тоді не було, тому початок мого пошуку був дуже складним. Я зіткнувся з книгами та метеріалами, які жодного стосунку до масонства не мали і були написані людьми, які жодного живого масона в житті не бачили.

Видертись з цих джунглів було дуже важко, якщо взагалі можливо. Отже, я вирішив звернутися до офіційних джерел. Мова їх документів була незрозумілою для мене, тоді профана, оскільки я, як і всі профани, був навчений та призвичаєний сприймати тексти через буквальну, а не алегоричну інтерпретацію.

Одного дня Велика Ложа Італії (La Gran Loggia d’Italia degli ALAM (Antichi Liberi Accettati Muratori) зв’язалася зі мною.

Мене запросили до однієї з лож. Того дня я вперше побачив традиційну масонську чорно-білу підлогу. Тоді я ще нічого не знав про її символічне значення, але, спостерігаючи за поведінкою масонів, які мене люб’язно приймали, відчув, що це місце було для них особливо важливим…

Прийшов той день, коли мені знову подзвонили. Ми домовилися про першу зустріч. Яким же було моє здивування, коли побачив людину, яка призначила мені зустріч. Він був точно таким, яким я уявляв собі справжнього масона. Пізніше зустрівся і з іншими представниками цієї ложі. Найпершу спільну рису, яку зауважив, характерна для них всіх: жоден з них не намагався мене в чомусь переконати, жоден з них не пропагував Орден – вони хотіли дізнатися мою думку про Братство! І тоді я зрозумів: якщо саме це і є масонство, я хочу бути його частиною! Саме тоді стався той момент, коли я абсолютно, без жодного сумніву зрозумів, як я хотів вступити до Братства…

Прийшов день і так званої «сліпої» співбесіди. Думки мої знову переплуталися. Ця співбесіда мала цілком інший характер, ніж усі попередні. Я був наляканий. Більш за все страшився, що мені відмовлять в прийомі із-за того, що я ніколи не був віруючою людиною, хоча і виростав в суцільно католицькій країні. Натомість завжди вірив в існування якоїсь вищої сили, яка впливає на все, що спостерігаємо навколо…

Ця співбесіда не спростувала, але і не підтвердила моїх побоювань, але лише відтермінувало їх…

Нарешті отримав, як профан, останній дзвінок… Відчував всередині якийсь дивний вихор, був радий, але переживав можливу перспективу непорозуміння, невдачі…

Вже початок церемонії ініціації дав мені контрастні, протилежні сигнали: біль від меча – але рука невидимого брата була завжди поруч: завжди готова провести мене через чуттєву та розумову сліпоту…

І ось настав довгоочікуваний момент – я був удостоєний честі вперше побачити обличчя моїх братів, подивитись їм в очі. То було почуття, яке важко пояснити, передати словами: якби в той момент я побачив свого найзатятішого ворога, навіть не помітив би його – настільки сильними, бурхливими були мої емоції, стільки позитиву було в моєму серці, в моїй душі. Я відчував їх теплоту так, нібито кожен з них обійняв мене…

Впродовж наступних тижнів зрозумів, що ті слова, які вимовлялися під час церемонії, мають справжню силу безпосередньо впливають на твоє життя, мають великі підтвердження в реальному світі. Адже я, так само як і багато інших людей, занадто часто чув великі слова, які приховували дріб’язкових людей. Саме в тому житті я навчився передбачливості, недовіри до людей. І це все одномоментно було букально знесено, розтоплено теплом моїх братів.

Саме це і є найбільш дивним уроком мого першого масонського року. Отже, що я люблю в масонстві? Насамперед те, що воно приймає різні підходи, поважає всіх, хто поважає масонство. І ці підходи часто-густо знаходяться всередині однієї людини.

Впродовж нашого життя ми самі є протиріччям в собі. Якщо читаємо якусь книгу в 15-річному віці, то вона передає нам одні смисли; перечитаємо в 30 – знайдемо інші, в 50 – ще інші. Саме тоді зрозуміємо, як сильно змінилися послання, яке передає нам цей текст. Саме тому ми повинні приймати і поважати мінливість точок зору інших людей.

Я люблю масонство тому, що в світі не існує іншої спільноти, яка приймала би тебе таким, який ти є незалежно від віри, політичної орієнтації, професії, походження. Немає в світі спільноти, в якій кожен член її, незважаючи на те, що не знає тебе особисто, завжди готовий допомогти тобі всім, чим може. Наприклад, просто поплескати по плечу – часами це має більшу вартість, ніж всі гроші світу.

Я люблю масонство тому, що не існує в світі такої спільноти, в якому допомога надається в тиші, беззвучно, яка не пропагується, не афішується.

Я люблю масонство тому, що не існує в світі такої спільноти, в якій той, хто 5 хвилин перед тим спрямовував свій меч проти тебе, пізнавши в тобі брата, готовий віддати за тебе своє життя.

Я люблю масонство тому, що не існує в світі такої спільноти, в якій ти можеш називати Братом Майстра твоєї Ложі.

Якщо знаєте, де ще можна знайти таке – зголосіться, я хочу це знати, оскільки все, що перерахував вище, вже знайшов.

Рівно рік тому.

Sword // Encyclopedia, II, 749—750

«Меч в лицарстві був ознакою та символом лицарського (дворянського) стану. … Отже, в Тамплієрському Масонстві ми знаходимо, що цей символізм меча був збережений і говорить, що меч, за допомогою якого сучасний лицар був створений, наділений якостями справедливості, стійкості та милості. … В масонстві використання меча як частини масонського убрання обмежується вищими ступенями і ступенями тамплієрськими, коли, очевидно, він носиться як частина лицарського убрання. В символічних градусах його наявність в Ложі крім як символу, категорично заборонено».

Найдавніші релігійні тексти та символи, як джерело масонських праць

З дитинства знаємо, що цивілізації Єгипту та Міжріччя – найдавніші в історії. Разом з тим, цей постулат не дає відповіді на питання, які руйнують світогляд при більш детальному розгляді.

Ось ці питання:

Який справжній вік пірамід і хто їх побудував?

Чому так очевидна схожість розписів храмів Стародавнього Єгипту та Стародавньої Мексики?

Чому не вкладаються у чіткий хронологічний ряд гігантські споруди із найміцніших монолітів Стоунхенджа та загадкових статуй о. Пасхи?

Що нам відомо про походження древньої релігії Бон?

Чому мова Шумера не знаходить ніяких аналогів серед усіх відомих язикових груп, на відміну від інших стародавніх мов, так перемішаних між собою?

Звідки взялась десятинна система обчислення?

Хто передав нам теорему Піфагора задовго до її доказу?

Історія залишила нам ці дивовижні загадки в образах, легендах, символах. Причому саме символи володіють найбільшою інформативністю в плані находження першопочаткового та істинного сенсу джерел людства. Легенди ж детально описують місцезнаходження та культуру цивілізацій, які часом вважаються вигаданими. Адже насправді про Трою та Хеттське царство ми дізналися, відповідно, з «Іліади» Гомера та Ветхого Завіту. Але до тих пір, поки Генріх Шліманн не відкопав Трою саме в тому місці, де вказував автор стародавньої поеми, науковий світ навіть і не розглядав реальність описаних у древніх текстах подій.

Отже, священні тексти стародавніх релігій можуть бути достовірними джерелами історичних знань. І саме там варто шукати зародки символізму, який дійшов до наших часів.

Звернемося до священних книг зороастризму (Авеста), індуїзму (Веди), месоамериканських вірувань (Пополь Вух або книга Народу), які є найдавнішими священними книгами, що дійшли до наших днів, що визнається багатьма провідними вченими сучасності.

Згідно авестійським текстам, предки сучасних людей білої раси пов’язують свою містичну передісторію із сузір’ям Великої Ведмедиці. При цьому особливо виділялися друга від краю «ковша» зірка Міцар і та, що знаходиться поряд з нею, ледь видима неозброєному оку, зірка Алькор (їх розглядали як коня та вершника на ньому).

Найважливішого значення в зороастризмі набуває святість природних стихій (вогонь, вода, повітря та земля), як творінь єдиного Бога і які входять до дев’яти головних основ релігії. Згідно з вченням Авести, Світло є зримим образом Бога в буденному житті. Тому поклоніння світлу завжди було спрямоване на схід. Головним натільним символом прибічників вчення Авести являється зшита з одного куска тканини пов’язка на стегнах, яка нагадує фартух. Головним символом був палаючий вогонь, який ніколи не гасне в храмі, як і у нас, світло свічок, означає початок всіх робіт. Головним моральним правилом було: «Щасливий той, хто бажає щастя іншим».

Ведський хрест існує практично у всіх стародавніх релігіях і культурах. В «Слов’янсько-арійських ведах» старовірів зірка Інглія, яка складається з трьох трикутників, повністю співпадає з Масонською зіркою.

Ведський двоголовий орел, птиця Рухх, – стародавній прадід Масонського орла відбитий на прапорі, який астронавт Базз Олдрин встановив на Місяці.

Великого значення в релігійних схемах Майя, які зображені в епічних переказах Пополь Вух, має символізм Сонця, Місяця, Вогню, Води та Землі. Ритуал «Дім випробовувань» записаний в цих описах майже повністю відповідає втаємниченню першого градуса.

Стародавні релігійні тексти описують життя людей в доісторичний період і подають свою історію походження Землі, людей та катастроф, які спіткали людство. Але в багатьох із них закладені ті паростки символізму та екзотерії, які ми намагаємось пізнати в період наших праць. Стародавні релігійні артефакти підтверджують існування у минулому п’яти стародавніх народів, які мешкали на землі. Звичайно, час, геологічні та кліматичні зміни супроводжувались Великим переселенням народів. Але, кожна з п’яти прадавніх рас Землі внесла свій внесок у загальну культуру людства.

Так, блакитна раса (згідно з Ведами) дала людям систему чисел, а також науковий аналіз. Жовта раса (описана у Пополь Вух) принесла вчення про гармонізацію часу та простору, практику здогадок (мантику). Завдяки чорній расі людство дізналося про тантричні та багато магічних практик. Червона раса дала нам вчення про трансформацію речовини – алхімію та медичні знання. Внесок в культуру людства білої раси, про яку вказується в Авесті, – це вчення про космічний закон, про протистояння світла та темряви та про перемогу світла над темрявою.

Джерелами майже всіх точних наук, які сьогодні відомі людству, являються частиною прадавніх храмових культур. І хто знає, може пізнання символізму стародавніх традицій дасть нам ті знання, які ми втратили споруджуючи матеріалістичний світ.

Головне, що дає сучасному людству історія та археологія, – це система стародавніх символів. Ці символи взаємодіють за законами легенд, породжуючи образи. Образи складаються в містерії. Містерії породжують храмове служіння. Храмове служіння з часом стає науковим знанням. Так виникли: теорія чисел (в минулому – храмові надписи Стародавньої Індії) та геометрія (містерії Піфагора), алгебра (прообразом якої є Кабала), хімія (згадаємо алхімію, так активно практикуючу в Стародавньому Єгипті) та, безперечно, медицина (яка виникла на основі обрядів бальзамування та муміфікування).

1717 рік для кожного із нас видатний. Але я впевнений, що історія братства заглиблюється своїм корінням у добіблійні часи. Відомий вавилонський історик Бероссус, спираючись на відомості шумерських авторів, датованих другим тисячоліттям до н. е., писав наступне: «І тоді вони написали свої знання на двох кам’яних колонах, щоб люди змогли оволодіти ними після потопу…»

Мабуть, так і відбувається....

Religion // Encyclopedia, ІІ, 619

…«Масонство справді є релігійна інституція; і на цьому ґрунті переважно, але не тільки Масонство є релігією, яка має бути захищена»…

Перші враження від ініціації

Все мало і має свій початок…

…Батько повернувся з війни інвалідом… Однак відмовився від пропонованих йому «легких» робіт. Він став каменярем, заготовляв камінь для господарських потреб. Трудодень – кубометр… Мені було шість, коли мати почала доручати мені носити йому обід. Отоді я вперше побачив, як батько обробляє камінь. На моїх очах багатотонний кам’яний велет за допомогою маленького молотка (не молота!) перетворювався у ті кубометри… Це – моя пам’ять, моє дитинство, і моя школа, де кожен камінець ніби вистилав ту бруківку-дорогу, благословенну моїм батьком…

…Отримав педагогічну освіту, працював за фахом, однак почало спадати на думку, що сама освіта якось дивовижно обмежена, ніби кудись навмисне закрита дорога. Почав шукати шляхи самовдосконалення, приступив до вивчення психології та богословських наук (у пам’ять свого діда-священника). На філософський факультет університету прибув у свої немалі вже роки для того, аби перевірити надумані мною теорії, боячись, по суті, схибити чи й навіть божевілля.

Так, Фалес, Геракліт, їх архе²⁷ оволоділи мною на довгі роки… Поступово зрозумів, що профанний світ має свої принади, але «попіл Клааса стукав та стукав у моє серце», штовхаючи кудись, у незвідане…

Найбільшим своїм здобутком вважаю знайомство з основами деїзму, чи символічного (філософського) мулярства, де відшуковував особливі пункти власної незгоди – так звані втаємничені коди. Їх декодуванням і займався. В аспірантурі вже продовжив вивчення теорії пізнання…

Багато років свого життя присвятив вивченню давньоіндійських Вед, давньогрецького Міфу, Біблії, відкривши, по суті, єдину істину: вони ведуть мову про одне і те ж. Цим і зайнявся…

Визнаю: навіть «під пов’язкою» мене турбувало лише одне питання: на скільки вибудуваний мною образ вільного муляра відповідає дійсності. А відповідаючи на запитання братів, розумів, що у моїй печері не все гаразд. Так, необхідно вийти з печери, і вони осягнуть все новим світлом.

Так, лук Геракла варто ототожнювати з луком Одіссея.

Але і сам лук – це струна-вісь-мозок. Вісь поєднує Небо і Землю, тіло і дух. Ця ж вісь визначається як Сушумна, Шу(меру), Субару (Сибір), Гора. Лук – він же і Дханур. В обох культурах лук уособлює одні і ті ж якості чи можливості людини.

І Біблія, і Міф – все це роботи одного пізнавального рівня, але в різних ареалах культури. Основним способом викладу втаємниченого знання слід визнати параболу.

Вона і є тим способом запису особливої мудрості, який потребує декодування. Так, декодування, але агентом останнього повинен стати сам суб’єкт. Особливим фактом є те, що спонукою до тлумачення параболічної культури і є Великий Будівничий Всесвіту – Логос, Слово, Істина.

Водночас, історія культури цікаво датує появу Святих Книг²⁸, ведучи мову про них як писемні пам’ятники. До Книги Священного Закону належить і т. зв. Новий Завіт, який був сформований в 45—140 рр. н. е. Складається з 27 книг, у т. ч. чотирьох Євангелій (від Матвія, Марка, Луки та Йоана). З точки зору християнства, Новий Завіт є Одкровення Боже, відкриття людству Творцем Самого Себе і Своєї волі. Хоча варто вести мову і про усний (підготовчий) етап їх формування. Особлива форма викладу їх змісту визначається як одкровення. До того ж, їх зміст задавався і спрямованістю, і призначенням, формуючи магістральні шляхи розвитку людства в цілому.

Наступний історико-культурний крок – формування особистості, її соціально-психологічного типу. Цей етап розвитку людини слід співвідносити з так званим героїчним епосом – Махабхаратою, Рамаяною, «Іліадою», «Одіссеєю» тощо (особливе місце займає Старий та Новий Завіт як складові частини Біблії).

Але варто звернути увагу на інше, наприклад, Махабхарата має іншу назву – Джая (Перемога). І мало хто здогадується, що йдеться про віртуальну (можливу, духовну) перемогу над самим собою, тобто йдеться про вдосконалення.

Мені ж приходиться зробити ще один висновок: природна, біологічна доцільність діяльності людини не обмежується лише профанним способом пізнання. Іншими словами, якщо ведична Махаяна²⁹, наприклад, веде мову про шлях для всіх, тобто широкий, і, водночас, доступний, то Хінаяна³⁰ – шлях для обраних. Подібну ознаку, на мою думку, варто вбачати і у етимологічному статусі суфізму. Подібне існує і у християнській культурі – шлях пустельників, печерників…

Мулярство – це віднайдений та виплеканий людством шлях, який і веде до пізнання Духу, спочатку свого, усамітненого, можливо і самотнього, а потім і Безмежного, Вічного…

Тому, переступаючи поріг Храму, хочу звідати Вищу Мудрість, щоб зрозуміти і осягнути, нарешті, мудрість Демокрита, який на схилі своїх літ осліпив себе, щоб тілесний зір не заважав бачити Бога....

Initiation // Encyclopedia, І, 353

«Ініціація – термін, який вживали Римляни, який означав допущення до священних і таємних обрядів містерій. Термін походить від слова initia, яке означає перші принципи науки. Так Юстин (Lib., XI, c. 7) говорить про Мідаса, Короля Фригії, що він був ініційований в містерії Орфея. «Ab Orpheo sacrorum solemnibus initiatis». … Масони адаптували слово з латинської мови для означення прийому до їх Порядку (Order). Це часто спеціально вживається до прийняття в Перший Градус, але для того, хто був прийнятий Учнем, краще говорити «був Введений» (to be Entered)».

Братерська допомога

Урочистим і символічним є обряд посвячення профана до Братерства Вільних Мулярів. В той саме час сприйняти, зрозуміти глибинний зміст, значення символів і знаків під час ритуалу посвячення неможливо. Тому Учні Вільних Мулярів постійно звертаються до Ритуалу посвячення як до скарбниці знань і значень тих символів і слів, що були побачені та почуті під час стародавнього та прийнятого ритуалу ініціації до Вільного Мулярства.

Одним з цих слів є «братська допомога». Спробуємо зрозуміти смисл цього терміну. А для цього, найперше, треба відповісти на такі питання:

1. Якими переконаннями повинен керуватися Брат при допомозі іншому Братові?

2. Які дії для допомоги Братові повинен вчинити інший Брат згідно зобов’язань, взятих на себе під час ініціації?

3. Де знаходиться межа Братерської допомоги?

4. Як краще звернутися до Брата за допомогою якщо така потрібна?

Масонство вчить: «Обов’язком Вільного Муляра є… допомагати Братові, поспішати назустріч його потребам, підтримувати його в нещасті, укріпляти його своїми порадами і своєю внутрішньою переконаністю. …Кожна відмова допомогти Братові є порушенням присяги. Дружні взаємини у Братстві є не тільки почуттям, але й обов’язком, і тому вивищуються у доброчинність…»

Яка саме поведінка стосовно свого Брата є належною у сенсі Братерської допомоги?

1. «Поспішати назустріч потребам Брата». Вочевидь ці слова означають не тільки швидку допомогу Братові, коли він звернувся про допомогу. Вони також зобов’язують Братів запропонувати допомогу, особливо в тих випадках, коли є ознаки такого соціального, матеріального, фізичного або духовного стану Брата, за яких йому може бути потрібна допомога. Так, у «Книзі учня» Карла Клауді прямо сказано: «не цікавитися участю інших – це означає порвати узи, які з’єднують усіх членів людського роду. Кожна людина черпає сили в колективі, членом якого вона є. Егоїст, віддалившись від спільноти, який живе тільки для себе, перестає брати участь у спільному житті і тим самим прирікає себе на смерть…»

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

1

Див. напр.: https://inlviv.in.ua/lviv/masonstvo-u-lvovi

Back

2

Джерело: The Principles of Masonic Law (1856). Примітки укладача – якщо не зазначено інше.

Back

3

Р. Плот (Robert Plot,1640—1696 рр.) – англійський натураліст, перший професор хімії Оксфордського університету, перший куратор (keeper) Ашмолівського (Ешмолівського) музею мистецтв і археології в складі університету.

Back

4

Ps. 24:3. Український переклад цього вірша (Пс., 23:3,4) повністю: «Хто вийде на гору Господню, і хто стане на Його святому місці? Той, у кого руки невинні й серце чисте (хто не прив’язав до марного свою душу і підступно не клявся своєму ближньому». Тут і далі переклад ієромонаха о. Рафаїла (Романа Турконяка).

Back

5

Можливо, йдеться про Джона Вемусса (John Wemyss (або Weemes, Weemse), 1579—1636 рр.), міністра пресвітеріанської церкви Шотландії, вченого-гебраїста, екзегета.

Back

6

Книга Псалмів (також Псалтир) – одна з книг Старого Завіту, авторство якої приписується другому цареві Ізраїлю Давиду (1040/1039—970/969 рр. до н. е.). Містить 150 пісень, грецький та український варіант – 151. Псалми виконувалися під час Богослужінь в Ієрусалимському Храмі.

Back

7

Ps., 26:6

Back

8

Український переклад цього вірша (Пс., 25:6), звучить так: «Я з невинними вмию свої руки і обійму Твій жертовник, Господи».

Back

9

Гомер – легендарний грецький поет (VIII ст. до н. е.), якого вважають автором поем «Іліада» та Одіссея».

Back

10

Гектор – герой «Іліади», найхоробріший грецький воїн. – Д. Я.

Back

11

Понтій Пілат (?—36—39 рр.), префект римської провініції Іудея (26—36 рр.), найбільш відомий за судом та стратою Ісуса Христа.

Back

12

Йдеться, вірогідно, про Гійома Дюрана де Сен-Пурсена (лат.: Durandus de Sancto Porciano, фр.: Guillaume Durand de Saint-Pourçain), (б. 1272—б. 1334 рр.), монаха-домініканця, вченого-схоластика, богослова Папського Дому (тобто теолога Папи Римського, з 1312 р.), єпископа м. Мо (1326—1334 рр.). Мав прізвисько Doctor resolutissimus за вміння розв’язувати найбільш складні богословські проблеми.

Back

13

Едда – літературна пам’ятка Данії, Ісландії, Норвегії, Швеції, основне джерело давньонімецької міфології. Її утворюють два окремих, але пов’язаних між собою твори – «Едда Семунда (або «Старша Едда») та «Едда Сноррі» (або «Молодша Едда»).

Back

14

Локі – персонаж скандинавської та старонімецької міфології, бог хитрості та обману. Має декілька інших імен, зокрема Хведрунг, Лофт, Лодур.

Back

15

Горгій (483—375 рр. до н. е.), грецький філософ т. зв. «досократівського» часу.

Back

16

Йдеться, вирогідно, про Аннея Луція Сенеку Молодшого (4 р. до н. е. – 65 р. н. е.), давньоримського філософа, оратора, поета, державного діяча, сина філософа Луція Аннея Сенеки Старшого (54 р. до н. е. – бл. 39 р. н. е.).

Back

17

Публій Вергілій Марон (70—19 рр. до н. е.), найвеличнішій поет Стародавнього Риму.

Back

18

Елефсінські Містерії – щорічні утаємничені обряди ініціації, покликані об’єднати новопосвячених з Богом, надати людині безсмертя та божественну владу в потойбічному світі. Провадилися в м. Елефсін.

Back

19

Климент ХІІ (лат.: Clemens PP. XII, в миру Лоренцо Корсіні), 1652—1740 рр.), Папа Римський (1730—1740 рр.).

Back

20

Йдеться про Церкву Шотландії (англ.: Church of Scotland, шотл.: Kirk of Scotland) – національну пресвітеріанську церкву, засновану в другій половині XVI ст.

Back

21

лат.: «в силу самого факту».

Back

22

Історичний цар-тиран, правив в VII ст. до н. е., переможений кочовим племенем кіммерійців. Вкоротив собі віку.

Back

23

Вірогідно, підпис автора тексту. – Д. Я.

Back

24

Зароастр, або Заратуштра – жрець, пророк, засновник релегійного вчення, названого його ім’ям. – Д. Я.

Back

25

«Істина та Єдність». – Д. Я.

Back

26

Джеймс Андерсон (1679/1670-1739 рр.), шотландський письменник та міністр Церкви Шотландії, Великий Наглядач Великої Ложі Лондона та Вестмінстера. Автор Конституції Вільних Мулярів («Конституція Андерсона», 1723 р.). Джерело: http://www.freemasonry.bcy.ca/

Back

27

Грец.: ἀρχή – першоматерія, праматерія, вихідний стан речей, стародавня форма (в історичному значенні); першооснова, принцип, першопричина усього сущого (в філософському значенні).

Back

28

Згідно християнських понять, Книга Священного Закону складається з двох частин. Найдавніша – т. зв. Старий Завіт, позичена зі стародавних юдейських Священного Писання (Танах) та інших релігійних текстів. Складається з 39 книг, спільних для юдеїв та християн. Православні додають до них 11 т. зв. «неканонічних» книг, католики 45/47 (в залежності від методики підрахунку). Корпус текстів Священного Завіту у протестантів співпадає з юдейським.

Back

29

Махаяна – т. зв. «Велика колесниця», засіб досягнення стану «просвітлення» всіма живими істотами, пізня та найбільш поширена течія в буддизмі, насамперед у В’єтнамі, Індії, Китаї, Непалі, Південній Кореї, Тибеті.

Back

30

Хінаяна – т. зв. «мала колесниця» (самоназва «тхеравада») – напрямок в буддизмі, в основі якого лежать ідеї про два стани буття – проявленому та непроявленому та ототожнення проявленого стану із т. зв. «дхармою» (сукупністю норм та правил, дотримання яких необхідно для підтримки світового порядку.

Back