Маргарита Сурженко
Вона знає таємницю

Розділ 1

Я сиджу біля океану і дивлюся на хвилі, що зустрічаються з камінням. Я дивлюся на птахів, які лягають на повітряні потоки і піднімаються вгору. Я торкаюся ногами води. Заплющую очі.

Я пірнаю в могутні хвилі океану і відчуваю їх силу. Стрімкий потік крижаної гірської річки несе мене, її холод пронизує мене наскрізь. Я лягаю на прозору воду басейну, і мій погляд спрямовується в нічне небо. І хоч у ньому не видно зірок, вода віддзеркалює вогні хмарочосів, і вони вселяють відчуття: я – частина майбутнього. Я пірнаю у річку, в яку заводи зливають промислові відходи, бруд залишається на моїй шкірі, світлий купальник стає коричневим. Я лягаю на хвилі моря, і воно утримує мене. А сонце вже сідає за горизонтом, і від цього вода стає рожевою, ці барви розливаються по тілу. Я – у потоці.

Я пам’ятаю, що тато того ранку був дуже піднесений, а мама – дуже гарна. Мені здається, вони знали, куди прямуватиме наш катер, і відчували кожну мить, смакували кожну секунду. Мама заплела мені «колоски», щоб я не намочила волосся. Намазала мене захисним кремом від сонця. Я підбігла до тата і покрасувалася перед ним у своєму новому купальнику з рюшами. Він сказав, що я його маленька русалочка. Я простягла йому рятівний круг, щоб він надув його. Він подивився на мене і сказав:

– Так ти ніколи не навчишся плавати!

І викинув його за борт нашого катера – ми ще стояли на пристані. На палубі тато почав готуватися до відправки. Я ж узяла мотузку і почала виловлювати круг, щоб затягти його на борт. Нічого не виходило – хвилі відносили його все далі й далі. Сонце вранці світило дуже яскраво. Хвилі так красиво виблискували, що я раптом вирішила: не можна здаватися! Я ще раз закинула свою мотузку, і вона зачепила круг. Потягнула – і ось моя здобич уже в руках! Я радо притулила його до себе і раптом побачила тата, що стояв поруч з риболовецьким ножем. Він повторив свою фразу:

– Так ти ніколи не навчишся плавати!

Підійшов і проткнув мій круг ножем і жбурнув його геть.

– Вирівняй плечі!

– Я ще не зовсім добре плаваю… Як у відкритому морі без круга…

– Довірся морю, відчуй його, – промовив батько. – Я ось уже кілька років вчу тебе плавати і бачу, на що ти здатна. Поки не повіриш у свої сили – так і будеш триматись за круг замість того, щоб вільно плити. Сміливіше!

– Але ж там дуже глибоко.

– Яка різниця? Адже вся сила – в тобі! Просто повір – і допливеш.

Я подивилася на мого дужого тата і повірила йому. Вирішила, я зможу і без круга.

Ми вирушили в плавання на катері. Про погоду щось казали по радіо, але тайською мовою, яку ні я, ні батьки не розуміли. Отож ми довірилися небу. Воно було ясне. Ми рішуче помчали у відкрите море. Я торкалася хвиль руками.

Ставало все спекотніше. Мама ще раз намазала мене кремом і дала капелюшка. Мотор перестав ревти, і ми повільно зупинилися посеред моря. Мама вже була в костюмі для пірнання, тато закріплював на її спині балони з повітрям.

– Плавай недалеко від човна, – сказала мама. – Тільки обережно.

– І ви теж.

Тато надягнув свій костюм, підштовхнув маму, а потім зістрибнув сам. Вони занурилися під воду. Там, де щойно море вирувало від бульбашок, вже була морська гладінь, і лише слабкі хвилі розходилися по воді. Я нерішуче торкнулася води кінчиками пальців ноги. Ні, ліпше було залишатись на катері.

Мій тато обожнював плавати, а мама була водним знаком за Зодіаком. Вони познайомилися у воді – побачили одне одного на глибині десяти метрів – у масках, в тісних костюмах і з аквалангами, незграбні й смішні. Але за легендою – закохалися одне в одного відразу, бо між ними виник якийсь зв’язок. Тільки згодом, піднявшись на поверхню, вони розгледіли одне одного краще, кожен про себе знаючи напевно, що зустріли того самого. А потім з’явилася я. Вони з дитинства намагалися привчити мене до води. Щодня занурювали мене новонароджену у ванну, а я вже тоді вередувала і в холодній, і в гарячій воді. Вимагала витягнути мене та покласти на сухе ліжко. Але вони не розуміли мене, тому щодня продовжували купати.

Коли я трохи підросла, мама часто розповідала мені казки про море та океан. Коли ми гуляли біля річки, вона казала, що життя – це вічний потік, і сенс життя в тому, щоб цей потік повсякчас рухався. Вона говорила, що цей потік і є Бог, і він завжди допомагатиме тому, хто намагатиметься свій потік рухати вперед. Адже людина в потоці – помічник Бога. Отже, потрібно лише довіритися потоку. Вона говорила, що чим би я не займалася в житті, я маю бути впевнена, що мій потік приведе мене до мети. І подумки уявляти, куди пливеш, і тоді потік принесе тебе в потрібне місце. Головне —вірити.

Тато був не таким глибокодумним. Він просто любив риболовлю, щоб приносити щедрий улов. Любив подорожі, щоб пірнати під воду з аквалангом. Він був добувач і дослідник. Мріяв переїхати з Києва кудись, ближче до моря. До Іспанії або хоча б до Одеси. Але міг вирушати до морських глибин лише під час відпустки, та й то ненадовго. Море снилося йому, підводне полювання було темою номер один під час розмов з друзями, а планування наступної подорожі було найулюбленішою темою під час сімейних вечерь. Коли я була дитиною, далекі мандри були не дуже популярні. Отож друзі татові дивувалися: чому він не купить для сім’ї квартиру? В Києві або ж біля його омріяного моря. Ми на той час жили в орендованій квартирі в центрі міста. Відповідь була очевидна – море. Як міг тато позбавити нашу родину зустрічі з морем, збираючи гроші на нерухомість? Ніяк.

А я була неначе не їхня дитина – боялася води. Адже у воді можна потонути, захлинутися, загубитись… Я не розуміла: як можна підкорити хвилі, підлаштовуватися під них? Та й навіщо, якщо можна ліпити палаци з піску на березі. Як можна розслабитися, відірвавши ноги від землі? Чому б не використовувати свої ноги – чудовий винахід еволюції? Адже ми – не риби.

Мама і тато чомусь довго не виринали. На небі вже з’явилися хмари, подув холодний вітер. Хвилі стали вищі. Тато буде розчарований – адже я досі так і не пірнула у воду. Вирішила зануритися скраєчку, щоб намочити трохи купальник, тримаючись за драбину. Скажу потім батькам, що плавала…

Спустилася до води, вона була холодна, адже я добряче нагрілася на сонці. Занурилася і швидко вилізла. Батьки не поверталися. Я вже почала хвилюватися, зазвичай вони пірнали десь хвилин на двадцять. Мені здавалося, що минуло вже значно більше. Мій купальник встиг висохнути. Я походила по катеру, посиділа в каюті, знову підійшла до драбини та полізла до солоних хвиль, щоб намочити купальник. Цього разу навіть голову опустила, щоб волосся стало мокрим. А потім страх заполонив моє серце, я швидко полізла назад на катер, сіла, заспокоїлась, я у безпеці. Але батьки не повертались. Серце знову билось все тривожніше. А раптом на них напала акула? Або вони зачепилися там за каміння? А може повітря в балонах скінчилося?

«Будь ласка, поверніться!.. – благала я. – Я зараз занурюся у воду, а ви тимчасом повернетеся, гаразд?»

І я втретє залізла у воду, прихопивши з собою маску і трубку. Цього разу відпустила руку від дробини і віддалась морю. Махала ногами посеред хвиль. Опустила обличчя в масці під воду, намагаючись розгледіти щось на дні. Вода була прозора, і все було добре видно. Але їх я так і не могла вгледіти. Я вилізла і побігла за рушником, довго не могла знайти його. Хмари на небі стали сірими. Коли вибігла назад, тато вже стояв на палубі.

– Тату! Чом ви так довго? Де мама?

– Вона знайшла на дні скриню зі скарбами!

– Правда?

– Та ні. Просто побачила якусь рибу, ми такої раніше не бачили. А там далі —дуже красивий підводний риф. Невимовна краса, важко відірватися. Пірнеш із нами?

– Але ж сонце вже зайшло. Краще пливти до берега.

– Ну чому моя доня така боягузка? Ти просто боїшся пірнати, хіба ні?

– Боюся.

– Якщо не побореш свій страх – не зможеш знайти скарби. Адже вони – на глибині!

– Там усього лише слизькі риби. Я роздивлюся їх у акваріумі в місті.

– Уяви, як це – бути першим, хто знайде дивовижну рибу на глибині, в її природній середі!

Нарешті я почула плескіт води – то мама випірнула і почала вилазити на катер. Витягнувши трубку з рота, сказала:

– Пропоную попоїсти. – Вона зняла костюм і стала розтирати шкіру, що взялася мурашками від холоду. А тоді додала: – А потім пірнемо ще раз, а тоді пришвартуємося на острові, отам далі, по курсу…

Хвилі почали все сильніше гойдати катер, але це не хвилювало ні тата, ні маму. Вони захоплено говорили про підводні рифи і про риб.

Такими я їх і запам’ятала – піднесеними. Мама готувала обід, нарізала огірки та помідори, а я похапцем хапала щось і запихала до рота. Це була така гра – непомітно поцупити щось із дошки, адже так воно смачніше. Мама удавано сварила мене, але робила це лагідно, як і все, чого торкалася – руками, поглядом, словом.

Тато порпався з балонами. А я вже хотіла на берег, бо мені було нудно. Ми підобідали. З неба почав сіятись дощ. Замість того, щоб відпочити після обіду, батьки вирішили дослідити глибини ще раз. Одягли підводні костюми, стрибнули у воду.

Я взяла миску із рештками салату і сховалася від дощу під рушником. Дощ капав на огірки та помідори. Я їла і уявляла, що це чіпси. В нашій родині вони були під забороною. А мої однокласники могли хрумтіти їх досхочу! Я думала про те, що ще не засмагла як слід, бо сонце зайшло за хмари. І в школі мені навіть не повірять, що я була на морі.

Катер гойдало все сильніше. Я й не думала, що таке буває. Що сонячний день може так стрімко перетворився на штормовий. І блакитне небо стати чорним. Вітер, дощ та хвилі малювали таку картину, ніби от-от мав зчинитись ураган. Я трималася за поручень з надією: коли ж вони повернуться? Хвилі скаженіли, я ще ніколи не бачила таких. Мене кидало туди-сюди, порожня миска ковзала по палубі. Може хвилі розсердилися на мене за те, що не хотіла плавати? Може хвилі вирішили навчити мене? А раптом вони вирішили забрати моїх батьків, щоб покарати мене, а потім і мене поглинуть?

Почало заливати палубу. Я заплакала. Зараз би дуже знадобився мій рятівний круг. Але він валявся на палубі з великою діркою. Я кинулась шукати в каюті рятувальний жилет чи рятівний човен. Знайшла великий жилет, начепила його. А коли чергова хвиля хитнула катер і затопила палубу, я випала за борт. Згадала мамині слова: потрібно довіритися потоку, розслабитися, і він принесе тебе куди треба.

* * *

Я відкрила очі і побачила сонячне небо. Нібито мені все те наснилося. Але це було насправді – я була на березі в жилеті, почала відкашлюватися… Навколо плавали уламки катера.

Я підхопилася на ноги, видивляючись своїх батьків. Їх же могло викинути на берег, як і мене! Вони мають бути живі! У них же балони!

Я блукала берегом, але не побачила нікого. Зайшла в море глибше. Знаєте як буває, коли потрібно виходити з дому, ти поспішаєш, а навушники знайти не можеш. Або блиск для губ. І ти ходиш туди-сюди по колу, дивишся в тих місцях, де вже дивився, блукаєш в пошуках того, що незрозуміло де заховано, точно знаєш, воно десь тут і не знаходиш. Надія тримає тебе в колі, не вирватись із нього ніяк. Ти плентаєшся тим же маршрутом вже вкотре, це безглуздо, бо надія сліпа і дурна.

Я шукала їх, кликала, кричала. Та лише вітер дув мені в обличчя, а сонце світило, як і раніше. Нібито вчора воно зрадницьки не кинуло нас посеред моря, полишивши на поталу урагану. Я ходила скрізь, але не знаходила тих, хто мені був так потрібен тоді.

Сіла на берег. Що ж тепер? Я вижила, але невже мене чекає тривала і болісна смерть? Від голоду чи дикої тварини, самотності чи страху, від урагану, холоду дикої ночі або ж від болю втрати. Залишалося лише чекати, у який саме спосіб життя буде стирати мене.

Я заплакала від відчаю і страху, але знову надія штовхала мене вперед. Я вирішила піти в глиб острова. Тут могли жити люди. Вони врятують мене, а потім знайдуть і моїх батьків, які десь у морі чекають допомоги.

Ліс був геть непрохідними джунглями, що вбивали надію на зустріч із людьми. Було несхоже, що тими лісами хтось ходив до мене. Доводилось щокроку прокладати шлях через густі хащі, як дряпали мої ноги. Я вже подумала: може, повернутися назад? Але вирішила іти далі. Попереду хоча був хоч якийсь шанс на порятунок.

Пробираючись через хащі, я дивилася на сонце, яке стало моїм компасом. Щодалі я заглиблювалася, то виразніше відчувала, що я – єдина людина на цьому острові. Тому зосередила свою увагу на пошуку чогось їстівного, фруктів чи кокосів. Але і їх як на зло ніде не було видно, що породжувало ще більший відчай. Але й спонукало продиратися крізь зарості, ніби якесь чуття вело вперед.

Через якийсь час я вийшла на галявину і побачила… будівлю. Спочатку дуже зраділа, але ретельніше роздивившись, побачила, що будівля геть зруйнована. Проте, до мене тут вже хтось жив, а значить я не в якомусь бермудському трикутнику чи певній непрохідній глушині, наскрізь зітканою з самотності. Значить, тут хоча б в минулому були люди, і мою самотність можна розбавити зв’язком з минулим, яке залишило сліди в теперішньому часі.

Крізь стіни вже встигли прорости дерева, їх покривав мох. Стару будівлю поглинала навколишня природа, знищуючи її. Звідкись раптом вибігла мавпа, подивилася на мене і стрибнула на дерево. Я засумнівалася – чи треба йти туди? В руїнах можна сховатися від дощу, якщо небо знову зробить мені цей сюрприз. Але там мене не знайдуть рятувальники, не побачать з літака, не почують з корабля.

Але щось змусило зазирнути в руїни. Цей стародавній закинутий храм манив, ніби магніт. Побоюючись мавп і прикриваючи долонею обличчя, я ступила на кам’яні сходинки і відчула босими ногами їх прохолоду. Земля була тепла і волога, а каміння вселяло якусь дивну впевненість своєю міцністю. Я зробила ще крок і опинилася біля дверей, які бовталися на петлях. Раптом з будівлі вилетіли птахи, я сахнулася, але потім упевнено ступила вперед.

Будівля була всередині чимось схожа на храм. У ній стояли напівзруйновані колони, а навпроти дверей було піднесення і невелика статуя Будди. Той, що досягнув просвітлення, посміхався мені. Як же я йому позаздрила тоді. Він прожив своє довге життя і знайшов в ньому стільки причин для своєї просвітленої тихої спокійної посмішки, тоді як мої дні були приречені. Страх знову опанував мною. Я сіла на кам’яну сходинку біля Будди. Як же я буду тут? Здичавію, перетворюся на тварину? Помру від голоду? А якщо вцілію – чи побачу батьків? Навіщо, навіщо ми вирушили в цю кляту подорож! Якби ж то могла дременути з катера і потягнути їх за собою! Або ми залишилися вдома, щоб не летіти в ці далекі краї. Якби ж вони не пірнали в оті морські глибини, були зараз поруч. Якби ж не море.

А Будда все продовжував посміхатися мені. Сонячний промінь впав мені на коліно. Він був таким теплим, що в мить мої тривоги розвіялися.

«Мамо, це ти?» – прошепотіла я. І раптом уперше переповнилася упевненістю, що вони – в кращому місці. І зараз моя матуся дарує мені своє ніжне тепло і любов. А мрія тата збулася – він не просто поїхав до моря – він залишився в ньому жити назавжди. Замість скорботи, я відчула якесь блаженство. З потойбіччя до мене доторкнулася мама. Я дивилася на промінь, що зігрівав мене.

Я раптово перестала існувати в своїх страхах та проблемах, я розчинилась в системі, в якій знаходилась, побачила навколо стародавній храм, наповнений причинами і наслідками, наповнений переплетенням доль, питань і відповідей. Замість переживань про минуле, замість образи на долю, замість переймання про майбутнє я бачила лише сонячний промінь на своєму коліні і нібито стала цим променем, усвідомлюючи взаємозв’язок всього у Всесвіті і усвідомлюючи те, що я не зможу померти, я вже частина всього сущого, мені ніколи не вдасться досягти дна, адже дна не існує. Неможливо впасти, адже ми є частина Бога, і він утримає нас, і, падаючи вниз, ми в кінці впадемо назад з неба, але побачимо все в новому світлі, пролетівши по колу всю Землю по шляху, накресленому Богом і названому долею. Я усвідомила: все, що сталося, повинно було трапитися. І це усвідомлення прийшло разом з янгольським турботливим теплом.

Я дивилася на сонце, поки промінь не змінив свій нахил. Здавалося, я цілу вічність провела в забутті. Промінь вже покинув мене. Я зажадала знову потрапити в те прекрасне місце, де можна ні про що не хвилюватися. Перемістивши своє коліно в його сторону, я зрозуміла, що наздоганяю промінь, а бігати за променем не варто, адже більше усвідомлень він мені не давав. Проміння саме знайде тебе тоді, коли прийде час. Я сіла так, щоб коліно знову було зігріте його теплом. Але промінь тепер був лише променем і не давав ніяких нових усвідомлень. Я знову ризикувала провалитися в тривоги і жаль. Але не стала. Я вирішила: неодмінно виберуся з цього острова і напишу про нього книгу. Я вирішила, що мої батьки будуть жити в словах, адже я вкладу їхню мудрість в речення і глави. Отже – я буду жити вічно, і вони будуть жити вічно.

Я обернулася до Будди, і його усмішка була вже зовсім іншою. Не дратувала і не викликала нерозуміння, скоріше навпаки – і я теж посміхнулася трохи схоже. Я заздрила тому, що він прожив своє життя, зумів осягнути те, що змусило його посміхатися і зберіг цю посмішку. Але насправді це він повинен заздрити мені – адже моє життя ще попереду, і я збиралася боротися за нього. Я була в грі, а він хоч і виграв, але вже не грав.

Я йшла до моря і згадувала мамині слова про потік. Якщо Бог – це потік, він обов’язково допоможе вибратися з острова та опинитись вдома.

* * *

По дорозі я була більш уважна й рішучіше налаштована і мені вдалося знайти якісь плоди. Вони були кислі і не особливо соковиті, але одним своїм існуванням вже заспокоїли мене. А біля самого берега мені навіть вдалося знайти кілька зелених бананів. Також я побачила кокоси на пальмі. Кілька сотень кидків палицею вгору, і я збила собі один. Камінням розбила панцир кокоса – і нарешті втамувала спрагу.

Почала шукати на березі якісь корисні речі, які хвилі могли винести з катера. Сподівалася знайти щось: запальничку або ножа, порожню пластикову пляшку, щоб зберігати воду, якщо джерело пощастить знайти. Але море виплеснуло тільки якусь дошку, шматок каната і за іронією долі – дірявий круг. Я виклала з каміння та гілок на березі три великі літери SOS, бо так колись робили у фільмі. Це відволікло мене від тривожних думок, що насувались на мене. Адже сонце наближалося до моря і скоро мало потонути в ньому. На жаль, не було видно ні рятувальних вертольотів, ні корабля. Натомість періодично з’являлися мавпи, які підозріло поглядали на мене…

«Можете забирати оце собі! – я жбурнула їм круг. Але коли тобі ніхто не відповідає – можна збожеволіти. Я гукнула: – Мене звуть Кіра!»

Отак представившись мавпам, я відчула, що тепер у мене є сусіди, нехай і німі, а значить я не одна. Через кілька годин одна з моїх нових подруг поцупила мій банан, поклавши кінець нашій дружбі! Я спорудила невеликий куреник для своїх харчових здобутків. Дивні тварини: ви ж умієте лазити по деревах, невже так важко зірвати банан із дерева? Я відчула, що моя шкіра пече, бо весь день вешталась під сонцем. Тепер мої однокласники точно повірили б у те, що я була на морі. Але не факт, що вони побачать мене. А от я їх можливо і побачу, якщо стану привидом. Буду приходити до них під час контрольних та допомагатиму писати.

«Ну, добре. SOS я підготувала. Їжа є, молоко у кокосі ще є. Але як вибратися звідси?»

Навіть мавп уже не було видно. Решту дня я споруджувала собі з листя, гілок і кори гніздечко. Темрява лякала сильніше, ніж голод. Сонце от-от зникне, насуваються сутінки і рожеві барви на небі змінюються червоними, оранжевими. Блакитне небо неначе починає горіти – сонце підпалює небокрай. У барвах сонця я відчула крах надій. Мені сяк-так вдалося заснути. Але посеред ночі я прокинулася і тряслася від холоду і страху. А раптом зараз із хащів на мене вискочить дикий звір і розірве на шматки? Або якесь людожерне плем’я схопить і потягне у своє лігво. А ще я боялася отруйних павуків та зміїв. Нарешті під ранок я заснула.

* * *

«Раз уже я тут, потрібно все роздивитися як слід…» – подумала я вранці і подалася гуляти островом. Раптова думка про те, що цей острів належить мені, і я його могутня володарка, вселила в мене оптимізм і допитливість. Я йшла узбережжям, сонце пекло ще сильніше, ніж учора, а шкіра ще не зажила після вчорашнього.

– Ну, добре, тату, я пірну… Тепер ти вдоволений? – сказала я в небо і почала занурюватися в море. Адже потрібно було ще й змити з себе весь бруд. Я пливла вздовж острова. На морі були невеликі хвилі. Я пливла все впевненіше. А потім ризикнула плисти не вздовж берега, а в глибину моря. Мені так подобалося те, що могла пропливати довгі відстані, не торкаючись ногами землі. Тато мав рацію, в рятувальному колі ніколи не навчишся плавати. Але на глибині солена хвиля хлюпнула в обличчя і залила водою ніздрі, я закашлялась. Згадала, як захлиналася, випавши з катера за борт, як кликала на допомогу батьків. Море буває таким підступним. Я швидко попливла до берега. Я гукала:

– Море, чому ти таке жорстоке? Чому ти вбило їх? Чому ненавидиш мене? Ти чуєш? Я хочу жити! Я хочу додому. Але ти влаштувало мені пастку, оточило зусібіч…

Я вийшла з води, впала на пісок. З грудей вирвалося ридання. Хутчіше туди, в ліс! Геть від смерті, треба знайти храм. Сонце підбилося височенько, як і вчора, коли я знайшла будівлю. Скоріше сісти біля Будди і знову наповнитися блаженним спокоєм, відчути маму.

До храму я дійшла хутко. Зайшла вже сміливіше, але сидіти не хотілося, сонце ще не заглядало крізь щілини. Я торкалася стін храму і гадала: скільки ж йому років? Хто все це побудував, хто тут бував?

Сіла на приступець і втупилася в двері. Примружила очі і раптом… Що це?

Я примружила очі і в той момент вперше побачила перед собою рух різних потоків. Вони входили в храм, пронизували мене, виходили з мене. І знову я перестала усвідомлювати себе, а стала лише частиною системи, яка складалася лише з цих потоків. Тоді мені складно було дати їм імена. Я лише бачила, що одні потоки були світлими і божественними, вони дарували посмішку лише при одній зустрічі з ними своїм поглядом, вони переливалися як діаманти, немов шовк, були на смак наче материнське молоко, звучали, як симфонія геніального музиканта. Фокусуючи на них увагу, потоки розширювалися. В одному благодатному доброму потоці було багато різних течій з відтінками різних кольорів і переливання. Вони навіть могли почати протікати крізь серце, і від цього мурашки починали бігти по шкірі, адже я ставала частиною цих потоків.

Але поруч були і інші потоки. Вони були тривожними, чорними, схожими на хаос, на астероїди, змітали зі шляху гармонію, змітали на своєму шляху все світле, робили дири і теж пронизували мою сутність і виходили зі спини. Вони були темними і холодними, стрімкими і вселяли страх. В той момент я вперше на власні очі переконалася в тому, що існують потоки.

– Дивно, – сказала я, коли мої бачення закінчилися. – Виявляється, еволюціонували весь цей час зовсім не люди, а потоки. А люди лише пливли в цих потоках, перероджувалися і егоїстично приписали всі їхні досягнення собі.

Я ошелешено сиділа і дивилася на ліс, який виднівся через двері. Я повільно підійшла до дверей і зрозуміла, що ліс цей – це теж потік достатку, любові і радості. Але в той же час ліс – це потік небезпеки і невідомості, страху та нестабільності. Потоки, світлі та темні, завжди рухались поруч. І лише від мене залежало, через які фільтри я буду дивитись на один і той же ліс. Я жадібно вдихнула в себе ліс і видихнула подяку до нього, вирішивши фокусуватися на добрих потоках. І в цей момент помітила, як потік подяки, що проходить крізь мене, посилився.

– Як ти це робиш? Як тобі вдалося це зробити? – запитала я небо.

Я ніколи не вірила в Бога, я любила біологію і вірила в еволюцію, але бачення в храмі наповнили мене упевненістю в те, що від наших очей заховано щось вище, тонке, прекрасне і жахливе. Дещо більше. Магія. Напевно, це можна було якось пояснити наукою, напевно, навіть Бога можна якось пояснити наукою, але я точно зрозуміла, що він є. Складно сказати, чи було першим яйце чи курка, так і тепер мені було складно сказати, запрограмував Бог еволюцію або народився внаслідок еволюції. Але якщо ці благосні потоки, які пронизують все живе, не були енергією Бога, то чим вони могли бути?

Лягай у потік, і він принесе тебе до твоєї мети. Говорила мама. А що, якщо я обійду потоки переймання, які затоплюють мене в собі, ляжу в потік впевненості і удачі, і допливу додому? Я йшла назад до берега і намагалася дивитися на ліс через фільтр щедрості та удачі, я швидко знайшла дерева з більш солодкими і смачними фруктами, а моя стежка була на диво не такою тернистою і непрохідною, як до цього. Виходить, щоб тобі щастило в житті, потрібно просто вибрати потік удачі, а не сидіти і чекати слушної нагоди? Виходить, що життя – це просто твій вибір, куди інвестувати енергію своєї уваги і направляти рух своєї душі? А зовсім не хаотичні події, які трапляються?

На березі я склала у сховку зібрані плоди й вирішила підійти до моря ближче. Можливо, потік удачі допоможе роздивитися в морі корабель? Та на березі я раптом відчула, як чорний потік входив у мене, посилився і витіснив світло. Он воно що – це, мабуть, через образу на море…

– Гаразд, я простила тебе, море, – швидко пробурмотіла я, розвернулась і пішла до пальм. Але слова не працювали з потоками. Схоже, потоки реагували тільки на мову серця. А серце все ще було переповнене образою і страхом при погляді на хвилі.

Сидячи під пальмою, я продовжила розмовляти з морем:

– Ну як ти пропонуєш пробачити тобі, море? Як? Ти вбило їх. Ти обмануло нас! Ти прикинулося мирним, тихим, ти заманило їх своїми рибами, а потім поглинуло їх! А мене виплюнуло сюди вмирати! – я і кричала, і на очі наступали сльози, дивлячись на море. Ні, я не могла його пробачити, не могла. Я скрутилась під пальмою і вирішила відпочити. Птахи співали. А море раптово заговорило зі мною. Як мама. Хвилями. Його тихі хвилі говорили ніжністю і спокоєм. Нібито вибачалися, нібито просили прийняти його природу, прийняти недоліки, без яких і переваг би не було. У відповідь я плакала. Так і покидала мене зі сльозами моя образа і біль. Так і залишилася в моїй душі порожнеча замість злості. Хвилі пестили пісок, одна за одною, заспокоювали своєю послідовністю, заколисували мене. А через кілька годин я вже змогла підійти до води, я торкнулася її стопами і прошепотіла:

– Пробач мені, море, за те, що злилася на тебе. Я б теж хотіла тобі пробачити за те, що ти забрало їх, але мені здається, я не можу. Мені не вистачає їх. Пробач мені за те, що я не можу тобі пробачити. Вибач.

Я сіла біля моря і розглядала потоки, я намагалася їх приручити, я зовсім не думала, що зійшла з розуму або померла. Мені здавалося, що те, що відбувається, логічно, і так повинно було статися. Я отримала силу і хотіла навчитися керувати нею, щоб врятуватися. Але ця сила працювала лише за допомогою серця. Як би сильно я не хотіла залучити більше світла в своє тіло, воно збільшувалось лише тоді, коли я починала відчувати світло і вливати його в потік першою.

Сонце наближалося до горизонту і знову почало розмальовувати воду в невимовної краси кольори. Вчора в цей момент я лякалася майбутньої ночі, але тепер я хотіла насолодитися фарбами сонця, гідно попрощатися з ним і прийняти його красу, яку воно безкоштовно дарувало мені. Тільки лише бери її, бач її, розчиняйся в ній, дихай нею, будь нею. Будь частиною цієї краси, що розливається по хвилях рожевим кольором. Які ж красиві заходи були на тих островах! Це така краса, яку потрібно переживати, відчувати, сфотографувати очима і залишити собі на все життя. Як могла я вчора заховатись від тієї краси страхами ночі? Я зайшла в море, лягла на воду. Я все ще не до кінця пробачила море і все ще боялась води. Але я мала торкнутись до сонця, яке розлилось по воді. Так любила робити мама, розтягнути руки і ноги, зберігати рівновагу і лежати на воді, розслабитися, поринути в море і чути його гул у вухах. Я ставала морем, кольори розливалися по моєму тілу, я відчувала могутність хвиль, на яких лежала. Я не ображалася, якщо вода знову потрапляла в ніс, я знала, морю немає до мене ніякого діла, воно не зі зла. Я розслабилася. Відчула підтримку води. Майже пробачила море.

* * *

Уранці я вирішила, що чекати допомоги безглуздо, треба діяти. Якщо я буду триматися за цей острів, я ніколи не навчуся плавати упродовж усього життя. Я зрозуміла: потрібно рухатись далі.

«Та ні! Це небезпечно! – відразу ж гукнула якась частинка мене. – Ти хочеш потонути? Хочеш покинути сухе тепле місце, де можна знайти їжу, і попливти кудись морем, яке вбило твоїх батьків?»

І я б послухала цю частину себе, абсолютно раціональну, якби не могла бачити потоки. Тому що потік удачі нібито шепотів мені про те, що я повинна лягти на нього, як вчора лягла на блискучу від сонця воду, довіритися йому, розчинитися в ньому, не думати, а плисти. Щоб підсилити потік удачі, я почала фокусуватися на моментах удачі у своєму житті. Так, наш катер потонув в морі, яке вранці було спокійним і тихим, але я вижила, хіба це не означає, що я отримала від життя найцінніше, хіба це був не лотерейний квиток? Хіба я не щасливиця? Я знайшла їжу на острові, я знайшла храм, в якому до мене могла торкнутися мама, хіба це не означає, що удача була частиною мене? У літаку тато цитував якогось там Генрі Форда. Одна з найвидатніших особистостей, говорив, що ти можеш вірити в успіх, а можеш вірити в невдачу, ти в будь-якому випадку будеш прав. Я вибрала удачу. Я ходила уздовж берега і згадувала всі моменти з життя, в яких мені щастило, я заново переживала їх і бачила, як потік переливається світлом, посилюється і пронизує мене все активніше і забирає за собою. В один момент він був настільки сильним, що я впевнено пішла в море і почала плисти. Мозок знову намагався заговорити зі мною, і кожен раз його доводилося проганяти геть, адже його слова робили потік меншим.

«Ти ж потонеш! Повернися назад! Ти ж не вмієш далеко плавати!»

А я все пливла. Я вміла! Я пливла вперед, не знаючи куди. Я просто згадувала маму, я довіряла своєму потокові.

Не знаю, скільки часу я рухалась вперед в солоному морі. Спочатку на животі, потім на спині. Лежала на воді, щоб відпочили ноги. Швидко рухала лише ногами, щоб відпочили руки. Щодалі я запливала, тим більшими були хвилі. Іноді вони накривали мене з головою. Вода потрапляла в ніс. Очі щипало від солі. Нещадно пекло голову сонце. Мого острова вже видно не було. Попереду було лише море – аж до горизонту. Дуже хотілося пити. Я сильно втомилася.

«Ти зробила помилку…»

«Замовкни! – кричала я мозкові. – Замовкни, замовкни, замовкни!»

Я знову намагалася роздивитися потік удачі, який розчинявся в потоках страху і відчаю, сумнівів і тривог. Мозок своїми словами послаблював потік світла. Але я все ж намагалася приручити його, повернути, стати його частинкою. Я намагалась відшукати всередині себе віру і впевненість, щоб за їх допомогою з’єднатися із потоком удачі і насититися його силою. Але потоку удачі не видно було…

«Невже це обман? Невже ти заманило мене сюди, щоб убити?» – мало не заридала я посеред хвиль. Але знову лягла на хвилі і побачила, як сонце відбивається від води, що блищить. Та ні! Це не обман. Море намагається мене врятувати. Якщо воно дало мені шанс вижити, значить, я потрібна цьому світові. Я виживу! Я розповім усім про щось важливе. Адже тепер я знаю таємницю потоків. Вони мені довірились.

Це спрацювало! Ще кілька важких годин на хвилях, і я нарешті побачила землю. Ще один острів. Я спрямувала свій шлях до нього, вийшла на берег хитаючись, впала на пісок знеможено. Я вижила! Перепочивши, підвелася, мені терміново потрібна була вода. Я побачила на дереві стиглі банани, які висіли низько. Побачила й інші плоди. А ще кокоси, які не потрібно збивати камінням – вони вже лежали під пальмами злегка надтріснуті – бери і пий! Я рвала фрукти і їла, я пила, я була така щаслива! Мій план спрацював! І в цей момент я побачила човен, який повільно плив у морі. Я побігла в воду і почала швидко пливти на глибину. Я кричала, я махала руками, я плескала водою. Мені таки вдалося дістатись до човна. Люди витягли мене – я була врятована!

Розділ 2

Життя змушує забути про свою суперсилу, мозок перемагає і запевняє тебе в тому, що всі твої бачення були спровоковані сонячним перегрівом, стресом, і краще швидше витіснити ці спогади з пам’яті. Краще стати такою, як усі, щоб ці всі прийняли тебе до себе.

Тіла батьків згодом знайшли і відправили в Україну в закритих трунах. Мені було тоскно, адже тато хотів залишитися тут назавжди, біля моря. Я не могла пояснити це тайцям, адже їхньої мови не розуміла, та й сміливості на це не вистачило б.

Мене посадили в літак і відправили додому.

Про мене сповіщали в новинах.

А вдома родичі радилися, як бути зі мною далі.

Мені потрібен був опікун. Зголосився стати ним двоюрідний брат мого тата. Дядько мій жив не в Києві, а в невеличному елітному містечку біля Одеси. Його будинок стояв на березі моря. Тато колись розпитував дядька про нерухомість Одеської області, теж мріяв купити оселю там. Дядька Ніколаса я бачила всього лише раз – у дитинстві. Він повсякчас поважно говорив про свої справи і був єдиним у нашій родині, хто навіть у вихідні чи на свята не знімав костюма. Саме у нього я вперше побачила мобільний телефон. Дядько був успішним бізнесменом і постійно літав у відрядження. Його дружина, Лінда, мала стати моєю прийомною мамою. По телефону Ніколас запевнив, що вони дуже чекають на мене, Лінда підготувала для мене кімнату, їй хочеться познайомитися зі мною ближче. Вона вже дізналася про майбутню школу для мене. Ніколас відразу попередив, що вдома буває рідко. А Лінда навпаки – повсякчас удома, і вона подбає про мене. Лінда малювала картини, вирощувала троянди, дивилася серіали і готувала їсти. У неї був песик. А тепер ще з’явилася й я.

Літак летів над хвилями і мчав мене у невідоме. Я мала зібрати свої речі з самотньої квартири, де ще кілька тижнів тому ми з мамою грали в настільні ігри. Я зайшла до квартири, побачила в кухні на столі печиво, яке ми з мамою випікали в дорогу, але якось забули. Я знову розревлась. В цьому печиві була мамина любов, а мами вже не було.

Друзі тата запевняли мене у тому, що я маю ночувати в їх квартирі, але я наполягала на тому, що хочу бути в своїй. Мені потрібно було попрощатись з духами. Найважче було першої ночі. Привиди спогадів приходили до мене. Мені здавалось, я чула, як тато йде в туалет, я вибігала зі своєї кімнати, але в коридорі було порожньо й темно…

Вранці я немовби чула, як мама ворочається в своєму ліжку. Забігла до спальні, а там нікого. Батьків поховали за містом. Дві години я добиралася до кладовища, десь із годину шукала їхню могилу. Постояла там кілька хвилин і втекла. Вони були не там. Щоб побути з ними, щось сказати їм, відчути їх, не треба було долати таку відстань. Вони були у серці. В промінні. У небі. В моїй пам’яті.

Кожен знайомий, побачивши мене, робив вираз обличчя, сповнений жалості, і вважав своїм боргом притулитися до мене, стиснувши в обіймах співчуття. Я ненавиділа все це, мріяла, щоб всі скоріше забули про те, що трапилося. Я намагалася жити далі, але варто було мені зустріти сусідку, однокласницю або маминого перукаря, як я згадувала, що мої батьки мертві, зустрічаючи жалість в чужих очах. А ще люди любили запитувати у мене про те, що ж тепер зі мною буде. А я повинна була їх заспокоювати і говорити:

– Та не хвилюйтеся, все буде добре, – хоча я знала, що вже ніколи і нічого хорошого в моєму житті не буде. Але тоді я була занадто ввічлива, я намагалася всіх заспокоїти, щоб вони не хвилювалися за мене. А можливо, я боялась оголити свій страх і відчай, хотіла здатись сильною.

Через кілька днів я зібрала всі свої речі і перевезла до маленької квартири мами на околиці Києва. У цьому допомогла татова колега по роботі. В тій квартирі стояв лише старенький письмовий стіл та стілець. А тепер ще з’явилась купа коробок зі спогадами.

І вже наступного дня татові друзі відвезли мене в аеропорт, я полетіла в чуже місто. Дядько зустрів мене в аеропорту з букетом квітів, я розцвіла в усмішці, але ми рушили до будинку і були все ближче до нового моря, від цього моя тривожність наростала. Знову море, але на цей раз ще й холодне. Я знала, більше ніхто та ніщо в цьому житті не змусить мене пірнути в море.

Коли я вперше зайшла в їх будинок, Лінда дивилася на мене, нібито побачила привида, закотила очі і швидко пішла на кухню.

– Пробач, люба, – сказав дядько і вибіг за дружиною. Вони щось голосно з’ясовували, я присіла на край стільця в холі. Колючки троянд із дядькового букета порвали мої колготки, я пошкодувала, що не вдягла джинси. Мені хотілося бути красивою, щоб сподобатися їм. Але план провалився. Я чула їхню суперечку, розглядала дірку на колготках, бездарні картинки на стінах мого нового притулку.

– Ти знущаєшся? Це ж не дитина! Кого ти привів?

– Я казав, що їй одинадцять! Вона ще дитина!

– Ти казав, це маленька дівчинка! А привів майже дівулю! Вона от-от приведе сюди якогось залицяльника! І що тоді? Я маю оплачувати її аборти?

– Знову щось не так! Ти сама просила, щоб ми стали її опікунами!

– Я прохала про дитину! Ти показував мені фото маленької дівчинки!

– Ти ж знаєш – діти швидко ростуть… Заспокойся, мила. Розумію – тобі важко… Але уяви, що вона пережила… Їй потрібна твоя підтримка, турбота…

Лінда вийшла з кухні, вдаючи привітність на обличчі, я вдала, що не чула їхньої суперечки, і привіталася з нею.

Я ще ніколи не жила в такому холодному будинку. Вони заощаджували на опаленні, адаптувалися до низької температури, ходили одягнені в светри, вони мовчки споживали їжу і говорили про політику, новини і своїх друзів. Моя прийомна мама вважала, що підтримати мене можна, поставивши переді мною на стіл тарілку з пластівцями і заливши їх крижаним молоком і направивши до моєї кімнати робот-пилосос. У ті роки робот-пилосос вважався дивом техніки, його в будинок привіз Ніколас з іншої країни, тому я повинна була бути вдячна їм за те, що мені не доводиться самій щодня підмітати в будинку. Від такої турботи Лінди мені було дуже сумно. В її собаки були до жаху нещасні очі, і я її як ніхто інший розуміла. Собака стала мені найближчим другом, я любила ходити з нею гуляти вздовж моря, адже їх будинок був наскрізь просякнутий самотністю і смутком, скільки б людей в ньому не жили. Здається, Лінда кровоточила болем самотності і нудьги, залишаючись в будинку одна, але по приїзді чоловіка цього болю було там так багато, що вони починали тонути в ньому уже вдвох. А тепер до їх компанії потопельників приєдналась і я.

Вже наступного дня мій дядько полетів на місяць в США, а ми залишилися з Ліндою вдвох. Незабаром я повинна була відправитися в нову школу, перед цим вона повела мене в магазин, де ми вибирали шкільну форму.

– Занадто коротка спідниця, поміряй краще цю.

– Але ця велика на мене.

– Проте вона не оголює твою дупу. Дівчина повинна бути скромною. До того ж, ми не можемо собі дозволити кожен місяць купувати тобі спідниці, а ця буде на виріст.

Виявилось, що родина успішного бізнесмена може бути дуже заощадливою. Крім спідниці, яка спадала з мене, але прикривала коліна, мій стиліст-мораліст купила мені мішкуватий светр, водолазку і інші потворні речі, які я ненавиділа. Коли я попросила зайти і купити косметику, вона витріщилася на мене так, ніби-то я заявила, що йду на кастинг порноакторки і мені потрібні тіні для смокі-айс.

– Ти будеш ходити в пристойну школу! Там заборонено фарбуватись!

– Але хоча б безбарвний лак для нігтів і тональний крем!

– Тобі одинадцять років!

– Скоро дванадцять!

– Тобі не потрібно фарбувати і ховати те, що дано природою.

– Але природою мені дано прищ!

– Поговоримо про косметику в шістнадцять, добре? І давай ти не будеш нахабніти! У нас не так багато грошей, щоб ми могли собі дозволити кожну твою примху.

По дорозі до школи я сподівалася на те, що там дійсно всі ходять з дарованими небесами прищами і в такому ж лахмітті, в яке вирядилася я. Але вже у дворі я зрозуміла: в моїй школі всі фарбуються і носять нормальні спідниці. Я відчувала себе нікчемністю в цьому убогому лахмітті, постійно підтягувала свою спадаючу спідницю і закатувала рукава на мішкуватому светрі. Вже на підході до школи я почула гучний регіт компанії, яка однозначно сміялася з мене. Я молила лише про те, щоб швидше цей найгірший день мого життя закінчився, а він тільки починався. Втупивши погляд в підлогу, я зайшла до шкільного кабінету та пройшла до задньої парти, з полегшенням сіла на стілець, там на мене ніхто не дивився. І в цей момент, незрозуміло з якого дива, щаслива вчителька назвала мене по імені і попросила вийти до дошки, щоб представити класу. Я почервоніла і вийшла, підтягуючи спідницю. Не знала, що в школу потрібно брати змінне взуття, тому соромилася ще й своїх брудних чобіт. Модниці з перших парт відразу ж незлюбили мене і обдарували своїми скептичними поглядами, оцінивши зверху вниз.

На заняттях у перші дні я погано розуміла те, про що говорять вчителі, адже програма моєї школи була інша. А вчителі, здається, приймали це нормально, вважали мене розумово відсталою, я ж була «загублена сирота з новин, що пережила жахливу трагедію». Що з мене було взяти. Вже краще б вони лаяли мене і намагалися пояснити ще раз, ніж забивали на мене і просто посміхалися мені, розуміючи, що я не вирішила жодного прикладу.

– Як справи у школі? – питала мене Лінда за вечерею після чергового пекельного дня у школі.

– Нормально. Сьогодні треба було записатися на факультативні заняття. Я записалася на танці, тому по вівторках і четвергах буду повертатися пізніше.

– Які ще танці?

– Бальні. Фламенко, танго, сальса…

– Дуже дивний вибір…

– Але ж я ходила на танці ще в своїй школі! Мені дуже подобалося.

– Але ти відстаєш від програми! Тобі потрібні інші заняття, щоб ти змогла наздогнати своїх однолітків, а не вихилятися стегнами. Не зрозуміло для яких цілей. Як це тобі в житті допоможе?

– Але мені подобається.

– Що там іще є за заняття?

– Літературний гурток, шахи…

– Ну от, у нас удома якраз є шахи. Ти могла б тренуватися і в школі, і вдома.

Так моє життя стало ще більш похмурим, адже по вівторках і четвергах я проводжала поглядом своїх однокласниць, які виходили з кабінету і йшли наліво в зал для танців. Я ж повертала праворуч і плела ноги на третій поверх, де в оточенні очкастих ботанів грала в шахи під керівництвом найнуднішого в світі викладача. Іноді я могла підійти до вікна, стати навшпиньки і витягнути шию. Тоді я могла побачити, як в залі гарно танцюють дівчата. Але потім я йшла назад за свою парту і вчилася вигадувати виграшні комбінації за допомогою коня і королеви.

Через місяць Ніколас нарешті повернувся. По телефону я поскаржилася йому на те, що у мене зовсім немає косметики, він несподівано для мене привіз мені тональний крем, блиск для губ і туш для вій. Попросив не фанатично використовувати їх. Я вдячно обняла дядька і побігла ховати свою здобич в потаємні куточки своєї кімнати, щоб Лінда або її пилосос випадково не знайшли атрибути мого порочного життя – туш, від якої вії стають на міліметр довшими, що на думку Лінди, мабуть, повинно було діяти на чоловіків занадто спокусливо, а мене перетворювати в розпусне дівчисько. Спочатку я використовувала блиск і туш на вулиці після виходу з будинку по дорозі в школу. Потім зробила зовсім ризиковано – нафарбувалася вдома та пройшла повз Лінду, чекаючи її інфаркту. Але, звичайно, вона нічого не помітила на моєму обличчі. Адже від крему і туші насправді моя зовнішність практично не змінювалася.

* * *

– Може, приготуємо сьогодні щось разом? – запропонувала якось Лінда. Ніколас знову подався в чергове відрядження, і ми залишилися вдвох.

– Гаразд, – сказала я.

Подумала, що настав нам час зблизитися, поговорити по-жіночому на кухні під час приготування пасти або запікання риби. Ми так іноді робили з мамою – змішували тісто для печива, розкатували на столі присипаному борошном, вирізали з нього зірочки і сердечка, укладали на деко, весь цей час говорили про всяку всячину. Мама розпитувала мене про те, що я відчуваю по відношенню до вчителів, чи подобається мені якийсь хлопчик, що ми подаруємо на день народження подружки, питала, чи йде їй нова сукня з вирізом ззаду. А коли печиво було в духовці, ми в очікуванні його готовності обговорювали плани на майбутнє, мама обов’язково питала мене, куди б я хотіла поїхати на канікули і щоб я хотіла з’їсти завтра на сніданок. Печиво заполоняло своїм ароматом все більше території нашої квартири, ми з нетерпінням чекали його готовності. А потім ми звали тата. Або він сам приходив, адже перед ароматом домашньої любові його дівчат важко було встояти. Мама вручала татові печиво у формі сердечка і говорила, що це її сердечко, а я давала таткові своє. Він обіймав маму і цілував її в щічку, обіймав мене і цілував мене в щічку. Він говорив про те, що наше печиво найсмачніше на світі, і він ніколи не їв такого смачного печива ні в одному, навіть найдорожчому, ресторані планети. І я так раділа тому, що йому сподобалося, що думала про кар’єру кухаря. У мене навіть був блокнот, в який я виписувала рецепти печива та іншої випічки.

Але з Ліндою було все інакше. Вона доручила мені чистити картоплю, а сама дивилась телевізор. Вона коментувала новини і говорила, що наша країна котиться до дна. Утім, на її думку, увесь світ котиться на дно, і скоро ми всі помремо. Після картоплі я отримала інше завдання – чистити гриби. Отак я сиділа над сміттєвим відром, нахилившись, чула нарікання Лінди. Мені було нудно, я взяла навушники і стала слухати музику. Так і минуло наше спільне приготування їжі. Поїдали ми наш кулінарний шедевр у повному мовчанні. Вона про щось згадувала, я про щось мріяла, вона тікала від реальності в минуле, а я тікала в майбутнє.

Моє життя стало полягати в очікуванні Ніколаса з відрядження, адже йому я могла розповісти про свої потреби, і кожен раз він допомагав мені, привозив мені крем або парфуми, нормальні людські дівочі труси, які не були схожі на панталони старої бабці або на дитсадкові труси з качечкою, якими мене щедро отоварювала моя прийомна матуся. Ще я отримувала красиві заколки на волосся і сережки. Та й взагалі, Ніколас був моїм дилером краси зі світу далеких країн і аеропортів. Він був моєю надією на прекрасне, на щось мого розміру, на щось, що смачно пахне і що робить мене жіночною. Ще ми кожного разу грали з ним в шахи. Він кожного разу піддавався мені, і я вигравала.

– Тільки в цей раз не піддавайся! – сказала я одного разу і помахала страхітливо пальцем!

– Обіцяю! – посміхнувся він і підморгнув.

– Серйозно! Я в цьому місяці переграла найрозумнішого ботана в нашій групі! Тому тепер я зможу здолати тебе!

– Вірю!

І так я знову виграла.

– Ти ж не піддавався? – вирішила на всякий випадок перевірити я.

– Ні, звичайно!

– Чесно?

– Чесно!

Я заплескала в долоні і поцілувала дядька в щоку. А потім попрямувала на кухню. А Ніколас, потираючи щоку, сказав загадково:

– Ти знаєш, іноді ти виграєш більше, дозволивши виграти твоєму супротивнику.

– Що ти сказав? Так значить, ти все-таки піддавався?

– Ні, звичайно! – засміявся Ніколас.

Я обожнювала його. Його сміх, його мудрість, його подарунки, його добрий погляд, його костюми. Але не любила його валізи. Він постійно їхав. Тому моє життя переважно складалася з дуже складної для мене шкільної програми, занадто нудних для мене шахів, насмішок однокласників, які не хотіли спілкуватися зі мною в мішкуватому светрі і довгій спідниці, називали мене «мауглі» і виштовхували з черзі за їжею в їдальні. І зі спілкування з Ліндою, в якому кожна з нас перебувала десь далеко один від одного в своїй поліпшеній версії реальності.

* * *

Одного разу до нас на шахи прийшов Алекс. Містер-популярність з паралельного класу. Спочатку я розлютилася на те, що він прийшов в нашу зграйку нудних ботанів, я чекала, що він почне глумитися над нами і демонструвати свою перевагу. Він же звик забивати голи, представляючи інтереси всієї школи і зривати овації трибун. Перемагати на Олімпіадах, перемагати на дискотеках, підкочуючи до дівчаток. Яких перемог чекав він тут? Побачивши його в кабінеті, я подумала:

«Хоч би мене не посадили грати з ним»

І тут тренер сказав:

– Кіро, сядь з Алексом. Він сьогодні уперше в нас, але я вже розповів йому всі правила.

Я сіла навпроти цього чужорідного тіла і чекала якихось типових для вищої касти принижень. Давай же, почни розпитувати мене про те, як я жила з мавпами на острові і їла банани. Але Алекс виявився не таким.

– Пробач, я хвилююся… Боюся виглядати йолопом, адже зовсім не вмію грати. Навчиш мене?

– Я тут тільки три місяці і теж не експерт.

– Якщо чесно – я нічого не зрозумів з того, що він говорив, – ніяково посміхнувся Алекс, і в нього на щоках з’явилися милі ямочки.

Я посміхнулася підбадьорливо.

– Це нічого. Я спочатку відчувала себе жахливо тупою, коли мені пояснювали щось, а я сідала і розуміла, що нічого не второпала.

– О, саме так! У мене було точнісінько таке ж відчуття! Я знаю, шахи – гра інтелектуалів, але моя самооцінка щойно впала до нуля. Тож ти мене навчиш?

– Спробую…

Ми потягнулися до шахів, і наші руки торкнулися. Я зніяковіло відвела очі.

– Давай ти білими, – сказала я.

– Тут усього двоє дівчат, чому ти вирішила ходити сюди?

– Це моя прийомна матуся вирішила за мене…

– Серйозно? Вона хоче зробити з тебе всесвітньо відому шахістку?

– Навряд. Це щоб уберегти мене від порочного життя, щоб я не ходила на бальні танці…

– То вона думає, що там навчаються не бальним танцям, а стриптизу? – підморгнув і засміявся Алекс.

Мені стало приємно від його підтримки.

– Ну, а ти чому прийшов на шахи?

– Не хочу здатися самовпевненим, але я вже скрізь досяг певних висот. Не віриш? У мене чорний пояс із карате, окрім того, я капітан футбольної команди. А ще зіграв головну роль у нашому шкільному театрі. Отож вирішив зайнятися чимось новим. А потім зіграти з татом. Так що навчи мене грати так, щоб я його переміг.

Дві години ми мило спілкувалися з Алексом, я вчила його тому, як ходять різні фігури, як потрібно продумувати ходи, вчила простим комбінаціям, які ведуть до перемоги. Я намагалася здаватися розумною, щоб він не подумав, що я дурепа. А потім під кінець злякалася, що він вирішив, нібито я зануда. До того ж я згадала слова Ніколаса про те, що іноді, щоб виграти, потрібно програти. Тому я різко почала піддаватися, щоб красивий хлопчик навпроти мене не відчував себе лузером. Алекс уважно слухав і дивився на дошку. Здається, тоді я вперше закохалася в хлопця. Я милувалася тим, як він дивиться на дошку і думає, мене абсолютно не дратувало, що кожен його крок потрібно було чекати по кілька хвилин. Після заняття я вже подумки уявила, як ходжу з ним за ручку по школі, адже він закохується в мене з кожним заняттям шахів все сильніше. Я вчу його грати, він перемагає батька, виграє на Олімпіаді і, отримуючи золоту медаль, присвячує перемогу мені – його коханій дівчині. Вперше я оцінила старання Лінди вберегти мене від порочних грішних танців і інвестувати енергію на інтелектуальний розвиток.

На наступне заняття я поспішала, зносячи все на своєму шляху. Вранці я одягла свої щасливі рожеві трусики, чистила зуби дуже довго, спідницю підкотила зверху не два рази, а три. Подумки готувала красиві навчальні шахові промови. Вирішила, що в цей раз буду піддаватися з самого початку, зроблю комплімент його шаховій еволюції. Біля дзеркала уявляла, що дивлюся йому в очі не секунду, сором’язливо відводячи очі відразу ж після того, як наші погляди перетинаються, а довше. Цілих п’ять секунд. І ось дзвінок з останнього уроку, я зірвалася з останньої парти і прямую праворуч! Перед цим забігаю в туалет, щоб попісяти, підкрутити розкрутити спідничні підкати вгорі і нафарбувати губи. І поки я займаюся першим пунктом зі свого списку справ в туалеті, туди ж заходять дівчатка з паралельного класу.

– Ти що – серйозно налаштована йти туди?

– Я ж тобі кажу, він був на шахах минулого вівторка.

– А дівчатам туди хіба можна?

– Звичайно, можна! Пішли зі мною! Невже не хочеш?

– Але які з нас шахістки?

– Там не обов’язково грати…

Не дослухавши їхньої розмови, я помчала в кабінет. Якщо ці дівчата справді хотіли записатися на мої шахи, повторюсь на МОЇ шахи, мені треба якнайшвидше забігти до класу і зайняти стіл, за яким ми сиділи з Алексом! А раптом мене посадять з однією з цих нахаб? А я так хотіла вчити цього хлопця з ямочками на щоках і запахом м’ятної жуйки. Примчавши до класу, я зайняла своє звичне місце. Алекса там не було. За дві години уроку не з’явився ні він, ні туалетні дівчата.

Наступного дня в їдальні я хвилювалася так, як ніколи досі. Мені потрібно було підійти до Алекса і невимушено поцікавитись, чому його не було на занятті. Але зробити це було складно – піднос дрижав, сік розливався, ноги підкошувалися, а блузка була мокра від поту. Та все ж я дійшла до його столу і сіла поруч.

– Привіт! А чого тебе не було вчора? – здавалося, я заїкаюся, вимовляючи ці слова.

– Вчора було тренування з футболу. Але я радий, що ти помітила мою відсутність… – він посміхнувся.

Я зраділа тому, що змогла зробити йому приємно! Я вже уявила наше весілля. Він посміхався мені у відповідь, хіба це не значить, що він так само закоханий у мене, як я у нього, і що ми проведемо все життя разом? Та в цей момент до нього підійшла найкрасивіша дівчинка нашої школи і поцілувала його прямо в губи.

– Хочеш йогурт? – запитала вона, геть ігноруючи мене.

– Хочу, – відповів він і взяв баночку. – Міро, я…

– Кіра, – поправила я.

– Ой, вибач, Кіро. Гадаю, що мені немає сенсу ходити зараз на шахи, адже скоро канікули, за літо я все забуду. Може, восени ще пограємо. Бажаю удачі тобі на шахах!

– Дякую, – сказала я і почала швидко підніматися, щоб залишити цю закохану парочку удвох. Зі своїм підносом я встигла пройти два кроки, а після наступила на свій же шнурок, що розв’язався, і подарувала моїй школі ще одну веселу історію – падаюча з підносом в курячий бульйон Кіра. Єдине, що мене тішило в ту мить – усвідомлення наближення літніх канікул і надія на те, що за цей час всі забудуть цей інцидент. А Алекс забуде правила гри в шахи, тому я почну його вчити, буду піддаватись ще старанніше і тоді ми точно будемо з ним разом, поки смерть не розлучить нас десь на Марсі через сто років.

* * *

У червні Лінда увесь час проводила на березі моря, в якому вже можна було купатися. Спочатку вона активно кликала мене з собою, роблячи вигляд, що піклується про мене. Але, мені здається, їй просто потрібен був хтось, хто б мазав її червону спину кремом. Я кожен раз знаходила привід не йти. Вона кожен раз витрачала десятки хвилин на вмовляння мене йти з нею. Довелось зізналася їй щиро, чому я не ніколи не піду купатись у море. Довелось розповісти, що я дуже боюся моря і ніколи в житті більше не ризикну зануритися в цю жахливу стихію, яка забирає життя простих людей, яка руйнує сім’ї, яка прикидається другом лише для того, щоб поглинути тебе, покалічити, змусити страждати. Довелось сказати, що ніколи-ніколи-ніколи я не буду плавати у хвилях, бо ніколи-ніколи-ніколи я не зможу довіряти їм. Після цього жінка нарешті відчепилася від мене зі своїми вмовляннями прохолонути в морських глибинах, що приносять користь організму. На пляжі моя прийомна мама читала книги і слухала музику, засмагала і плавала. Я ж писала вдома любовну прозу про нещасливе кохання, намагаючись забути Алекса і досі переймаючись з приводу свого феєричного падіння в їдальні. Я проклинала свої почуття, виганяла їх з себе, як диявола, а потім думала, що саме закоханість допомогла мені ожити, але лише для того, щоб померти після цього. Прози накопичилося так багато, що довелося спеціально йти в магазин за другим блокнотом. Коли я описувала фантастичні історії, мені ставало легше. До того ж я забувала, про що коли написала, і перечитувала це через тиждень, то мені ще й було що почитати. Сама собі письменниця. Іноді я писала вірші, іноді писала не про Алекса, іноді малювала ілюстрації, іноді дивилася на себе в дзеркало і плакала від того, що я жирна і негарна. Оскільки кондиціонерів у нас не було, доводилось спати з відкритими вікнами і слухати море. Воно кожного разу нагадувало мені про те, як вбило моїх батьків. Тому я закривала вікна, щоб тільки не чути хвилі. Спала спітнілою, але в цілющий тиші.

У липні до нас на цілий місяць повернувся Ніколас. Того разу він привіз мені купу солодощів та новий купальник. Уявлення не маю, як йому вдавалось кожного разу підбирати для мене речі ідеального розміру, які ідеально сиділи на моїй фігурі. В новому червоному купальнику я виглядала як справжня спокуслива жінка.

– Невже на цілий місяць? – раділа Лінда новинам про те, що Ніколас нарешті нікуди не полетить, а буде з нами. Я вперше бачила її по-справжньому щасливою. Здається, раніше вона не раділа його приїздам тільки тому, що усвідомлювала те, що скоро він покине нас. А тепер він обіцяв залишитися з нами на цілий місяць!

– Так, люба. Контракти підписані, завдання роздані, всі делеговані, обіцяю відключити телефон на місяць і присвятити його вам. Тим більше у вас двох скоро день народження!

– Ну що ж! Тоді давай ти відпочинеш, а ми поки приготуємо святковий обід! – запропонувала Лінда.

– А я й не втомився! Пропоную святковий обід влаштувати вже зараз на пляжі! Так хочу пірнути скоріше в море! – сказав мій активний дядя.

Я так раділа приїзду Ніколаса, що на радощах теж пішла на пляж, забувши про лякаюче море, а просто радіючи появі дядечка. Тим більше, тепер у мене був мій гарний купальник. Споглядаючи, як Ніколас з розбігу пірнає у воду, я навіть почала думати про те, щоб приєднатись до нього.

– Дивно, що раніше ти не виходила купатися, а коли приїхав Ніколас, тут же вирядилася в цей купальник. Де ти взагалі відкопала такий купальник? – запитала мене Лінда, витягаючи з пляжного кошика на килим вино та сир.

– Мені Ніколас подарував.

Лінда почала качати головою:

– Це нікуди не годиться. Піди зараз же переодягни його на той купальник для басейну, який я тобі купувала. Не потрібно світити перед сусідами своїм пупком. Швидко! Ти хочеш, щоб вночі в наш будинок залізли насильники, побачивши тебе зараз в цьому купальнику?

Я лише розвела руками та покірно пішла перевдягатися, але не повернулася. Плавати в жахливому купальнику, який приплющує мої груди, я не збиралася. Я спостерігала у вікно за тим, як вони мило воркують на шезлонгах. Здавалось Ніколасу було байдуже те, що мене не було з ними. Я закрила вікно та продовжила писати своє оповідання. Тепер мій принц в творах став старшим, і нас з ним розлучала відьма.

Через кілька днів я прокинулася і виявила в своєму ліжку сюрприз. Я спустилася вниз і побачила дядю, що снідав вівсянкою і читав газету.

– Ніколас, у мене до тебе незручне прохання.

– Так, люба. Уважно слухаю.

– Мені потрібні прокладки.

– З цим питанням краще звернутися до Лінди.

– Я боюся до неї звертатися, ми нещодавно посварилися через мій купальник, – сказала я. Мені справді здавалося, що якщо ми поїдемо вибирати прокладки з Ліндою, то вона купить мені якісь бабські памперси.

– Добре, я поїду в магазин і куплю їх тобі. А краще з’їздимо в магазин удвох. Зараз я попереджу Лінду про те, що ми їдемо. – він відклав свою газету та підвівся.

– Але ж вона спить. Навіщо турбувати її спокій?

– Але вона здивується, що нас немає.

– О, Ніколас, мені терміново потрібно їхати. Розумієш? – сказала я, показучи поглядом на свою вагіну та натякаючи на потопи крові.

Дядечко кивнув головою та попрямував взуватися. А я зраділа тому, що Лінда, прокинувшись, буде перейматись через нашу відсутність.

Ми вирушили до найближчого в маркету на авто, блукали там в пошуках відділу з предметами для гігієни, Ніколас уважно вивчав склад тампонів і прокладок, намагався знайти для мене найкращі. У підсумку ми набрали цілий кошик всяких місячних аксесуарів, нібито крововиливи з піхви почалися не лише у мене, але у цілої жіночої футбольної команди.

– Ми просто запасаємося важливими речами для бомбосховища, – сказала я здивованій касирці, яка пробивала на касі п’яту пачку тампонів. – Раптом метеорит вдарить, а наш будинок на березі моря, або наше місто затопить цунамі після падіння метеорита в море. Люди кладуть в бомбосховище свічки, сірники, воду, консерви, але тампони, чому ніхто туди не кладе тампони? Наше бомбосховище не буде заплямовано кров’ю. Хіба що кров’ю під час пологів, якщо в бомбосховищі буде жити вагітна.

– Як ви збираєтеся вибратися з бомбосховища, якщо його накриє морем? – тільки лише відповіла мені касирка.

– Ну воно у нас технологічне, схоже на ковчег, – увійшла в роль я.

Ніколас в авто запитав мене, про що я пишу свої новели.

– Випадково не про кінець світу?

– Ні, – збрехала я. Насправді одне оповідання на цю тему у мене було. Але Ніколасу про це було краще не знати, бо раптом би мене чекала зустріч з психологом.

Дорогою додому я вмовила дядю заїхати на заправку перекусити бургерів з картоплею фрі, адже я нічого не їла. Хоча мене тішила думка про те, що Лінда таким чином буде ще довше страждати від незнання причини нашого зникнення. Тим більше, мені хотілось довше побути наодинці з дядею. Зробивши замовлення, я витягла з сумки тампони. Нарешті я зможу викинути свій закривавленний білий носок з трусів, який служив мені кілька годин вірою і правдою, але змушував мене відчувати себе жахливо некомфортно.

– Ну, я пішла.

– Ти вмієш ними користуватися? Може, все ж попросити Лінду тебе навчити?

– Я якось справлюся. Проявлю кмітливість.

– Я, на жаль, допомогти не зможу.

– Чому? Думала, у тебе пристойний досвід по засуванню.

Ніколас втупився на мене з подивом, до цього я не мала звички з ним так вульгарно жартувати.

– Гаразд, розслабся. Це жарт.

У туалеті я раптово злякалася тампона. А раптом він позбавить мене незайманості! Дійсно, чому я не взяла прокладки, а взяла цей довгий тампон, який нагадував мені пеніс нашого пса. Мій веселий настрій змінився на відчай, я вийшла з туалеті в майже сльозах.

– Вийшло?

– Ні, я боюсь. Раптом він позбавить мене невинності. Я не хочу, щоб мене позбавив цноти тампон.

– Ні, там все не так розташоване, він не повинен…

– Точно?

– Не знаю, я ж казав, краще б ми уточнили у Лінди.

– Ти так говориш, ніби-то вона кожен день позбавляє себе незайманості тампонами!

– Гаразд, але ми багато всього накупили, тут ще й це є, – Ніколас простягнув мені прокладки. Я стерла свою сльозу і підбадьорилася.

– Так хотілося відчути щось в собі, але доведеться потерпіти, – захихотіла я і пішла в туалет, а біля дверей озирнулася назад, Ніколас проводжав мене поглядом замість того, щоб виглядати офіціантку з нашими бургерами. Я посміхнулась.

Коли ми погладшали від бургерів з картоплею фрі та сіли в машину, я запитала:

– Пам’ятаю, мама і тато часто голосно займалися сексом. А вас з Ліндою я не чула.

– Ми робимо це тихо.

– Я думала, ви взагалі це не робите, думала, у тебе коханка, і ти береш її з собою у відрядження.

– У мене немає коханки.

– Дивно, ти ж такий гарний.

– Мені здається, у нас сьогодні дивні теми для розмов.

– А я тобі подобаюся?

– Я люблю свою дружину.

– Неправда. Вона стара, негарна, зла і бездарна.

– Не говори так.

– Ти і сам це знаєш. Ніхто не розуміє, чому ви разом.

– Я зроблю вигляд, що не чув цього, лише через те, що у тобі зараз велика кількість гормонів. Але давай тему мого сексуального життя і любовних відносин ми більше піднімати не будемо.

– Значить, я тобі не подобаюся?

Ніколас натиснув на газ, а я подивилася на його ширінку з надією на те, що у нього виникла на мене ерекція, я ж весь цей час направляла свої коліна в його сторону і розстебнула ґудзик на грудях.

* * *

Наступного дня у мене був день народження. Ми пішли святкувати в кафе. Ніколас тримався холодно і намагався не дивитися в мій бік. Але як тільки Лінда кудись відлучалася, я раз по разу кидала на дядечка викличні погляди, немов у мене вселився диявол. Мені здавалося, це весело. Тим більше, що отой день народження був похмурий, як ніколи. Ми мовчки їли пасту, пили колу. Потім вони почали вести нудні балачки про біженців, про нерівність жінок і чоловіків у мусульманському світі, про економічну кризу. Навіть не знаю, що гірше – мовчки давитись макаронами чи слухати про політику і біженців. Саме те, що потрібно дівчинці на її день народження.

Наступного ранку Ніколас раптово відлетів.

– Він же обіцяв залишитися. У тебе ж скоро день народження, – промовила я, дізнавшись новину.

Лінда сумовито глянула на мене, і я вперше пройнялася болем її самотності. В моєму серці щось защеміло, адже я знала, як це – залишитися самій посеред моря…

Вона абияк проковтнула свою кашу, напевно, в її горлі і без того стояв ком. Не доївши, встала з-за столу, викинула залишок з тарілки в сміття, закинула тарілку в посудомийну машину і пішла на пляж. Чим ближче був її день народження, тим сумніше вона ставала. Тим більше їжі залишалося на її тарілці вранці, тим з більшою злістю вона закидала ці тарілки в машинку, тим голосніше вона гриміла дверима, йдучи плавати. Я боялася настання її свята. Але воно настало.

У день народження Лінди її зранку не було вдома. Я не знала, куди вона поділась.

А ближче до вечора вона повернулася. Я побачила, як вона стоїть босоніж на піску і дивиться на море, дув холодний вітер, зривався дощ. Я підійшла до неї з кофтою, подумала, їй може бути холодно. Якщо вже і дозволяти мерзнути дивним злим прийомним мамам, то хоча б не в їх дні народження. Я закутала її кофтою і побачила сльози на її очах. Вперше.

– Я йому не потрібна, – голос її дрижав.

– Потрібна… Якби не була потрібна – він би пішов від тебе.

– Але його немає поруч. Ніко́ли.

– Він думає про тебе у відрядженнях і повертається до тебе.

– Але ж потім відлітає.

– Щоб заробити грошей, і вам було з чого платити за електрику в цьому великому будинку.

– Гадаєш, він любить мене? Хіба помітно, що він усе ще любить?

– Любить…

– Чому ж тоді він полетів?

Я обняла її сильно-пресильно, як могла. Вона теж пригорнула до себе мою руку. Почуття глибокої провини скувало мене. Якби не мої дурні розмови про коханок і натяки, якби не розстебнуті ґудзики, він би був зараз поруч з нею, вона б не плакала. Вона притискала мою руку до себе, а я відчувала, що її біль – не просто біль одного вчинку, одного зіпсованого дня народження. Її біль – це довга самотність, в якій вона сиділа роками, яку намагалася приховати, але вона все одно топила її в собі, вона була частиною їй, вона заповнила її. Лінда не могла позбутися самотності, малюючи картини, готуючи їжу, плаваючи, їй ні з ким було розділити це почуття. Він поїхав в черговий раз, і в цей момент вона не наповнилася самотністю, вона просто помітила, що вже давно сама є самотністю. Тому на її щоці були сльози. Якби не я, він міг би подарувати їй щасливий день, радість, він міг би оживити її ненадовго, протягнути руку з океану, в якому вона тонула, дати подихати любов’ю його турботи і уваги. Але він злякався мене і втік. Як же я шкодувала про свою зраду. Я не хотіла, щоб Лінда страждала через мене.

Повернувшись до будинку, я швидко пішла писати Ніколасу смс про те, що він потрібен своїй дружині, а разом з тим я присягалася більше ніколи не говорити з ним про його особисте життя і дуже просила повернутися до дружини, адже вона страждає без нього. Ніколас нічого не відповів. Я все чекала його відповіді, думала про те, що він зараз на переговорах, думала про те, що він вечеряє, а може спить. Виправдовувала його мовчання, чекала, але він продовжував мовчати, а я наповнювалася гнівом. Написала ще одне повідомлення з великою кількістю знаків оклику. А потім ще й ще одне, поки не вимкнула телефон і не вляглася спати. Вранці я схопилася і побігла до телефону. Він повільно завантажувався, потім я вийшла на балкон, адже там зв’язок був краще. Чекала його відповіді. Чекала, поки супутник надішле його букви з іншої країни. Він так і не відповів.

Невже я і мої місячні налякали його так сильно, що навіть смс написати було страшно? Але через тиждень він все-таки повернувся з величезним букетом троянд для Лінди. Він вибачався перед дружиною і навіть став на коліна перед нею, а я раділа за них. Мені здається, він ще ніколи так не каявся, а вона ще ніколи так не раділа його поверненню і його вибаченнням. Цього разу все виглядало дуже щиро, а я була задоволена. Мені було б зовсім не до речі їх розставання, розуму не прикладу, щоб тоді сталося зі мною. Зі мною він начебто вів себе привітно, але все ж я зрозуміла, що зачепила його, адже вперше він не привіз мені жодного подарунка.

– Ми вирішили поїхати в невелику подорож по Європі, а тебе відправити в табір, – сказала мені Лінда в той же день. Так дивно, але коли коханий чоловік дарує жінці квіти, вона стає схожа на ті квіти. Лінда в той день була дуже красива, хоча була одягнена все в той ж одяг, і зачіска була та ж. Але її шкіра світилася, а сама вона пахла красою троянд.

– Табір? Сподіваюся, він далеко від моря, і мені не доведеться плавати?

– Не хвилюйся, він дуже далеко від моря. В Карпатах. Ти зможеш там грати в шахи.

– Яка радість.

* * *

У таборі мені подобалося. Там ніхто не розпитував про моїх батьків і не дивився на мене, як на дивну істоту, що вилізла з джунглів. Там я була звичайною дівчиною, груди якої виросли вже настільки, що вперше я почала носити влітку ліфчик під футболкою, чому була дуже рада. Наш табір знаходився посеред гір. Уранці ми робили зарядку і йшли на сніданок. Потім прибирали і готувалися до вечірніх конкурсів – кожен мав проявити свої таланти.

У перший же день я познайомилася в нашій кімнаті з вісьмома ліжками з худенькою і дуже симпатичною зеленоокою Анною. Вона дуже не любила, коли хтось називав її Ганною, а саме це постійно й робили наші вихователі. Проте я з першого ж дня називала її ім’я вірно – не Аня, не Ганна, виключно Анна. Можливо, саме через це вона мене й полюбила.

– Тобі дуже личив би чубчик… – сказала мені якось Анна.

– Ти думаєш?

– Авжеж. Хочеш, я тебе підстрижу?

– У тебе є ножиці?

– Ні, але ми десь знайдемо…

– Я подумаю. Але без мого дозволу вночі не стрижи мене, будь ласка…

Анна засміялася. І в цей момент до нас заглянуло двоє хлопчаків, мабуть, спокусившись дзвінким сміхом.

– А ти весела… Я, звичайно, трохи чмелена, але не настільки, щоб стригти уночі свою сусідку по цьому концтабору.

– Хтозна! Дорогою в автобусі я стільки страшилок наслухалася про табори. Про те, що тут мажуть обличчя зубною пастою, про гірських монстрів типу чупакабри, про жахливу їжу.

– Якщо хочеш, я можу підстригти тебе так, що чупакабра дремене з ляку щодуху!

Я розреготалася. А потім різко зупинилася.

– Ти ж жартуєш, так?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.