Джеффрі Арчер
Лише час підкаже

Jeffrey Archer

Only Time Will Tell Copyright

© 2011 by Jeffrey Archer

© Є. М. Тарнавський, переклад українською, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

* * *

Мейзі Кліфтон
1919

Пролог

Ця історія ніколи не була б написана, якби я не завагітніла. Майте на увазі, що я планувала втратити цноту в тій поїздці до Вестон-Сюпер-Маре, але з іншим чоловіком.

Артур Кліфтон народився на Стілл-Гаус-лейн, як і я; навіть ходив до того ж навчального закладу, що я, – Меррівудської початкової школи, але через те, що я була на два роки молодшою за нього, він навіть не здогадувався, що я взагалі існую. Усі дівчата в моєму класі шаленіли від нього – і не лише тому, що хлопець був капітаном шкільної футбольної команди.

І хоча Артур зроду не виявляв до мене якогось особливого зацікавлення, коли я навчалася у школі, та невдовзі після того як він повернувся із Західного фронту, все змінилося. Я навіть не впевнена, що він второпав, хто я така, коли запросив мене на танці одного суботнього вечора до «Пале», але, якщо бути справедливою, мені й самій довелося двічі впевнитись, щоб його впізнати, бо він відпустив собі вуса, а волосся зачісував, як Рональд Колмен[1]. Того вечора він не дивився на жодну іншу дівчину, окрім мене, та коли ми танцювали останній вальс, я вже напевне знала, що це – лише питання часу, коли він попросить мене вийти за нього заміж.

Артур тримав мене за руку по дорозі додому, а коли підійшли до вхідних дверей, спробував мене поцілувати. Я відсахнулася. Адже преподобний Воттс часто мене напучував, що треба залишатися чистою аж до того дня, коли вийду заміж, а панна Мандей, наша реґентка, попередила мене, що чоловіки хочуть від дівчат лише одного, а коли це отримають, то швидко втрачають до них інтерес. Я часто питала себе, а чи панна Мандей не казала це, виходячи з власного досвіду.

Наступної суботи Артур запросив мене до кінотеатру, щоб подивитися на Ліліан Ґіш у «Зламаних квітах», і хоча я дозволила йому обійняти себе за плечі, цілувати все ж заборонила. Він і не пручався. Правду кажучи, Артур був тоді занадто сором’язливим.

Ще наступної суботи я таки дозволила йому поцілувати себе, але коли він спробував залізти під блузку, відштовхнула нахабу.

І не дозволяла йому цього робити, доки не запропонував мені руку і серце, купив обручку, а преподобний Воттс двічі не оголосив про майбутній шлюб.

Мій брат Стен сказав, що я була останньою незайманкою по наш бік річки Ейвон, хоча підозрюю, що більшість цих завоювань лишалися тільки в його свідомості. Тим не менш, я вирішила: вже настав час, і буде краще, коли це станеться під час поїздки до Вестон-Сюпер-Маре з чоловіком, за якого я збираюся вийти заміж через кілька тижнів.

Проте щойно Артур і Стен зійшли з автобуса, вони одразу ж подалися до найближчого пабу. Я ж увесь останній місяць витратила на планування цього моменту. Тому коли вийшла на вулицю, як справжня панночка, була вже готова на все.

Я пішла до пристані, почуваючись достатньо впевнено, аж тут усвідомила, що хтось іде за мною назирці. Я озирнулася і вельми здивувалася, коли побачила, хто це. Чоловік наздогнав мене і запитав, чи я сама.

– Атож, – відповіла я, усвідомлюючи, що до цього часу Артур уже взявся за третю пінту.

Коли він поклав руку на мої сідниці, я мала б утелющити йому в писок, але з кількох причин не стала цього робити. Почнімо з того, що я задумалася про переваги інтиму з кимось, кого я, ймовірно, більше ніколи не зустріну. І маю зізнатися: мені сподобалися його залицяння.

До того часу як Артур і Стен мали б замахнутися на свою восьму пінту, він забронював для нас гостьовий будиночок біля моря. Схоже, що там правили спеціальний тариф для відвідувачів, які не планували ночувати. Він став цілувати мене іще до того, як ми опинилися всередині, а щойно двері спальні зачинилися, взявся шпарко розстібати ґудзики на моїй блузці. Вочевидь, робив це не вперше. Я навіть упевнена, що була далеко не першою дівчиною, яку він затягнув до ліжка. Інакше звідки він міг знати про спеціальні ціни?

Мушу зізнатися: я зовсім не очікувала, що все станеться так швидко. Коли він скінчив, я зникла у ванній, а він сидів на краєчку ліжка та курив цигарку. «Може, вдруге буде краще», – подумала я.

Але коли повернулася до кімнати, то його вже як корова язиком злизала. Маю зізнатися, що була розчарована.

Я, можливо, відчула більшу провину за те, що зрадила Артура, якби він не виблював на мою спідницю на зворотному шляху до Бристоля.

Наступного дня я розповіла мамі, що сталося, не приховуючи, хто був тим хлопцем. Адже вона з ним усе одно не зналася і навряд чи зустрінеться. Мама сказала, щоб я стулила пельку, позаяк не хотіла скасовувати весілля, і навіть якщо я виявлюся вагітною, ніхто ні про що не здогадається, адже ми з Артуром поберемося іще до того часу, як хтось помітить зміни в моєму організмі.

Гаррі Кліфтон
1920–1933

1

Мені сказали, що мого батька вбили на війні.

Щоразу, коли я розпитував маму про його смерть, вона не казала нічого, окрім того, що він служив у Королівському Ґлостерширському полку і його вбили у боях на Західному фронті усього за кілька днів до укладення перемир’я. Бабуся ж розповідала, що мій батько був хоробрим чоловіком, і коли ми якось залишилися самі в будинку, вона показала мені його медалі. Мій дідусь рідко пропонував почути свою думку про будь-що, але він і глухим був як пень, тому, можливо, навіть не почув цього запитання. Єдиним іншим чоловіком у родині, якого я запам’ятав, був мій дядько Стен, котрий зазвичай сидів на чолі столу за сніданком. Коли він виходив щоранку, я здебільшого напрошувався прогулятися з ним до міських доків, де дядько працював. Кожен день, який я проводив на причалі, був сповнений пригод. Торговельні кораблі, що прибували з далеких земель, розвантажували зі своїх трюмів рис, цукор, банани, джут і багато інших речей, про які я зроду навіть не чув. Після того як трюми порожніли, їх завантажували сіллю, яблуками, оловом і навіть вугіллям (його я любив найменше, бо воно одразу виказувало, де я вештався весь день, і дратувало мою матір). А потім кораблі знов зникали у невідомій далечині.

Мені завжди хотілося допомагати дядькові Стенові розвантажувати якийсь корабель, що пришвартувався вранці, але він лише реготав і промовляв:

– На все свій час, хлопче.

Це не могло статися швидко для мене, але без жодного попередження в обставини втрутилася школа.

Коли мені виповнилося шість років, мене відправили до Меррівудської початкової школи, хоча я вважав, що це марна трата часу. Який був сенс від школи, коли все, що мені потрібно, я міг дізнатися в доках? Наступного дня я б туди й не пішов, якби моя мати не затягнула мене до самої брами, лишила там і повернулася аж о четвертій пополудні, щоб забрати додому.

Я не здогадувався, що в мами є й інші плани на моє майбутнє, які не передбачають мого залучення до роботи дядька Стена в порту. Коли мама лишала мене щоранку біля брами, я стовбичив на подвір’ї, доки вона не зникала з поля зору, а тоді мчав до доків. Я стежив, аби завжди вчасно повернутися до воріт школи, коли мама приходила забирати мене. Дорогою додому я розповідав їй усе, що буцімто робив у школі того дня. Я добре вмів плести небилиці, але незабаром вона виявила, що всі мої оповідки – вигадка.

Один чи двоє хлопців з моєї школи також зависали на доках, але я тримався від них подалі. Вони були старшими та дебелішими за мене і не проминали нагоди дати мені стусана, якщо я траплявся їм на очі. Мені також доводилося остерігатися й пана Гаскінса, головного прораба, бо щоразу той, заскочивши мене, як сам любив казати, давав мені копняка та погрожував:

– Якщо іще раз побачу, що ти тут вештаєшся, лобуряко, то все розкажу директору.

Іноді Гаскінс вирішував, що бачив мене аж занадто часто і повідомляв-таки про це директорові, який періщив мене паском, перш ніж відправити назад у клас. Мій класний керівник, пан Голкомб, ніколи не нарікав, якщо я не з’являвся на його заняття, але він був занадто м’яким. Щоразу, коли мама з’ясовувала, що я прогуляв уроки, вона не могла приховати свій гнів і тиждень не видавала мені мої півпенні на особисті потреби. Але, незважаючи на випадкові лупцювання старших хлопців, регулярні екзекуції директора та втрату кишенькових грошей, я не міг опиратися звабі доків.

Я набув лише одного справжнього товариша, поки вештався біля причалу. Його звали Старий Джек Коломазь. Він мешкав у занедбаному залізничному вагоні на краю забудов. Дядько Стен радив мені триматися подалі від Старого Джека, адже той начебто дурний і брудний старий волоцюга. Та він не здавався аж таким брудним для мене, виглядав навіть чистішим за Стена, й уже незабаром я з’ясував, що він також не був і дурним.

Після обіду я доїв канапку з пастою «Марміт»[2] дядька Стена, догриз його яблуко й ковтнув пива, відтак вирішив повернутися до школи якраз до початку футбольного матчу: єдине, що мене цікавило в школі. Зрештою, після закінчення школи я намірявся стати капітаном бристольської команди або збудувати корабель, який міг би обійти весь світ. Якби пан Голкомб тримав язика на припоні і не виказав мене директору, я міг би цілими днями волочитися, уникаючи вугільних барж, і повертатися до шкільних воріт на четверту годину щодня, і моя мати ніколи б про це не дізналася.

* * *

Кожної другої суботи дядько Стен брав мене на стадіон «Ештон-ґейт», щоб спостерігати за грою футболістів «Бристоль-сіті». У неділю вранці мама тягнула мене до церкви Святого Різдва, від чого я ніяк не міг відкараскатися. Після того як преподобний Воттс востаннє всіх благословляв, я мчав до місця розваг, де приєднувався до своїх товаришів у футбольній грі перед тим, як наставав час вирушати додому на обід.

До того коли мені виповнилося сім років, кожному, хто знав хоча б щось про футбол, стало зрозуміло, що мені зроду не потрапити навіть до шкільної команди, не кажучи вже про капітанство у «Бристоль-сіті». Проте саме тоді я виявив, що Бог зробив мені один маленький дарунок, і він не крився в моїх ногах.

Раніше я не помічав, що кожен, хто сідав біля мене в церкві в неділю вранці, переставав співати, щойно я відкривав рота. Я б і не подумав про це, якби мама не запропонувала мені вступити до хору. Я зневажливо розсміявся. Адже всі знали, що хор був лише для дівчаток і маминих синочків. Я б поховав цю ідею, якби преподобний Воттс не повідомив мені, що хлопцям платять один пенні за похорон і два – за весілля. Так я отримав свій перший корупційний досвід. Але навіть після того, як я неохоче погодився на прослуховування, нечистий вирішив поставити на моєму шляху заваду в особі панни Елеонори Е. Мандей.

Я ніколи й не зустрів би панну Мандей, якби та не диригувала хором. Хоча вона мала зріст усього п’ять футів і три дюйми і виглядала так, ніби її може здути міцніший порив вітру, ніхто не намагався здерти з неї лахи. У мене навіть з’явилося відчуття, що навіть дідько злякався б панну Мандей, а преподобний Воттс – і поготів.

Я погодився на прослуховування, але не раніше, ніж моя мама вручила мені мою місячну суму кишенькових грошей. Наступної неділі я стояв у черзі з гуртом інших хлопців і чекав, коли мене закличуть.

– Ви завжди будете приходити на репетиції вчасно, – навчала панна Мандей, зосередивши на мені пильний погляд.

Я зухвало поглянув на неї.

– Ви ніколи не будете говорити, якщо вас не просять.

Я якось зумів промовчати.

– А під час служби ви завжди будете уважні.

Я неохоче кивнув. А тоді Бог благословив її запропонувати мені варіант.

– Але найважливіше, – заявила вона, взявши руки в боки, – упродовж дванадцятьох тижнів вам доведеться продемонструвати своє уміння читати та писати, щоб я могла упевнитись, що ви можете вивчити новий гімн або незнайомий псалом.

Я втішився, що зупинився вже на першій перешкоді. Але, як виявилося, панна Елінор Е. Мандей легко не здавалася.

– Яку частину ви вибрали для співу, дитино? – поцікавилася вона, коли черга дійшла до мене.

– Я нічого не вибрав, – заявив я.

Реґентка розгорнула книгу гімнів, передала її мені, а сама сіла за піаніно. Я всміхнувся при думці, що, можливо, мені ще вдасться потрапити на другий тайм нашого щонедільного футбольного матчу. Вона взялася грати якусь знайому мелодію, і коли я побачив, як моя мама злякано зиркає на мене з першого ряду, то вирішив, що краще зробити все, аби вона була б щасливою.

– «Усе яскраво і красиво, істоти всі великі та малі, а речі мудрі і прекрасні…»[3]

Посмішка з’явилася на обличчі панни Мандей задовго до того, як я дійшов до «Господь Бог створив їх усіх».

– Як вас звати, дитино? – запитала вона.

– Гаррі Кліфтон, панно.

– Гаррі Кліфтон, ви будете приходити на репетиції хору по понеділках, середах і п’ятницях о шостій. – Вона поглянула на хлопця, який стояв за мною, і сказала:

– Наступний!

Я пообіцяв мамі, що вчасно прийду на першу репетицію хору, хоча й знав, що вона ж буде й останньою, позаяк панна Мандей дуже скоро дізнається, що я не вмію ані читати, ані писати. І вона стала б останньою, якби для тих, хто слухав, не було очевидним, що мій спів був вищого ґатунку, ніж у будь-якого іншого хориста. І справді, коли я розтуляв рота, всі замовкали, кидали на мене в церкві захоплені погляди, навіть із благоговінням, якого я відчайдушно прагнув на футбольному полі. Однак панна Мандей вдала, що нічого не помітила.

Після того як вона нас відпустила, я не пішов додому, а шугонув до доків, аби запитати в пана Коломазя, що робити з тим, що я не вмію читати й писати. Я уважно вислухав пораду стариганя, наступного дня повернувся до школи і зайняв своє місце у класі пана Голкомба.

Учитель не міг приховати свого здивування, коли побачив, як я всівся у першому ряду, але іще більше зачудувався, коли я вперше в житті звернув увагу на вранішній урок.

Пан Голкомб узявся навчати мене абетки, і вже за кілька днів я міг написати всі двадцять шість літер, хоча й не завжди в правильному порядку. Моя мама допомагала б мені, коли я повертався додому вдень, але, як і всі інші члени нашої родини, вона також не вміла ані читати, ані писати.

Дядько Стен якось примудрявся надряпати свій підпис, і хоча він міг сказати, яка різниця між пачками цигарок «Віллс стар» і «Вайлд вудбайнз», я був на сто відсотків впевнений, що насправді напис на етикетці прочитати він не міг. Незважаючи на його недоречне бурчання, я писав літери абетки на будь-якому шматку паперу чи картону, який тільки міг знайти. Дядько Стен, здається, не помічав, що подерта газета у вбиральні завжди була обписана.

Після того як я освоїв абетку, пан Голкомб познайомив мене з кількома простими словами, як-от «собака», «кішка», «мама» і «тато». Саме тоді я вперше запитав його про свого батька, сподіваючись, що він зможе хоч щось розповісти про нього. Адже вчитель, здавалося, мав би знати все. Але він дуже здивувався, що я так мало знаю про свого батька. За тиждень він написав для мене перше слово з чотирьох літер на дошці: «клас», а потім і з п’ятьох – «школа», і з шістьох – «книжка». До кінця місяця я вже міг написати перше речення: «Десь чув, що той фраєр привіз їхньому царю грильяж та класну шубу з пір’я ґави», в якому, як зазначав пан Голкомб, містилася кожна літера абетки. Я перевірив і виявив, що він має рацію.

До кінця визначеного терміну я вже міг написати «гімн», «псалом» і навіть «хорал», хоча пан Голкомб і далі нагадував мені, що треба вимовляти не всі написані літери. Але потім ми розійшлися на вакації, і я став хвилюватися, що не зможу впоратися з вимогами панни Мандей без допомоги пана Голкомба. І так, мабуть, і сталося б, якби місце вчителя не зайняв Старий Джек.

* * *

У п’ятницю ввечері я прийшов на репетицію хору на півгодини раніше, адже знав, що мені доведеться пройти іще одне прослуховування, аби залишитись у хорі. Я сидів мовчки на лаві в марній надії, що панна Мандей візьме когось іншого іще до того, як викличе мене.

Перше випробування я пройшов, як казала панна Мандей, блискуче. Нас усіх попросили прочитати «Господню молитву». Для мене це не було проблемою, бо я знав її напам’ять, адже моя мама щовечора уклякала біля мого ліжка й повторювала знайомі слова, перш ніж вкрити мене ковдрою. Проте наступне завдання панни Мандей виявилося набагато складнішим.

Тепер, наприкінці другого місяця наших занять, від нас очікували, що ми гучно читатимемо псалом перед усім хором. Я вибрав сто двадцять перший псалом, який також знав напам’ять, бо часто співав його в минулому. «Свої очі я зводжу на гори, звідки прийде мені допомога»[4]. Я міг хіба сподіватися, що допомога прийде саме від Господа. Хоча мені й вдалося розгорнути книгу псалмів на правильній сторінці, позаяк я уже навчився рахувати від одного до сотні, я боявся, що панна Мандей усе ж второпає, що я не стежу в кожному куплеті рядок за рядком. Якщо вона щось і запідозрила, то себе не видала, тому я лишився на хорах іще на місяць, тоді як двійко інших негідників – це її слово, бо я не знав, що воно означає, поки не запитав пана Голкомба наступного дня, – вигнали до решти громади.

Коли ж настав час відбути третє й останнє випробування, я був уже до нього готовий. Панна Мандей попросила усіх, хто залишився, виписати десять заповідей у правильному порядку, не звертаючись до книги «Вихід». Реґентка заплющила очі на те, що я написав «крадіжку» до «вбивства», не зміг написати «перелюб» і, звісно, не знав, що це означає. Лише після того як іще двох негідників витурили навіть за менші злочини, я збагнув, наскільки винятковим мав бути мій голос.

Першої неділі посту панна Мандей оголосила, що вибрала трьох нових дискантів, або «маленьких янголяток», як преподобний Ватт звик про нас казати, які приєднаються до її хору, а решту відкинули за вчинення таких непростимих гріхів, як балаканина під час проповіді, смоктання льодяників і, як у випадку двох хлопців, гра в каштани під час «Пісні Симеона».

Наступної неділі я одягнув довгу синю рясу з гофрованим білим коміром. Тільки мені дозволили надіти на шию бронзовий медальйон Богородиці, щоб продемонструвати, що мене обрали солістом. Я хотів би гордо носити медальйон удома і навіть до школи вдягати, щоб похизуватися перед іншими хлопцями, але панна Мандей відбирала його після кожної служби.

У неділю я переносився в інший світ, але боявся, що це не зможе тривати вічно.

2

Коли дядько Стен вранці вставав, йому завжди вдавалося розбудити всю родину. Ніхто не скаржився, оскільки чоловік був годувальником сім’ї, і в будь-якому разі він був дешевшим і надійнішим, ніж будильник.

Перший гамір, який чув Гаррі: траснули двері спальні. За цим тупотів дядько, він човгав скрипучою дерев’яною підлогою, спускався сходами й вивалювався у коридор. Потім ляскали інші двері, і дядько зникав у вбиральні. Якщо хтось іще спав, то хлюпання води, коли дядько Стен тягнув за ланцюжок, а потім іще двічі трахкання дверима, перш ніж він повертався в спальню, нагадувало, що Стен розраховує побачити свій сніданок на столі, коли увійде на кухню. Лише суботніми вечорами він умивався та голився перед тим, як вирушати в «Пале» або в «Одеон», куди він учащав. А ванну приймав чотири рази на рік – на початку кожного кварталу. Зате ніхто не звинувачував Стена, що той витрачає на мило свої важко зароблені гроші.

Мейзі, мама Гаррі, вставала наступною, вистрибуючи з ліжка за кілька хвилин після першого зачиняння дверей. До того часу, як Стен виходив із убиральні, на плиті вже стояв баняк із кашею. Бабуся долучалася вже незабаром і складала доньці компанію на кухні іще до того, як Стен займав своє місце на чолі столу.

Гаррі треба було зійти вниз упродовж п’яти хвилин після першого зачиняння дверей, якщо він сподівався отримати хоч якийсь сніданок. Останнім, хто прибував на кухню, був дідусь, який був такий глухий, що йому єдиному вдавалося проспати весь ранковий ритуал Стена. Цей розклад у побуті Кліфтонів зроду не змінювався. Коли є лише одна вбиральня, одна раковина й один рушник на всіх, порядок стає необхідністю.

До того часу як Гаррі хлюпав в обличчя холодною водою, його мати вже подавала сніданок на кухні: два грубо нарізаних кусні хліба, намащені смальцем для Стена, і чотири тоненькі скибочки – для решти членів сім’ї, підсмажені – якщо в лантусі, що наповнювали по понеділках, залишалося трохи вугілля. Коли Стен доїдав свою кашу, Гаррі дозволялось вилизати миску.

Великий брунатний чайник із чаєм завжди заварювали на плиті, і бабуся розливала напій у різноманітні горнятка через посріблене вікторіанське ситечко для чаю, яке успадкувала від своєї матері. На той час, як інші члени сім’ї сьорбали несолодкий чай, бо цукор був лише для особливих днів та свят, Стен відкорковував свою першу пляшку пива, яку зазвичай випивав одним ковтком. Потім він підіймався з-за столу і гучно відригував перед тим, як прихопити з собою пакунок з обідом, який бабуся готувала ще до сніданку: дві канапки з «Мармітом», ковбаса, яблуко, дві пляшки пива та згорток із п’ятьма цигарками.

Щойно Стен вирушав до доків, усі одразу ж затівали бесіду.

Бабуся завжди хотіла дізнатися, хто відвідував цукерню, в якій її донька працювала офіціанткою: що їли, що пили, де сиділи; рецепти страв, які готували на плиті в кухні, освітленій електричними жарівками, які не залишали після себе воскового сліду, не кажучи вже про клієнтів, котрі іноді залишали три пенси на чай, якими Мейзі доводилося ділитися з кухарем.

Мейзі більше прагнула дізнатися, що Гаррі робив у школі минулого дня. Вона вимагала щоденного звіту, який, здавалося, зовсім не цікавив бабуню, можливо, тому, що вона ніколи не ходила до школи. Хоча вона зроду і в цукерні не була.

Дідусь рідко щось коментував, адже після чотирьох років заряджання та розряджання артилерійської гармати – вранці, опівдні й уночі – став таким глухим, що йому лишалося вдовольнятися, спостерігаючи, як ворушаться губи, і час від часу кивати. У когось стороннього могло скластися враження, що він не сповна розуму, але решта сім’ї знала, що це далеко не так.

Ранковий родинний ритуал змінювався лише у вихідні. У суботу Гаррі виходив із кухні зі своїм дядьком, завжди тримаючись на крок позаду, коли прямував до доків. У неділю мама Гаррі супроводжувала сина до церкви Святого Різдва, де на лаві у третьому ряду захоплювалася променями слави соліста хору.

Але сьогодні була субота. Упродовж двадцяти хвилин марширування до причалу Гаррі ніколи не розтуляв уста, якщо дядько не звертався до нього. Щоразу, коли він це робив, то неодмінно повторював ту ж балачку, що й попередньої суботи.

– Коли ти вже нарешті кинеш ту школу і візьмешся за роботу, юначе?

Таким завжди було заклинання дядька Стена.

– Цього не дозволять зробити, доки мені не виповниться чотирнадцять, – нагадав йому Гаррі. – Такий закон.

– Напрочуд дурний закон, якщо хтось запитав би мою думку. Я кинув школу і став працювати в доках ще до того, як мені виповнилося дванадцять років, – оголосив Стен, так ніби Гаррі раніше зроду не чув цієї глибокої думки.

Гаррі не квапився відповідати, оскільки він уже знав, яким буде наступне речення його дядька.

– А також записався в армію Кітченера[5] іще до свого сімнадцятого дня народження.

– Розкажіть мені про війну, дядьку Стен, – просив Гаррі, усвідомлюючи, що це займе чоловіка на кілька сотень ярдів.

– Ми з твоїм татом приєдналися до Королівського Ґлостерширського полку в один і той же день, – базікав Стен, торкаючись картуза, ніби віддаючи честь далекому спогаду. – Після дванадцятьох тижнів базового вишколу в казармах Таунтона нас відправили під Іпр воювати з бошами. Коли ми дісталися туди, то переважно ховалися у загиджених пацюками шанцях, чекаючи, аби якийсь вилупок офіцер нам наказав, що за сигналом сурмача маємо вибиратися нагору, прилаштовувати багнети та стріляти з гвинтівок, бо ми атакуємо ворожі позиції.

Після цього наставала пауза, після якої Стен додавав:

– Я був одним із щасливців. Бо повернувся додому з руками та ногами.

Гаррі міг передбачити кожне його наступне слово, але йому залишалося тільки мовчати.

– Ти просто собі не уявляєш, як тобі пощастило, хлопче. Я втратив двох братів, твого дядька Рея і твого дядька Берта, а твій батько не тільки втратив брата, а й батька, твого іншого діда, якого ти ніколи не бачив. Справжній чоловік, який може вихилити пінту пива швидше, ніж будь-який вантажник, котрого я будь-коли зустрічав.

Якби Стен поглянув униз, то побачив би хлопчика, який губами повторює його слова, але сьогодні, на подив Гаррі, дядько Стен додав фразу, якої зроду раніше не промовляв:

– І твій батько досі був би живий, якби командування мене послухалося.

Гаррі раптом нашорошив вуха. Смерть його батька завжди була предметом розмов пошепки й упівголоса. Але дядько Стен затнувся, ніби втямив, що бовкнув зайвого. «Можливо, наступного тижня», – подумав Гаррі, нагнавши свого дядька і крокуючи з ним нога в ногу, ніби вони були двома вояками на параді.

– Отже, з ким сьогодні грає «Сіті»? – поцікавився Стен, повертаючись до сценарію.

– З «Чарльтон атлетик», – відповів Гаррі.

– Та вони – шевці, а не футболісти!

– Але минулого сезону вони нас розбили, – нагадав Гаррі дядькові.

– Їм просто пощастило, якщо хтось захоче мене про це запитати, – відрубав Стен і знову стулив пельку.

Коли вони дісталися до входу в порт, Стен зареєструвався, перш ніж вирушити на своє робоче місце, де працював із гуртом інших вантажників, жоден із яких не міг дозволити собі запізнитися хоч на хвилину.

Безробіття перебувало тоді на найвищому рівні, а біля брами завжди вешталося занадто багато молодиків, готових зайняти вакантне місце. Гаррі не пішов за своїм дядьком, адже знав, що коли попадеться на очі пану Гаскінсу, то отримає по шиї, а потім ще й копняка від дядька за те, що роздратував його. Замість цього він подався у протилежний бік.

Насамперед суботнього ранку Гаррі навідувався до Старого Джека Коломазя, який жив у залізничному вагоні на іншому кінці верфі. Він ніколи не розповідав Стенові про ці візити, адже його дядько попереджав, що дідугана треба уникати за будь-яку ціну.

– Та він ванну не приймав уже впродовж багатьох років! – казав чоловік, котрий мився лише раз на квартал, та й то лише після того, як мати Гаррі скаржилася на сморід.

Але цікавість давно взяла гору, й одного ранку Гаррі підкрався до залізничного вагона навкарачки, піднявся і зазирнув у вікно. Старигань сидів на лаві першого класу й читав книжку.

Старий Джек озирнувся до приблуди і запросив:

– Заходь, хлопче.

Гаррі стрибнув униз і кинувся навтьоки, аж доки не дістався до вхідних дверей своєї оселі.

Наступної суботи Гаррі знову підповз до вагона й зазирнув досередини. Старий Джек, здавалося, міцно спав, але Гаррі почув, як той несподівано запитав:

– Чому б тобі не зайти, хлопче? Я не кусаюся.

Гаррі натиснув на важку латунну клямку й обережно відчинив двері, але досередини не зайшов. Він просто витріщився на чоловіка, який сидів посеред вагона. Важко було сказати, скільки тому років, адже його обличчя затуляла густа сива борода, через що дідуган виглядав, як моряк на пачці цигарок «Плеєрз пліз». Але він дивився на Гаррі з теплом у своїх очах, чого зроду не демонстрував дядько Стен.

– Ви старий Джек Коломазь? – нарешті зважився запитати Гаррі.

– Так мене називають, – підтвердив старигань.

– А ви тут живете? – поцікавився Гаррі, оглядаючи вагон і зупинивши погляд на стосику старих газет, що займав сидіння навпроти.

– Атож, – відповів господар. – Це моє житло останні двадцять років. Чому б тобі не зачинити двері й не присісти, юначе?

Гаррі обміркував пропозицію, перш ніж вистрибнути з вагона і знову накивати п’ятами.

Ще наступної суботи Гаррі прочинив двері, але тримався за клямку, готовий кинутися навтьоки, якщо старигань хоча б м’язом ворухне. Якийсь час вони лупали один на одного очима, перш ніж Старий Джек запитав:

– Як вас звати?

– Гаррі.

– А в яку школу ви ходите?

– Я не ходжу до школи.

– Тоді що ви сподіваєтесь робити у своєму житті, юначе?

– Працюватиму зі своїм дядьком у доках, певна річ, – відповів Гаррі.

– Ви справді хочете робити саме це? – на вгавав дідуган.

– Чом би й ні? – сіпнувся Гаррі. – Гадаєте, що я для цього недостатньо хороший?

– Ви аж занадто хороший, – відповів Старий Джек. – Коли я був у вашому віці, – продовжував він, – то хотів вступити до війська, і мій батько так і не зміг щось сказати або вдіяти, аби завадити мені.

Іще цілу годину Гаррі стояв, немов води у рот набравши, між тим Коломазь згадував доки, місто Бристоль і землі за морем, про які він чув на уроках географії.

Наступної ж суботи й усі інші суботи Гаррі продовжував навідувати Старого Джека Коломазя. Але він ніколи не казав про це своєму дядьку чи матері, остерігаючись, що йому заборонять бачитися з його першим справжнім товаришем.

* * *

Коли Гаррі постукав у двері залізничного вагона вранці тієї суботи, Старий Джек явно чекав гостей, бо його звичне помаранчеве яблуко лежало на сидінні навпроти. Гаррі узяв його, відкусив і сів.

– Спасибі, пане Коломазь, – подякував Гаррі, втираючи сік із підборіддя.

Він ніколи не питав, звідки бралися яблука; це просто додавало таємничості цьому великому чоловікові.

Останній дуже відрізнявся від дядька Стена, який повторював те, що знав, знову і знову, тоді як Старий Джек щотижня навчав Гаррі нових слів, нових вражень і навіть нових світів. Хлопець часто дивувався, чому пан Коломазь не став учителем, адже він, здавалося, знав навіть більше, ніж панна Мандей, і майже стільки ж, скільки пан Голкомб. Гаррі був упевнений, що пан Голкомб знає все, хоча той ніколи не відповідав на жодне запитання, яке йому ставив Гаррі.

Старий Джек усміхнувся гостеві, але не озвався, доки Гаррі не доїв своє яблуко і не викинув качан у вікно.

– Що ви дізналися у школі цього тижня такого, чого не знали тиждень тому? – запитав старигань.

– Пан Голкомб мені сказав, що є інші країни за морем, які є частиною Британської імперії, й усі вони коряться королеві.

– Він має цілковиту рацію, – визнав Старий Джек. – А можете назвати хоч якусь із цих країн?

– Австралія, Канада, Індія, – хлопець завагався. – Й Америка також.

– Ні, Америка вже ні, – виправив Старий Джек. – Вона була раніше, але це вже не так – завдяки слабкому прем’єр-міністру та хворому королю.

– А хто тоді був королем, а хто – прем’єр-міністром? – жадібно запитав Гаррі.

– 1776 року на троні сидів король Ґеорґ III, – повідомив Старий Джек. – Але заради справедливості треба сказати, що він тоді занедужав, а лорд Норт, його прем’єр-міністр, просто ігнорував те, що відбувалося в колоніях, і, на жаль, врешті-решт наші близькі та родичі взялися за зброю та спрямували її проти нас.

– Але ж ми їх усе одно здолали? – припустив Гаррі.

– Ні, не здолали, – заперечив Старий Джек. – Правда була на їхньому боці, хоча це не завжди передумова для перемоги.

– А що таке передумова?

– Необхідна умова, – пояснив Старий Джек і продовжив так, ніби його не перебивали: – Також їх очолював блискучий генерал.

– А його як звали?

– Джордж Вашинґтон.

– Минулого тижня ви мені казали, що Вашинґтон – столиця Америки. Його назвали на честь міста?

– Ні, це місто назвали його ім’ям. Його збудували на території болота, відомого як Колумбія, через яке тече річка Потомак.

– А Бристоль також назвали на честь людини?

– Ні, – усміхнувся Старий Джек, котрого розважило те, як допитливий розум Гаррі швидко перейшов від одного суб’єкта до іншого. – Бристоль спершу називався Бриґстоу, що означає ділянка біля мосту.

– А коли він перетворився на Бристоль?

– Історики мають різні версії щодо цього, – пояснив Старий Джек. – Хоча Бристольський замок Роберт Ґлостершир збудував іще 1109 року, коли побачив можливість торгувати вовною з ірландцями. Після цього місто перетворилося на торговий порт. Відтоді воно стало центром кораблебудування на сотні років і почало зростати іще швидше, коли 1914-го знадобилося збільшити наш військово-морський флот.

– Мій батько воював на Великій війні, – з гордістю сказав Гаррі. – А ви?

Уперше Старий Джек завагався, перш ніж відповісти на запитання Гаррі. Він просто сидів і мовчав.

– Мені шкода, пане Коломазь, – сказав Гаррі. – Мені не варто було пхати носа, куди не треба.

– Ні-ні, – заперечив Старий Джек. – Просто мене про це не питали вже багато років.

Він замовк і розкрив долоню, на якій лежали шість пенсів. Гаррі взяв маленьку срібну монетку і куснув її, бо бачив, як це робить його дядько.

– Дякую, – сказав він перед тим, як сховати скарб до кишені.

– Підіть і купіть собі риби та картоплі у портовій кафешці, але не кажіть своєму дядькові, бо він запитає, звідки взялися гроші.

Насправді Гаррі зроду нічого не казав дядькові про Старого Джека. Якось почув, як Стен розповідав його мамі:

– Того бовдура давно треба замкнути.

Хлопець запитав у панни Мандей, хто такий бовдур, бо не зміг знайти цього слова у словнику, а коли вона пояснила, то він уперше второпав, наскільки дурним був його дядько Стен.

– Не обов’язково дурний, – зауважила панна Мандей, – просто погано поінформований, а тому упереджений. – Не сумніваюся, Гаррі, – додала вона, – що у своєму житті ти зустрінеш іще багато таких чоловіків, і дехто з них займатиме набагато вище становище, ніж твій дядько.

3

Мейзі зачекала, доки не почула, як зачиняються вхідні двері, аби переконатися, що Стен уже пішов на роботу, відтак оголосила:

– Мені запропонували працювати офіціанткою у «Королівському готелі».

Ніхто з тих, хто сидів за столом, не озвався, бо розмови під час сніданку мали відбуватися за звичною схемою і нікого не заскочувати зненацька. У Гаррі виник добрий десяток запитань, які він не хотів ставити, позаяк чекав, що спершу своє слово скаже бабуся. А вона зосереджено наливала собі іще одне горнятко чаю, ніби й не почула, що сказала донька.

– Хтось із вас скаже хоч щось? – поцікавилася Мейзі.

– Я навіть не знав, що ти шукаєш іншу роботу, – наважився Гаррі.

– Я й не шукала, – зізналася жінка. – Але минулого тижня пан Фремптон, управитель «Королівського готелю», зайшов до «Тіллі» на каву. Він приходив іще кілька разів і кінець кінцем запропонував мені роботу!

– Я думала, що тобі подобається в цукерні, – зауважила бабуся, нарешті приєднавшись до бесіди. – Зрештою, панна Тіллі добре платить, а час…

– Мені подобається, – визнала мама Гаррі, – але пан Фремптон пропонує мені п’ять фунтів на тиждень і половину всіх чайових. Я могла б приносити додому шість фунтів щоп’ятниці.

У бабусі відвисла щелепа.

– Але ж тобі доведеться працювати й уночі? – запитав Гаррі, коли закінчив облизувати миску Стена із залишками каші.

– Ні, я не буду, – заперечила Мейзі, погладивши п’ятірнею волосся сина. – Ба навіть більше: матиму один вихідний день на два тижні.

– А ти маєш відповідний одяг для такого великого готелю, як «Королівський»? – поцікавилася бабуся.

– Мені видадуть уніформу й свіжий білий фартух щодня. У готелі навіть є своя пральня.

– Не сумніваюся, – зазначила бабуся, – але передбачаю одну проблему, адже нам усім доведеться навчитися жити з…

– З чим, мамо? – запитала Мейзі.

– Ти врешті-решт зможеш заробляти більше за Стена, а це йому не сподобається анітрохи.

– Тоді йому доведеться із цим змиритися, чи не так? – промовив дідусь, уперше за кілька тижнів висловивши свою думку.

* * *

Додаткові гроші стали неабияк корисними, особливо після того, що сталося на Великдень. Мейзі вже намірялася покинути церкву після служби, коли панна Мандей цілеспрямовано попрямувала проходом до неї.

– Чи можу я побалакати з вами особисто, пані Кліфтон? – запитала вона і, розвернувшись, подалася у бік захристя.

Мейзі гналася за нею, неначе малюк за Гамельнським дудариком[6]. Вона боялася найгіршого. Що Гаррі накоїв цього разу?

Жінка зайшла за реґенткою хору до захристя і відчула, як її ноги підкосилися, коли побачила преподобного Воттса, пана Голкомба та іще якогось чоловіка, які стояли там. Коли панна Мандей тихо причинила двері за нею, Мейзі нестримно затіпало.

Преподобний Воттс поклав руку їй на плече.

– Нема потреби так переживати, моя люба, – запевнив він. – Навпаки, сподіваюся, що ви визнаєте нас провісниками радісних новин, – додав він і запропонував їй присісти.

Мейзі опустилася у крісло, але її все одно не перестало сіпати. Щойно всі сіли, слово взяла панна Мандей.

– Ми хотіли поговорити з вами про Гаррі, пані Кліфтон, – почала вона.

Мейзі стиснула зуби: що міг той хлопчисько накоїти такого, щоб зібрати докупи трьох таких поважних людей?

– Не буду ходити навколо, – продовжила регентка. – Хормейстер із Святого Беди підходив до мене і запитав, чи не забажає Гаррі подати своє ім’я на їхню хорову стипендію.

– Але ж він дуже щасливий у церкві Святого Різдва, – розгубилася Мейзі. – Та й де та церква Святого Беди? Ніколи не чула про неї.

– Святого Беди – не церква, – пояснила панна Мандей. – Це хорова школа, яка готує кадри для церкви Святої Марії у Редкліфі, яку, як відомо, королева Елізабет описала як найкращий і найбагатший храм у всій країні.

– Чи доведеться йому змінити також і школу, як і церкву? – запитала Мейзі з недовірою.

– Спробуйте поглянути на це як на можливість, що може змінити все його життя, пані Кліфтон, – утрутився пан Голкомб, вперше озвавшись.

– Але ж як йому тягатися з тамтешніми тямущими хлопцями?

– Сумніваюся, що у школі Святого Беди є багато дітей, розумніших за Гаррі, – зауважив пан Голкомб. – Адже він найметкіший хлопчина з усіх, кого я будь-коли навчав. Хоча буває, що хтось із хлопчиків випадково й потрапляє до ґімназії, однак жодному з наших учнів зроду не пропонували вступити до школи Святого Беди.

– Є і ще щось, що вам потрібно знати, перш ніж прийняти рішення, – додав преподобний Воттс.

Мейзі стривожилася ще більше.

– Гаррі доведеться поїхати з дому на весь термін навчання, адже Святий Беда – інтернат.

– Тоді про це й мови бути не може, – виснувала Мейзі. – Я не можу собі цього дозволити.

– Це не стане проблемою, – заперечила панна Мандей. – Якщо Гаррі запропонують стипендію, школа не лише відмовиться від будь-яких грошових внесків, але й виплачуватиме йому стипендію десять фунтів на триместр.

– А хіба це не одна з тих шкіл, де батьки носять костюми та краватки, а матері не працюють? – запитала Мейзі.

– Іще й не таке, – видихнула панна Мандей, намагаючись пролити більше світла на тему. – Викладачі там носять довгі чорні хламиди й квадратні шапки на головах.

– І все ж, – наполягав преподобний Воттс, – принаймні Гаррі там не лупцюватимуть паском. Учителі Святого Беди набагато педагогічніші. Вони використовують для цього ціпки.

Не засміялася лише Мейзі.

– А якщо він не захоче піти з дому? – запитала вона. – Він уже звик до Меррівудської початкової школи і не захоче відмовлятися від місця старшого хориста у церкві Святого Різдва.

– Маю зізнатися, що моя втрата буде навіть більшою, ніж його, – зітхнула панна Мандей. – Але я впевнена, що наш Господь не захоче, щоб я стала на шляху такої обдарованої дитини винятково через свої власні егоїстичні бажання, – додала вона тихо.

– Навіть якщо я погоджуся, – сказала Мейзі, викладаючи свою останню карту, – це не означає, що й Гаррі на це пристане.

– Минулого тижня я спілкувався з хлопцем, – зізнався пан Голкомб. – Звісно, він боїться такого виклику, і якщо пригадаю достеменно слова, то він сказав: «Я хотів би туди піти, сер, але лише в тому разі, якщо ви вважаєте мене гідним». – Окрім цього, – додав учитель іще до того, як Мейзі змогла щось сказати, – він дав зрозуміти, що навіть не розглядатиме цю ідею, якщо не погодиться його мати.

* * *

Гаррі водночас був сповнений жаху і захвату від думки про вступний іспит, але так само був стурбований і тим, що може провалитися й дозволити розчаруватися стільком людям, які прагнули його успіху за межами дому.

Упродовж наступного триместру він не пропустив жодного уроку в Меррівуді, а коли повертався додому ввечері, то йшов прямо до спальні, яку ділив із дядьком Стеном, і там при світлі свічки годинами студіював предмети, про які раніше навіть не здогадувався, що вони існують. Траплялися навіть випадки, коли мати знаходила Гаррі, який заснув на підлозі, а розгорнуті книжки були розкидані навколо.

Уранці кожної суботи підліток продовжував навідувати Старого Джека, котрий, як виявилося, багато знав про школу Святого Беди і продовжував навчати Гаррі багатьох різних речей, ніби точно знав, де саме зупинився пан Голкомб.

По обіді в суботу, на велике невдоволення дядька Стена, Гаррі більше не супроводжував його на стадіон «Ештон-ґейт», де відбувалися матчі за участі клубу «Бристоль-сіті», а повертався до Меррівуда, де пан Голкомб займався з ним додатково. Минуть іще роки, перш ніж Гаррі дізнається, що пан Голкомб також відмовився і від своїх регулярних візитів підтримки «вільшанок» заради його освіти.

Коли підійшов час іспиту, Гаррі ще більше боявся невдачі, ніж можливого успіху.

Призначеного дня пан Голкомб супроводжував свого зоряного учня до Колстон-холу[7], де проходило двогодинне прослуховування. Він залишив Гаррі біля входу в будівлю зі словами:

– Не забудьте прочитати кожне запитання двічі, перш ніж узятися за свою ручку.

Цю пораду він повторював по кілька разів упродовж усього минулого тижня. Гаррі нервово всміхнувся і потиснув руку пану Голкомбу, ніби вони були давніми друзями.

Він увійшов до зали, щоб побачити там близько шістдесяти інших хлопців, які гуртувалися маленькими зграйками і теревенили. Гаррі втямив, що багато з них уже зналися між собою, а він їх усіх бачив уперше. Незважаючи на це, один чи двоє з них покинули базікати і поглянули на прибульця, коли той пробирався наперед, намагаючись виглядати впевненим.

– Еббот, Беррінґтон, Кебот, Кліфтон, Дікінс, Фрай…

Гаррі зайняв своє місце за столом у першому ряду лише за кілька хвилин до десятої. Кілька викладачів у довгих чорних мантіях, що аж підмітали підлогу, розклали екзаменаційні роботи на столах перед кожним кандидатом.

– Панове, – заявив викладач, який стояв попереду і не брав участі у розподілі документів, – мене звати пан Фробішер, я керівник цього іспиту. Маєте дві години, щоб відповісти на сто запитань. Удачі!

Годинник, якого Гаррі не міг бачити, вдарив десяту. Ручки навколо занурилися в каламарі й узялися люто шкрябати по паперові, але Гаррі просто склав руки, нахилився над столом і повільно прочитав кожне запитання. Він був одним із останніх, хто узяв ручку.

Гаррі не міг знати, що пан Голкомб міряє кроками тротуар на вулиці, почуваючись набагато нервовішим, ніж його учень. Як і те, що його мати кожні кілька хвилин зиркає на годинник у фойє «Королівського готелю», подаючи вранішню каву. Або що панна Мандей стояла на колінах у мовчазній молитві перед вівтарем у церкві Святого Різдва.

За кілька хвилин після того, як годинник вдарив дванадцяту, всі екзаменаційні роботи позабирали, і хлопцям дозволили вийти із зали – дехто сміявся, дехто хмурився, інші ж були в задумі.

Коли пан Голкомб побачив Гаррі, його серце тьохнуло.

– Усе було аж так погано? – поцікавився він.

Гаррі не відповідав, аж поки не переконався, що жоден інший хлопець не зможе почути його слова.

– Зовсім не те, що я очікував, – сказав він.

– Що ви маєте на увазі? – з тривогою запитав пан Голкомб.

– Запитання виявилися занадто легкими, – пояснив Гаррі.

Пан Голкомб відчув, що йому ніколи в житті ще не виголошували кращого компліменту.

* * *

– Два костюми, мадам, сірі. Один гранатовий блейзер. П’ять білих сорочок. П’ять білих жорстких комірців. Шість пар шкарпеток – довгих сірих. Шість комплектів білої білизни. Й одна краватка школи Святого Беди, – ретельно перевірив список продавець. – Гадаю, що нічого не забув. О, ні, хлопчику ще знадобиться й шкільна кепка.

Він зазирнув униз, відсунув шухляду і витягнув із неї червоно-чорну кепку, яку вдягнув Гаррі на голову.

– Ідеально пасує, – похвалив він.

Мейзі з гордістю всміхнулася синові. Гаррі вже кожним порухом нагадував учня школи Святого Беда.

– Загалом три фунти, десять шилінґів і шість пенсів, мадам.

Мейзі намагалася не виказувати свого сум’яття.

– Чи не можна якісь речі придбати вживаними? – прошепотіла вона.

– Ні, мадам, це не магазин вживаного краму, – заперечив продавець, який уже вирішив, що цьому клієнтові кредит надавати не варто.

Мейзі розкрила гаманець, передала чотири банкноти і чекала на здачу. Вона зітхнула з полегшенням, коли школа Святого Беди виплатила першу стипендію наперед. Особливо тому, що їй ще треба було купити дві пари шкіряних черевиків – чорних із шнурівками, дві пари білих кедів із шнурівками і одну пару капців для спальні.

Продавець кашлянув:

– Хлопчику також знадобляться два комплекти піжам і халат.

– Так, звісно, – погодилася Мейзі, сподіваючись, що їй вистачить грошей у гаманці, щоб покрити витрати.

– І якщо я правильно зрозумів, цей хлопчик – хорист? – продовжував продавець, придивляючись до списку.

– Атож, – гордо відповіла Мейзі.

– Тоді йому знадобиться одна чорна ряса, два підрясники, червоний і білий, а також медальйон Святого Беди.

Мейзі захотілося втекти з крамниці.

– Ці речі йому надасть школа, коли він прийде на свою першу репетицію хору, – додав продавець перед тим, як передати їй здачу. – Іще щось треба, мадам?

– Ні, дякую, – відповів замість матері Гаррі, підхопив дві торби, схопив жінку за руку і швидко вивів її з крамниці: «Т. С. Марш, найкращі кравці».

* * *

Ранок суботи перед тим, як вирушати до школи Святого Беди, Гаррі провів із Старим Джеком.

– Нервуєте перед тим, як їхати до нової школи? – поцікавився Старий Джек.

– Та ні, – відказав Гаррі зухвало.

Старий Джек усміхнувся.

– Я дуже наляканий, – зізнався зрештою підліток.

– Як і будь-який новак, як тепер вас будуть називати. Намагайтесь сприймати все так, ніби вирушаєте у пригоду до нового світу, де кожен починає, як рівний.

– Але як тільки вони почують, як я балакаю, то відразу ж збагнуть, що я їм не рівня.

– Можливо, але коли вони почують, як ви співаєте, одразу ж второпають, що вони – не рівня вам.

– Більшість із них походять із заможних сімей, де є слуги.

– Це стане втіхою лише для дурників, – заспокоїв Старий Джек.

– Але дехто з них має братів у школі, і навіть батьки й діди вчилися там до них.

– Ваш батько був чудовою людиною, – сказав на те Старий Джек, – і ніхто з них не має кращої матері, можу вас запевнити.

– Ви знали мого батька? – стрепенувся Гаррі, не в змозі маскувати свій подив.

– Знав – це перебільшення, – зронив Старий Джек, – але я спостерігав за ним здалеку, як і за багатьма іншими, хто працював у доках. Він був гідною, мужньою та богобоязливою людиною.

– Але ви знаєте, як він помер? – Гаррі зазирнув Старому Джекові у вічі, сподіваючись, що нарешті отримає чесну відповідь на запитання, яке його вже давно турбувало.

– А що вам розповіли? – обережно запитав Старий Джек.

– Що його порішили на Великій війні. Але я народився 1920 року і ніяк не можу второпати, як таке могло бути.

Старий Джек якийсь час мовчав, а Гаррі застиг на краєчку свого сидіння.

– Його, певна річ, поранили на тій війні, але маєте рацію, не це стало причиною його смерті.

– Тоді як він помер? – наполягав Гаррі.

– Якби я знав, то сказав би, – відповів Старий Джек. – Але в той час поширилося стільки чуток, що я й не знав, кому вірити. Проте є кілька людей, зокрема, троє з них, котрі, без сумніву, знають правду про те, що сталося тієї ночі.

– Мій дядько Стен, вочевидь, один із них, – припустив Гаррі, – а хто інші двоє?

Старий Джек повагався, перш ніж відповісти:

– Філ Гаскінс і пан Г’юґо.

– Пан Гаскінс? – сказав Гаррі. – Він мені й слова не скаже. А хто такий пан Г’юґо?

– Г’юґо Беррінґтон, син сера Волтера Беррінґтона.

– Сім’я, що володіє судноплавною компанією?

– Саме так, – підтвердив Старий Джек, остерігаючись, що зайшов занадто далеко.

– А вони також гідні, мужні та богобоязливі люди?

– Сер Волтер є одним із найкращих, кого я коли-небудь знав.

– А як щодо його сина, пана Г’юґо?

– Боюся, що його зліпили з іншого тіста, – сказав Старий Джек і більше не став нічого пояснювати.

4

Чепурно вдягнений хлопчик сидів поруч зі своєю матір’ю на задньому сидінні трамвая.

– Наша зупинка, – повідомила вона, коли транспорт зупинився.

Вони вийшли і повільно почвалали схилом до школи, сповільнюючи раз по раз кожен крок.

Однією рукою Гаррі тримався за матір, в той час як другою стискав набиту валізку. Обоє мовчали, спостерігаючи за кількома кебами Генсома[8], а також кількома автомобілями з шоферами, які вишикувалися перед воротами школи.

Батьки тиснули синам руки, а матері, загорнені в хутра, обіймали своє потомство перед тим, як клюнути їх у щоку, як пташки, неохоче змушені визнати, що їхні пташенята мусять вилітати з гнізда.

Гаррі не хотів, щоб мати цілувала його перед іншими хлопцями, тому відпустив її руку ще за п’ятдесят ярдів від воріт. Мейзі, відчуваючи незручність сина, нахилилася та швидко поцілувала його в чоло.

– Удачі, Гаррі! Зроби так, аби ми всі пишалися тобою.

– Прощавай, мамо, – сказав підліток, стримуючи сльози.

Мейзі обернулася і пішла назад схилом, а сльози заливали їй щоки.

Гаррі ступив уперед, згадуючи розповідь дядька про те, як він вискакував із шанців біля Іпру, кидаючись у бік ворожих позицій. «Ніколи не озирайся, інакше ти мрець».

Та Гаррі хотілося озирнутися, але він знав, що коли це зробить, то чкурне, доки не опиниться в безпеці у трамваї. Він стиснув зуби і продовжував іти.

– Як минули вакації, друзяко? – питав один хлопець іншого.

– Чудово, – відказував той. – Батечко водив мене до «Лордз»[9] на матч університетської команди.

Гаррі замислився, чи був «Лордз» церквою, а якщо так, то який матч може відбуватися в церкві?

Він рішуче ступив у шкільні ворота і зупинився, коли побачив чоловіка, котрий стояв у дверях школи з планшетом у руках.

– А ви хто, юначе? – запитав він, привітно всміхаючись.

– Гаррі Кліфтон, сер, – назвався підліток і підняв кепку так, як його навчав пан Голкомб, коли розповідав, як мають поводитися джентльмени або леді.

– Кліфтон, – повторив чоловік і провів пальцем по довгому списку імен. – Ага, є.

Він поставив галочку поряд із ім’ям Гаррі.

– Перший курс, хорист. Вітаю і ласкаво просимо до школи Святого Беди. Я пан Фробішер, ваш керівник, а це – Школа Фробішера. Залиште свою валізу в фойє, староста відведе вас до трапезної, де я буду звертатися до всіх новаків перед вечерею.

Гаррі зроду раніше не вечеряв. Чай завжди був останнім прийомом їжі в господарстві Кліфтонів, перш ніж лягати до ліжка, коли стемніє. Електрика ще не дісталася до Стілл-Гаус-лейн, а коштів, які можна було б витрачати на свічки, завжди бракувало.

– Дякую, сер, – вклонився Гаррі, перш ніж переступити поріг великого фойє, стіни якого були обшиті дерев’яними панелями.

Він поставив валізу на підлогу і поглянув на портрет старого чоловіка з сивим волоссям і густими білими бакенбардами, одягненого в довгу чорну мантію з червоним каптуром, що спадав на його плечі.

– Як тебе звати? – вигукнув голос з-за спини.

– Кліфтон, сер, – сказав Гаррі й обернувся, побачивши високого хлопця, одягненого в довгі штани.

– Не називай мене сер, Кліфтоне. А називай Фішером. Я староста, а не викладач.

– Даруйте, сер, – забувся Гаррі.

– Залиш свою валізу і йди за мною.

Гаррі підсунув свою валізу до інших, шкіряних. Вона була єдиною, на якій не виднілося жодних ініціалів. Він йшов за старостою довгим коридором, стіни якого були обвішані старими світлинами шкільних команд та обставлені вітринами, наповненими срібними чашами, щоб нагадувати наступному поколінню про минулу славу. Коли вони дійшли до трапезної, Фішер заявив:

– Можеш сідати де завгодно, Кліфтоне. Але перестань патякати в ту мить, коли до трапезної зайде пан Фробішер.

Гаррі якийсь час повагався, перш ніж вирішити, за який із чотирьох довгих столів буде краще сісти. Кілька хлопців вешталися навколо зграйками і тихо перемовлялися між собою. Гаррі повільно підійшов до далекого закутка кімнати і зайняв місце в кінці столу. Коли ж звів погляд, то побачив у залі кількох хлопців, які виглядали і почувалися так само, як він. Один із них підійшов і сів поруч із Гаррі, а інший сів навпроти нього. Вони продовжували спілкуватися один із одним, ніби нікого поруч не було.

Без попередження задзеленчав дзвіночок, і всі замовкли, коли до трапезної увійшов пан Фробішер. Він зайняв місце за кафедрою, яку Гаррі раніше не помітив, і посмикав за лацкани свою мантію.

– Ласкаво просимо, – почав він, підіймаючи головний убір для привітання присутніх. – Це перший день вашого першого курсу в школі Святого Беди. За кілька хвилин ви насолодитеся своєю першою шкільною трапезою, і можу вам пообіцяти, що з часом вона кращою не стане.

Один чи двоє хлопців нервово реготнули.

– Після вечері вас відведуть до спалень, де ви розпакуєте свої речі. О восьмій годині почуєте інший дзвоник. Насправді це той самий дзвоник, просто він дзеленчатиме в інший час.

Гаррі всміхнувся, хоча більшість хлопців не второпали цього жарту пана Фробішера.

– Тридцятьма хвилинами пізніше той самий дзвіночок задзеленчить знову, щоб лягати до ліжок, але перед тим маєте помитися і почистити зуби. Ви ще матимете тридцять хвилин на читання до того, як згасять світло, опісля маєте спати. Всіх, кого спіймають за розмовами після вимикання світла, покарає черговий староста. Більше дзвоників ви не почуєте, – продовжив пан Фробішер, – аж до шостої тридцять ранку, коли ви вчасно підніметесь, вмиєтесь та одягнетесь, щоб прибути до трапезної на сьому. Кожен, хто запізниться, позбудеться свого сніданку.

Ранкові збори відбудуться о восьмій годині у великій залі, де до присутніх звернеться директор школи. Після цього о восьмій тридцять проведуть перший урок. Загалом проведуть три уроки по шістдесят хвилин, між якими будуть перерви по десять хвилин, що дасть вам час перейти до іншого класу. Обід відбудеться о дванадцятій. У другій половині дня буде лише два уроки перед матчами, коли ви будете грати в футбол.

Гаррі всміхнувся вдруге.

– Це обов’язково для всіх, хто не є учасником хору.

Гаррі спохмурнів. Йому ніхто не казав, що хористи не грають у футбол.

– Після гри або репетиції хору ви повернетесь до школи на вечерю, після якої отримаєте годину на виконання домашніх завдань, перш ніж знову лягати до ліжка, тоді ви знову зможете почитати, доки не вимкнуть світло, але лише книжки, схвалені матроною[10], – додав пан Фробішер. – Усе це мало б прозвучати дуже незвично для вас.

Гаррі узяв на замітку, щоб знайти це слово в словнику, який йому подарував пан Голкомб. Пан Фробішер знову смикнув за лацкани свою мантію, перш ніж продовжити.

– Але не хвилюйтесь, скоро ви звикнете до традицій школи Святого Беди. Наразі це все, що я планував вам повідомити. А тепер залишу вас насолоджуватися вечерею. На добраніч, хлопці.

– На добраніч, сер, – набралися відваги деякі хлопці відповісти до того, як пан Фробішер вийшов із зали.

Гаррі навіть не ворухнувся, коли кілька жінок у фартухах пройшлися вздовж столів, кладучи перед кожним учнем тарілку з юшкою. Він уважно спостерігав за тим, як хлопець навпроти нього узяв незвичайної форми ложку, занурив її в свою юшку і зачерпнув від себе, перш ніж піднести її до рота. Гаррі спробував наслідувати ці рухи, але лише зронив на стіл кілька крапель рідини, а коли все ж зумів підняти ложку з тим, що залишилося, до рота, то більша частина страви стекла його підборіддям. Підліток витер рота рукавом. Це не привернуло зайвої уваги, але коли він гучно лупонув по мисці, кілька хлопців перестали їсти і витріщилися на нього. Збентежений Гаррі поклав свою ложку на стіл і дозволив своїй юшці вистигнути.

Другою стравою були рибні котлети, але Гаррі їх не торкався, доки не побачив, як хлопець навпроти нього узяв виделку. Він дуже здивувався, коли помітив, що хлопець клав ніж і виделку на тарілку щоразу, коли намагався проковтнути черговий шматочок, у той час як Гаррі тримав у руках приладдя так міцно, ніби воно було вилами для силосу.

Між хлопцем навпроти і його сусідою зав’язалася бесіда на тему верхогонів. Гаррі до них не приєднався, частково тому, що єдиним його досвідом їзди верхи була прогулянка на віслюку до Вестон-Сюпер-Маре колись давно.

Після того, як тарілки позабирали, їх замінили пудинги, або те, що його мама називала ласощами, адже підліток не куштував їх надто часто. Ще одна ложка, ще один смак, ще одна хиба. Гаррі не розумів, що банан не схожий на яблуко, тому на здивування всіх навколо спробував з’їсти ще й шкірку. Для решти хлопців їхній перший урок розпочнеться завтра о пів на дев’яту, але для Гаррі він уже відбувся.

Після того як прибрали вечерю, повернувся Фішер і повів своїх підопічних до широких дерев’яних сходів, що тяглися до спалень на другому поверсі. Гаррі увійшов до кімнати з тридцятьма ліжками, що стояли рівно в три ряди, по десять у кожному. У кожного учня була своя подушка, два простирадла і дві ковдри. Гаррі ніколи не мав нічого по два.

– Це спальня новаків, – поінформував Фішер. – Тут ви будете залишатися, доки не станете цивілізованими. Ви знайдете свої імена в алфавітному порядку на спинці кожного ліжка.

Гаррі з подивом виявив свою валізу на ліжку і здивувався, хто її туди поклав. Хлопець поруч із ним уже розпаковувався.

– Я Дікінс, – назвався він, посунувши окуляри глибше на ніс, щоб уважніше поглянути на Гаррі.

– А я Гаррі. Ми сиділи поруч під час іспитів минулого літа. Не можу повірити, що ти відповів на всі запитання всього за годину.

Дікінс зашарівся.

– Тому він і стипендіат, – промовив хлопець по той бік від Гаррі.

Той обернувся.

– Ти також стипендіат? – запитав він.

– Господи, ні, – заперечив хлопець, продовжуючи розпаковувати свої речі. – Єдиною причиною, чому мене прийняли до Святого Беди, було те, що мій батько і дідусь навчалися тут до мене. Я третє покоління, яке відвідує цю школу. Твої батьки випадково тут не навчалися?

– Ні, – вигукнули Гаррі і Дікінс в унісон.

– Годі плескати язиком! – гримнув на них Фішер. – І продовжуйте розпаковувати свої валізи.

Гаррі відчинив свою й узявся викладати звідти одяг та акуратно складати його у дві шухляди біля ліжка. Його мати поклала між сорочками плитку шоколаду «П’ять хлопчиків Фрая». Він сховав її під подушку.

Задзеленчав дзвоник.

– Час роздягатися! – оголосив Фішер.

Гаррі зроду не роздягався перед жодним іншим хлопцем, не кажучи вже про повну кімнату підлітків. Він обернувся до стіни, повільно зняв одежу та швидко натягнув піжаму. Після того, як зав’язав поясок свого халата, пішов за іншими хлопцями до лазнички. Ще раз уважно поспостерігав за тим, як інші вмивали обличчя фланелевими губками, перш ніж почистити зуби. У нього не було ні фланелевої губки, ні зубної щітки. Хлопець із сусіднього ліжка покопався у своєму мішечку та подарував йому зовсім нову зубну щітку і тюбик із зубною пастою. Гаррі не хотів брати подарунок, доки хлопчик не заспокоїв:

– Моя мати завжди все кладе по два.

– Дякую, – зрадів Гаррі.

Хоча почистив зуби швидко, він усе одно одним із останніх повернувся до спальні. Шугонув у ліжко – два чистих простирадла, дві ковдри і м’яка подушка. Озирнувшись, побачив, що Дікінс читає підручник із латини Кеннеді, а інший хлопчик сказав:

– Ця подушка тверда.

– Хочеш помінятися зі мною? – запропонував Гаррі.

– Гадаю, що вони всі однакові, – промовив хлопець з усмішкою, – але все одно спасибі.

Гаррі витягнув шоколад з-під подушки і поділив плитку на три частини. Одну вручив Дікінсу, а другу – хлопцеві, який подарував йому зубну щітку та пасту.

– Бачу, що твоя матінка набагато розумніша, ніж моя, – сказав той після того, як відкусив шматочок.

Ще один дзвоник.

– До речі, моє ім’я – Джайлз Беррінґтон. А твоє?

– Кліфтон. Гаррі Кліфтон.

Гаррі довго не міг заснути, насамперед тому, що ліжко було незвично зручним. Чи можливо таке, що Джайлз був пов’язаний із одним із трьох чоловіків, котрі знали правду про те, як насправді помер його батько? Якщо так, то чи був він виліплений із того ж тіста, що і його батько або дідусь? Раптом Гаррі стало дуже самотньо. Він відкрутив кришечку зубної пасти, яку йому дав Беррінґтон, і став смоктати її, доки не заснув.

* * *

Коли наступного ранку о пів на сьому задзеленчав уже знайомий дзвоник, Гаррі повільно піднявся з ліжка, почуваючись геть хворим. Він почовгав за Дікінсом до вбиральні, щоб знайти там Джайлза, який пробував воду.

– Як гадаєте, в цьому місці хоча б чули про гарячу воду? – запитав він.

Гаррі вже намірявся відповісти, коли почувся голос старости:

– Нема чого просторікувати у вбиральні!

– Він гірший за прусського генерала, – зауважив Беррінґтон і клацнув закаблуками. Гаррі засміявся.

– Хто це був? – запитав Фішер, лупаючи очима на двох хлопців.

– Я, – негайно ж відгукнувся Гаррі.

– Прізвище?

– Кліфтон.

– Ще раз роззявиш пельку, Кліфтоне, отримаєш на горіхи.

Гаррі не мав уявлення, про які горіхи йдеться, але мав відчуття, що це не буде приємно. Після цього він почистив зуби, швидко повернувся назад у спальню й уже мовчки одягнувся. Нарешті він закінчив зав’язувати свою краватку – цей ритуал він іще не зовсім освоїв – і наздогнав Беррінґтона з Дікінсом, коли ті спускалися сходами вниз до трапезної.

Ніхто не сказав і слова, адже не були впевнені, що їм дозволено розмовляти, коли перебувають на сходах. Коли ж сіли за сніданок у трапезній, Гаррі прослизнув між двома своїми новими друзями і спостерігав, як перед кожним учнем ставлять миски з кашею. Він із полегшенням виявив, що перед ним лежить лише одна ложка, і цього разу помилитися було важко.

Гаррі так швидко наминав свою кашу, ніби боявся, що з’явиться дядько Стен і відбере в нього миску. Він закінчив першим, без жодних застережень поклав ложку на стіл, узяв миску і став вилизувати її. Кілька інших хлопців споглядали на нього глузливо, дехто вказував пальцем, а інші – хихотіли. Він почервонів, як буряк, і поставив миску на стіл. Він навіть розплакався б, якби Беррінґтон не взяв свою миску і не став її облизувати.

5

Преподобний Семюел Оукшотт, оксфордський маґістр, стояв посеред сцени, широко розставивши ноги. Він доброзичливо оглядав свою паству, бо, схоже, саме він був директором школи Святого Беди, котрий оцінював учнів. Гаррі сидів у першому ряду та глипав на лячну постать, що височіла над ним. Доктор Оукшотт був заввишки понад шість футів, мав на голові густу сиву чуприну та довгі густі бакенбарди, які робили його ще неприємнішим. Глибокі блакитні очі пронизували присутніх, і він, здавалося, ніколи не моргав, а павутина ліній на чолі натякала на велику мудрість. Він прочистив горло перед тим, як звернутися до хлопців.

– Друзі бедіанці, – почав він свою промову. – Ми знову зібралися разом на початку нового навчального року, без сумніву, готові зустрітися з усіма прийдешніми викликами. Старші хлопці, – він звернув увагу на задні ряди, – не можуть гаяти час надаремно, якщо сподіваються, що їм запропонують місце в школі на їхній вибір. Ніколи не погоджуйтесь на інше місце. Для середніх класів, – його погляд помандрував на середину зали, – це час, коли ми виявимо, хто з вас призначений для чогось більшого. Коли ви повернетесь наступного року, то станете старостами, наглядачами, старшинами або капітанами команди. Чи просто будете серед тих, хто лише просиджує штани?

Кілька хлопців схилили голови.

– Наш наступний обов’язок полягає в тому, щоб привітати новаків і зробити все можливе, щоб вони почувалися, як удома. Вони долучаються до естафети, яка розпочинає довгий марафон. Якщо темп виявиться занадто вимогливим, одного чи двох із вас можуть відправити на лаву запасних, – попередив директор, свердлячи поглядом три перші ряди. – Школа Святого Беди – не для легкодухів. Тому не забувайте слова великого Сесіля Родса[11]: «Якщо вам пощастило народитися англійцем, ви вже витягли щасливий квиток у лотереї життя».

Зібрання вибухнуло спонтанними оплесками, коли директор покинув сцену, а за ним потягнулася вервечка викладачів, котрих він повів проходом посередині та вивів із великої зали на вранішнє сонце. Гаррі затамував подих і вирішив не засмучувати директора. Він вийшов із зали за старшими хлопцями, але тієї миті, коли ступив на дитинець, усе його захоплення вмент вивітрилося. В одному кутку товпилися хлопці старших класів, встромивши руки до кишень, аби продемонструвати, що вони тут головні.

– Ось він, – сказав один із них, вказуючи на Гаррі.

– То ось як виглядає вуличний жебрак, – озвався інший.

Третій, у котрому Гаррі впізнав Фішера, старосту, який чергував напередодні, додав:

– Він тваринка, тому наш прямий обов’язок – забезпечити, щоб він повернувся до свого природного середовища якомога швидше.

Джайлз Беррінґтон побіг за Гаррі.

– Якщо їх ігнорувати, – сказав він, – їм скоро набридне, і вони візьмуться за когось іншого.

Гаррі не повірив і побіг у клас, де зачекав, доки Беррінґтон і Дікінс не приєднаються до нього.

За мить до кімнати увійшов пан Фробішер. Першою думкою Гаррі було, чи й він думає про нього, як про вуличного жебрака, недостойного місця в школі Святого Беди?

– Доброго ранку, хлопці, – привітався пан Фробішер.

– Доброго ранку, сер, – відповіли учні, поки їхній класний керівник займав своє місце перед дошкою.

– Ваш перший урок цього ранку, – повідомив він, – історія. Оскільки я прагну якнайшвидше познайомитися з вами, то почнімо з простої перевірки, щоб дізнатися, як багато ви вже навчилися, або, можливо, мало. Скільки дружин мав Генріх VIII?

Кілька рук піднялися вгору.

– Еббот, – сказав він, поглянувши на список на своєму столі та вказуючи на хлопчика в першому ряді.

– Шість, сер, – негайно відповів той.

– Гаразд, але чи може хтось їх назвати? Кліфтон?

– Катерина Арагонська, Анна Болейн, Джейн Сеймур, а потім ще одна Анна, – сказав він і задумався.

– Анна Клевська. Чи може хтось назвати решту двох?

У повітрі залишилася лише одна рука.

– Дікінс, – сказав Фробішер, звірившись із документом.

– Катерина Говард і Катерина Парр. Анна Клевська і Катерина Парр пережили Генріха.

– Дуже добре, Дікінсе. А тепер повернімо годинник на кілька століть назад. Хто командував нашим флотом у Трафальгарській битві?

Всі руки в класі стрибнули догори.

– Метьюз, – сказав учитель, киваючи особливо наполегливій руці.

– Нельсон, сер.

– Правильно. А хто тоді був прем’єр-міністром?

– Герцог Веллінґтон, сер, – сказав Метьюз, уже не настільки впевнений.

– Ні, – сказав пан Фробішер, – не Веллінґтон, хоча він і був сучасником Нельсона.

Вчитель оглянув клас, але тільки руки Кліфтона і Дікінса залишалися піднятими.

– Дікінс.

– Пітт-молодший, у 1783–1801 і 1804–1806 роках.

– Дуже гарно, Дікінсе. А коли був прем’єр-міністром Залізний герцог[12]?

– З 1828-го по 1830 рік, і знову 1834-го, – відповів Дікінс.

– А хто може мені сказати, якою була його найвідоміша перемога?

Уперше піднялася рука Беррінґтона.

– Ватерлоо, сер! – заволав він ще до того, як пан Фробішер устиг вибрати когось іншого.

– Авжеж, Беррінґтоне. І кого ж побив Веллінґтон під Ватерлоо?

Беррінґтон мовчав.

– Наполеона, – прошепотів Гаррі.

– Наполеона, сер, – упевнено промовив Беррінґтон.

– Правильно, Кліфтоне, – усміхнувся Фробішер. – А Наполеон також був герцогом?

– Ні, сер, – сказав Дікінс після того, як уже ніхто не прагнув відповісти на це запитання.

– Він заснував першу Французьку імперію та призначив себе її імператором.

Пан Фробішер не був здивований реакцією Дікінса, оскільки той був стипендіатом, але був вражений знаннями Кліфтона. Адже той був стипендіатом хору, і за багато років педагог переконався, що обдаровані хористи, як і талановиті спортсмени, рідко демонстрували глибокі знання в інших галузях. Кліфтон довів, що є винятком із цього правила. І пану Фробішеру було цікаво дізнатися, хто навчав цього хлопчика.

Коли дзвоник задзеленчав про закінчення заняття, пан Фробішер оголосив:

– Ваш наступний урок – географія з паном Гендерсоном, а він не той викладач, хто любить змушувати себе чекати. Тому рекомендую під час перерви дізнатися, де саме розташований його клас, і розсядьтесь по своїх місцях задовго до того, як він увійде до кімнати.

Гаррі вирішив триматися Джайлза, який, здавалося, знав, де міститься все. Коли вони разом перетинали дитинець, Гаррі помітив, що деякі хлопці стишували свої голоси, коли проходили повз них, а один чи двоє навіть обернулися, щоб поглянути на нього.

Завдяки незліченним суботнім ранкам, проведеним зі Старим Джеком, Гаррі почувався впевнено на уроці географії, але в математиці, останньому вранішньому уроці, ніхто не міг зрівнятися з Дікінсом, і навіть учитель був змушений визнати його тямущість.

Коли вони втрьох сіли обідати, Гаррі відчув, як сотні очей спостерігають за кожним його рухом. Він зробив вигляд, що не помічає цього, і просто копіював усе, що робив Джайлз.

– Приємно знати, що можу тебе чомусь навчити, – сказав Джайлз, коли чистив яблуко своїм ножем.

Гаррі сподобався його перший урок хімії пізніше того ж дня, особливо коли вчитель дозволив йому запалити пальник Бунзена[13]. Але він не досяг успіху в природознавстві, останньому уроці дня, адже Гаррі був єдиним хлопцем, у якого не було саду.

Коли пролунав останній дзвоник, решта класу пішли грати у футбол, а Гаррі подався до каплиці на свою першу репетицію хору. Він знову виявив, що всі витріщаються на нього, але цього разу це було вже з іншої причини.

Коли ж невдовзі він вийшов із каплички, то підлітка одразу ж піддали обструкції хлопці, які поверталися з футбольного поля.

– Хіба це не наш маленький вуличний жебрак? – сказав один із них.

– Шкода, що у нього немає своєї зубної щітки, – додав інший.

– Такі ночують у доках, як мені казали, – докинув третій.

Джайлза і Беррінґтона ніде не було видно, тому Гаррі поквапився повернутися до головного будинку, уникаючи будь-яких хлопчачих гуртів.

Під час вечері ворожі очі спостерігали за ним уже не так очевидно, але це лише тому, що Джайлз дав усім зрозуміти, хто його чув, що Гаррі – його приятель. Але Джайлз не зміг допомогти, коли всі пішли до спальні після виконання домашніх завдань, а Фішер стояв біля дверей, явно чекаючи Гаррі.

Коли хлопці стали роздягатися, Фішер гучно проголосив:

– Мені шкода за цей запах, панове, але один із учнів жив у будинку без ванни.

Один чи двоє хлопців реготнули, сподіваючись догодити Фішеру. А Гаррі його проігнорував.

– Не тільки без ванни, а й навіть без батька.

– Мій батько був хорошою людиною, він воював за свою країну на війні, – гордо промовив Гаррі.

– А чому ти вирішив, що я говорив про тебе, Кліфтоне? – запитав Фішер. – Якщо, звісно, ти також той, чия мати працює, – він зробив ефектну павзу, – офіціанткою в мотелі.

– У готелі, – виправив його Гаррі.

Фішер схопив капець.

– Ніколи не переч мені, Кліфтоне! – сердито сказав він. – Нахились і вчепися в ліжко.

Гаррі підкорився, і Фішер вдарив його шість разів із такою люттю, що Джайлзу довелося відвернутися. Гаррі заліз у ліжко, намагаючись стримати сльози.

Перед тим як Фішер вимкнув світло, він додав:

– Я з нетерпінням чекатиму нашої наступної зустрічі завтра ввечері, коли продовжу розповідати перед сном свою байку про Кліфтонів із Стілл-Гаус-лейн. Зачекайте, ви ще почуєте про дядька Стена.

Наступного вечора Гаррі вперше дізнався, що його дядько провів вісімнадцять місяців у в’язниці за крадіжку зі зламом. Це одкровення було навіть гіршим, ніж попереднє лупцювання. Він лягав до ліжка, запитуючи себе, чи може його батько ще бути живим і сидіти у в’язниці, й це була справжня причина, чому ніхто вдома зроду про нього не згадував.

Гаррі майже не спав уже третю ніч, і жодні успіхи на уроках або захоплення в каплиці не могли змусити його припинити думати про чергову неминучу зустріч із Фішером. Найменша причина: крапля води, що впала на підлогу у ванній кімнаті, подушка, яка не лежала прямо, шкарпетка, що зсунулася вниз щиколоткою – усе гарантувало, що Гаррі може отримати шість гарячих від чергового старости; екзекуція, яку будуть здійснювати перед рештою учнів, але не раніше, ніж Фішер розповість іще один епізод із Кліфтонських хронік. До п’ятої ночі для Гаррі всього було досить, і навіть Джайлз і Дікінс більше не могли його втішити.

Під час виконання домашніх завдань у п’ятницю ввечері, коли інші хлопці гортали сторінки підручника з латини Кеннеді, Гаррі проігнорував Цезаря і галлів, аби обміркувати план, який би гарантував, що Фішер більше ніколи не турбуватиме його. До того часу, як він ліг у ліжко цього вечора, і після того, як Фішер виявив обгортку від шоколаду біля ліжка і ще раз йому всипав, план Гаррі оформився остаточно. Він довго лежав, прикидаючись, що спить, після вимикання світла, а тоді переконався, що всі в кімнаті поснули.

Гаррі навіть уявлення не мав, о котрій годині покинув ліжко. Він одягнувся, не зронивши жодного звуку, потім пробрався між ліжками і дістався до дальнього закутка кімнати. Відчинив вікно, і приплив холодного повітря змусив хлопчика на найближчому ліжку перевернутися. Гаррі виліз на пожежну драбину і повільно зачинив вікно, після чого спустився на землю. Він пройшов краєм газону, ховаючись у тіні, щоб уникнути сяйва повного місяця, який, здавалося, світив на нього, немов прожектор.

Гаррі з жахом виявив, що шкільні ворота замкнені. Він пішов уздовж стіни, шукаючи якусь хоч найменшу тріщину або заглибину, що дозволила б йому видертися на вершину та вибратися на свободу. Нарешті підліток помітив місце, в якому була відсутня цегла, зміг підтягнутися й осідлати мур. Він перекинувся вниз із іншого боку, чіпляючись за край кінчиками своїх пальців, промовив мовчазну молитву, а тоді відпустив. Приземлився не надто вдало, але, здається, нічого собі не зламав.

Як тільки оговтався, хлопець спершу повільно побіг по дорозі, але потім прискорився і не зупинявся, доки не домчав до доків. Нічна зміна якраз поверталася з роботи, і Гаррі з полегшенням виявив, що його дядька серед них немає.

Після того, як останній вантажник зник із поля його зору, підліток повільно почимчикував уздовж набережної, повз лінію пришвартованих кораблів, що простягалася так далеко, наскільки сягало око. Він зауважив, що одна з рур була гордо позначена літерою Б, і подумав про свого товариша, котрий, мабуть, зараз міцно хропів. Чи буде він коли-небудь… Думки розсіялись, коли зупинився біля залізничного вагона Старого Джека.

Він замислився, чи спить старигань. На своє запитання отримав негайну відповідь, коли голос закликав:

– Не стійте, Гаррі, заходьте, бо замерзнете.

Гаррі відчинив двері і побачив Старого Джека, котрий чиркнув сірник і намагався запалити свічку. Гаррі впав на місце навпроти господаря.

– Ви втекли? – поцікавився Старий Джек.

Гаррі був настільки розгублений таким прямим запитанням, що відповів негайно.

– Авжеж, – сказав він і нарешті заплющив очі.

– І, без сумніву, прийшли, щоби розказати мені, чому прийняли таке важливе рішення.

– Я не приймав жодного рішення, – заявив Гаррі. – Його прийняли за мене.

– Хто?

– Його ім’я – Фішер.

– Викладач чи учень?

– Староста нашої спальні, – сіпнувся Гаррі.

І розповів Старому Джеку все, що сталося під час першого тижня його перебування в школі Святого Беди. І знову дідуган захопив його зненацька. Коли Гаррі закінчив розповідати свою історію, Джек заявив:

– Це я винен.

– Чому? – здивувався Гаррі. – Ви не могли зробити для мене ще більше, щоб допомогти.

– Ні, міг би, – заперечив Старий Джек. – Я мав підготувати вас до пошесті снобізму, який жодна інша нація на землі не повинна наслідувати. Треба було витратити більше часу на значення старої шкільної краватки, а менше – на географію й історію. Я частково сподівався на зміни після війни, що мала покласти край усім війнам, але вони явно не торкнулися Святого Беди.

Чоловік упав у задуму на якийсь час, перш ніж нарешті запитати:

– І що робитимете далі, юначе?

– Утечу в море. Завербуюсь на якийсь корабель, який мене візьме, – сказав Гаррі, намагаючись демонструвати ентузіазм.

– Гарна ідея, – визнав Старий Джек. – Чому б не зіграти на руку Фішеру?

– Про що це ви?

– Ніщо не сподобається Фішеру більше, ніж розповісти своїм друзям, що вуличний жебрак має тонку кишку. Врешті-решт, що можна очікувати від сина вантажника та матері-офіціантки?

– Але Фішер має рацію. Я йому не рівня.

– Ні, Гаррі, проблема в тому, що насправді Фішер уже збагнув, що це він вам не рівня і ніколи не буде.

– Ви хочете сказати, що мені доведеться повернутися до цього жахливого місця? – жахнувся Гаррі.

– Зрештою, тільки ви можете прийняти це рішення, – зауважив Старий Джек, – але якщо втікатимете щоразу, коли зіткнетеся з фішерами цього світу, то потрапите до мене, того, хто опинився на лаві запасних, за словами директора школи.

– Але ж ви – чудова людина! – не вгавав Гаррі.

– Я міг би нею стати, – зітхнув Старий Джек, – якби не втік, як тільки натрапив на свого Фішера. Але я вирішив знайти легкий вихід і думав лише про себе.

– А про кого ж іще треба думати?

– Про вашу матір для початку, – відповів Старий Джек. – Не забувайте про всі жертви, на які вона зважилася, щоб дати вам можливість кращого життя, ніж вона коли-небудь мріяла, що це можливо. А є ще пан Голкомб, котрий, коли виявить, що ви дали драпака, звинувачуватиме за це себе. І не забувайте про панну Мандей, котра телефонувала, вивертала руки та витратила незліченну кількість годин, аби переконатися, що ви достатньо фахові, щоб отримати цю хорову стипендію. А коли ви зможете зважити всі плюси та мінуси, Гаррі, то пропоную помістити Фішера на одну шальку терезів, а Беррінґтона та Дікінса – на іншу. І підозрюю, що Фішер дуже швидко зникне, а Беррінґтон і Дікінс безумовно залишаться вашими близькими друзями на все життя. Якщо втечете, вони будуть змушені слухати Фішера, котрий постійно нагадуватиме їм, що ви виявилися не тим, за кого вони вас мали.

Гаррі якийсь час мовчав. Нарешті повільно звівся на ноги.

– Дякую, сер, – сказав він, без жодного слова відчинив двері вагона і вийшов.

Гаррі повільно плентався по набережній, знову споглядав на величезні торгові кораблі, які незабаром мали вирушати в далекі порти. Він продовжував іти, доки не дістався до воріт верфі, після чого перейшов на біг і кинувся назад до міста. До того часу, коли він опинився біля шкільної брами, вона вже була відчинена, а годинник у великій залі готувався вдарити вісім разів.

Незважаючи на можливість зателефонувати, пану Фробішеру все ж довелося піти до кабінету директора та повідомити, що один із його хлопців пропав безвісти. Коли ж поглянув у вікно свого кабінету, він побачив, як Гаррі крадеться між деревами, обережно наближаючись до будинку. Хлопець відчинив вхідні двері водночас із дзеленчанням дзвоника і зіткнувся обличчям до обличчя з класним керівником.

– Вам краще поквапитись, Кліфтоне, – порадив пан Фробішер, – інакше вам забракне сніданку.

– Так, сер! – вигукнув Гаррі і побіг коридором.

Він зайшов до їдальні іще до того, як зачинили двері, і всунувся у проміжок між Беррінґтоном і Дікінсом.

– Я на якусь хвилину подумав, що цього ранку буду змушений лизати свою миску наодинці, – пожартував Беррінґтон.

Гаррі зареготав.

Того дня він не зіткнувся з Фішером і був дуже здивований, помітивши, що на вечірньому чергуванні його замінив інший староста. Уперше на цьому тижні Гаррі зміг заснути.

6

«Роллс-ройс» в’їхав у ворота особняка, подолав довгий під’їзний шлях, обабіч якого вишикувалися, немов на чатах, високі дуби. Гаррі нарахував шістьох садівників іще до того, як побачив сам будинок. Під час свого перебування у школі Святого Беди Гаррі уявляв собі, як живе Джайлз, коли повертається додому на свята, але до такого підготуватися було неможливо.

Коли хлопець нарешті побачив будинок, його рот відкрився та так і залишився відкритим.

– Гадаю, початок вісімнадцятого століття, – зауважив Дікінс.

– Непогано, – похвалив Джайлз, – 1722 рік, будівничий Ванбру. Але впевнений, що ви не зможете сказати, хто розбив сад. Даю підказку: це сталося пізніше, ніж спорудження будинку.

– Я чув про одного видатного садівника, – сказав Гаррі, все ще оглядаючи будинок. – Умільця Брауна[14].

– Ось чому ми його вибрали, – зауважив Джайлз, – просто для того, щоб мої друзі почули про нього через двісті років.

Гаррі і Дікінс засміялися, автівка зупинилася перед триповерховим особняком, збудованим із золотистого котсволдського каменю. Джайлз вистрибнув із салону іще до того, як водій встиг відчинити задні дверцята. Він збіг сходами, випередивши двох своїх не таких прудких друзів.

Вхідні двері відчинили задовго до того, як Джайлз досяг горішньої сходинки, і якийсь високий чоловік в елегантному довгому чорному піджаку з чорною краваткою і смугастих штанях вклонився, коли молодий господар промчав повз нього.

– З днем народження, пане Джайлз! – привітав він.

– Дякую, Дженкінсе. Гайда, хлопці! – вигукнув Джайлз і зник у будинку.

Мажордом відчинив двері ширше, щоб дозволити Гаррі та Дікінсу наслідувати приклад товариша.

Щойно Гаррі увійшов досередини, то зупинився, заворожений портретом стариганя, який, здавалося, свердлив гостя своїм поглядом. Джайлз успадкував від дідугана схожий на дзьоб ніс, яскраво-блакитні очі та квадратну щелепу. Гаррі озирнувся, щоб поглянути й на інші портрети, що прикрашали стіни. Єдині картини, які він раніше бачив, були репродукціями в книжках: «Мона Ліза», «Кавалер, що сміється» і «Нічна варта». Він роздивлявся пейзаж художника, якого називали Констеблем[15], коли до зали увійшла жінка, одяг якої Гаррі міг назвати лише балетним.

– З днем народження, мій любий, – сказала вона.

– Дякую, мамо, – відгукнувся Джайлз, коли та нахилилася, щоб поцілувати його.

Вперше Гаррі міг бачити, як бентежиться його приятель.

– Це двоє моїх найкращих друзів, Гаррі та Дікінс.

Гаррі потиснув руку жінці, яка була ненабагато вищою, ніж він сам, а та подарувала йому таку теплу посмішку, що хлопець відразу став почуватися невимушено.

– Чому б нам не перейти до вітальні і випити чаю? – запропонувала господиня.

Вона відвела хлопців із зали до великого покою, вікна якого виходили на газон.

Коли Гаррі увійшов до кімнати, то хотів не сідати, а роздивлятися картини, які висіли на кожній стіні. Проте пані Беррінґтон указала йому на канапу. Хлопець опустився на плюшеві подушки і не міг відвести погляду від вікна, де коротко підстрижений газон був таким великим, щоб на ньому можна було грати в крикет. За галявиною Гаррі міг побачити озеро, в якому задоволені качки безцільно швендяли навколо, вочевидь, у них не було потреби турбуватися, звідки візьметься корм. Дікінс сів на канапу поруч із Гаррі.

Жоден із них нічого не казав, коли якийсь чоловік, цього разу в короткій чорній куртці, увійшов до вітальні, а за ним – молода жінка в охайній блакитній уніформі, схожій на ту, яку мама Гаррі носила в готелі. Покоївка несла велику срібну тацю, яку поставила на овальний столик перед пані Беррінґтон.

– Індійський чи китайський? – запитала пані Беррінґтон, звертаючись до Гаррі.

Гаррі не був упевнений, що саме вона має на увазі.

– Ми всі питимемо індійський. Дякую, мамо, – втрутився Джайлз.

Гаррі думав, що Джайлз навчив його всього, що потрібно знати про етикет, що практикується у гарному товаристві, але пані Беррінґтон раптово підняла планку на новий рівень.

Після того як лакей налив три горнятка чаю, покоївка поставила їх перед хлопцями разом із десертними тарілками. Гаррі вирячився на гору канапок, не наважуючись їх торкнутися. Джайлз узяв одну і поклав собі на тарілку. Його мати спохмурніла.

– Скільки разів я тобі казала, Джайлзе, що треба зачекати, доки твої гості не вирішать, що їм подобається, перш ніж покласти щось собі?

Гаррі хотів сказати пані Беррінґтон, що Джайлз завжди подає приклад, щоб він знав, що має робити і, що важливіше, чого робити не треба. Дікінс вибрав канапку і поклав її на свою тарілку. Гаррі зробив так само. Джайлз терпляче чекав, доки Дікінс візьме канапку і відкусить від неї.

– Сподіваюся, що вам смакує копчений лосось, – озвалася пані Беррінґтон.

– Ще б пак, – сказав Джайлз іще до того, як його друзі зважилися визнати, що ніколи раніше не куштували копченого лосося. – У школі нам дають лише канапки, намащені рибним паштетом, – додав він.

– Тож розкажіть, чи подобається вам навчатися в школі, – запропонувала пані Беррінґтон.

– Є над чим працювати. Так, здається, Фроб описав мої зусилля, – повідомив Джайлз і взяв іще одну канапку. – Але Дікінс – попереду всіх.

– За винятком англійської, – додав Дікінс, уперше подавши голос. – У ній на кілька відсотків мене випереджає Гаррі.

– А ти в чомусь маєш першість, Джайлзе? – поцікавилася мати.

– Він зайняв друге місце з математики, пані Беррінґтон, – сказав Гаррі й підсунувся до Джайлза. – Він має природну схильність до цифр.

– Так само як і його дідусь, – зазначила пані Беррінґтон.

– Гарний ваш портрет висить над каміном, пані Беррінґтон, – спробував змінити тему Дікінс.

Жінка всміхнулася.

– Це не я, Дікінсе, це моя люба матінка. – Дікінс знітився, і пані Беррінґтон хутко додала: – Але який чарівний комплімент! Її вважали справжньою красунею свого часу.

– А хто його намалював? – запитав Гаррі, щоб вирятувати Дікінса.

– Ласло[16], – відповіла пані Беррінґтон. – А чому ви питаєте?

– Оскільки зацікавився, чи не міг намалювати один і той самий маляр і портрет джентльмена в залі.

– А ви спостережливі, Гаррі, – похвалила пані Беррінґтон. – На портреті, який ви бачили в залі, намальований мій батько, і його справді також намалював Ласло.

– А чим займається ваш батько? – поцікавився Гаррі.

– Гаррі ніколи не перестає розпитувати, – пояснив Джайлз. – До цього просто треба звикнути.

Пані Беррінґтон посміхнулася:

– Він імпортує вина, зокрема, хереси з Іспанії.

– Так само як «Гарвіз», – сказав Дікінс з повним ротом сендвічів із огірками.

– Так само як і «Гарвіз», – підтвердила пані Беррінґтон.

Джайлз усміхнувся.

– Ось іще одна канапка, Гаррі, – указала пані Беррінґтон, помітивши, що очі хлопця вступилися в тарілку.

– Дякую, – сказав Гаррі, не спроможний вибрати між копченим лососем, огірком, яйцем і помідорами. Але все ж зосередився на лососі, дивуючись його смаку.

– А як же ви, Дікінсе?

– Дякую, пані Беррінґтон, – сказав той і взяв іще одну канапку з огірками.

– Я не можу називати вас Дікінсом, – схаменулася мати Джайлза. – Це звучить як ім’я одного зі слуг. Скажіть мені своє ім’я.

Дікінс знову знітився.

– Краще називайте мене Дікінсом, – запропонував він.

– Його ім’я Ел, – підказав Джайлз.

– Таке гарне ім’я, – сказала пані Беррінґтон, – хоча мені здається, що ваша мати називає вас Аланом.

– Ні, ні, – сказав Дікінс, усе ще похнюпивши голову.

Двоє інших хлопців, здавалося, були здивовані цим відкриттям, але нічого не сказали.

– Моє повне ім’я Елжернон, – нарешті зізнався він.

Джайлз засміявся, але пані Беррінґтон не звернула уваги на вибрик свого сина.

– Ваша мати, вочевидь, була шанувальницею Оскара Вайлда, – припустила вона.

– Авжеж, – підтвердив Дікінс. – Але я волів би, щоб вона назвала мене Джеком або навіть Ернестом.

– Я б не стала цим турбуватися, – зауважила пані Беррінґтон. – Зрештою, Джайлз також страждає від подібного приниження.

– Мамо, ти ж обіцяла, що не будеш…

– Ви маєте вмовити Джайлза назвати вам його друге ім’я, – сказала вона, ігноруючи протест.

Коли Джайлз не відповів, Гаррі і Дікінс із надією поглянули на пані Беррінґтон.

– Мармадюк, – зітхнула вона. – Як і його батько, і дід до нього.

– Якщо хтось із вас розповість це, коли ми повернемося до школи, – сказав Джайлз, поглянувши на двох своїх друзів, – то присягаюся, що я вас повбиваю, не сумнівайтеся.

Обидва хлопці засміялися.

– А у вас, Гаррі, є друге ім’я? – запитала пані Беррінґтон.

Гаррі вже намірявся відповісти, коли двері вітальні відчинилися і до покою з великим згортком зайшов чоловік, якого було неможливо помилково прийняти за слугу. Гаррі поглянув на чоловіка, котрий міг бути лише паном Г’юґо. Джайлз зістрибнув на підлогу і побіг до батька, який вручив йому пакунок і сказав:

– З днем народження, синку.

– Дякую, тату, – відказав Джайлз і негайно ж узявся розв’язувати стрічку.

– Перед тим як відкрити свій подарунок, Джайлзе, – сказала його мати, – можливо, спершу треба познайомити гостей із батьком?

– Даруй, тату. Це двоє моїх найкращих друзів, Дікінс і Гаррі, – представив Джайлз хлопців, поклавши подарунок на стіл.

Гаррі помітив, що батько Джайлза мав таку ж спортивну статуру та бурхливу енергію, як і його син.

– Приємно познайомитися з вами, Дікінсе, – сказав пан Беррінґтон, тиснучи руку.

По тому він обернувся до Гаррі.

– Доброго дня, Кліфтоне, – додав він, перш ніж сісти в порожнє крісло поруч із своєю дружиною.

Гаррі здивувався, що пан Беррінґтон не потиснув йому руку. І звідки він знав, що його прізвище Кліфтон?

Після того як мажордом подав пану Беррінґтону горнятко чаю, Джайлз зняв обгортку зі свого подарунка і радісно вигукнув, коли побачив приймач «Робертс радіо»[17]. Він встромив штепсель у розетку і почав налаштовувати прилад на різні станції. Хлопці аплодували й сміялися з кожним новим звуком, який лунав із великої дерев’яної скриньки.

– Джайлз мені розповів, що зайняв друге місце з математики у цьому триместрі, – повідомила пані Беррінґтон, звертаючись до свого чоловіка.

– Зате став гіршим майже у всіх інших дисциплінах, – відповів той.

Джайлз намагався приховати збентеження і продовжував шукати якусь іншу станцію у своєму радіоприймачі.

– Але ви мали бачити гол, який він забив у ворота «Ейвонгерсту», – заступився за приятеля Гаррі. – Ми всі впевнені, що він стане капітаном команди наступного року.

– М’ячі не допоможуть вступити до Ітона, – зауважив пан Беррінґтон, не дивлячись на Гаррі. – Настав час братися за розум і працювати як слід.

Упродовж якогось часу ніхто нічого не казав, доки мовчанку не порушила пані Беррінґтон:

– Ви – той Кліфтон, який співає в хорі у церкві Святої Марії у Редкліффі? – запитала вона.

– Гаррі – справжній соліст, – сказав Джайлз. – Насправді він хоровий стипендіат.

Гаррі усвідомив, що батько Джайлза зараз споглядає на нього.

– Гадаю, я вас впізнала, – зауважила пані Беррінґтон. – Ми з дідусем Джайлза якось відвідали месу в церкві Святої Марії, коли хор школи Святого Беди приєднався до виступу Бристольської ґімназії. Виконання «Я знаю, що мій Спаситель живий»[18] було просто бездоганним, Гаррі.

– Дякую, пані Беррінґтон, – зашарівся Гаррі.

– Ви плануєте вступати до Бристольської ґімназії після того, як закінчите школу Святого Беди, Кліфтоне? – запитав пан Беррінґтон.

«Знову Кліфтон», – подумав Гаррі.

– Тільки якщо отримаю стипендію, сер, – відповів він.

– Але чому це настільки важливо? – поцікавилася пані Беррінґтон. – Напевно вам запропонують місце, як і будь-якому іншому учневі?

– Позаяк моя мати не зможе дозволити собі заплатити, пані Беррінґтон. Вона працює офіціанткою у «Королівському готелі».

– А ваш батько…

– Він помер, – сказав Гаррі. – Його вбили на війні.

Він уважно спостерігав, як відреагує пан Беррінґтон, але, як хороший гравець у покер, не видавав своїх почуттів.

– Мені шкода, – сказала пані Беррінґтон. – Я не знала.

За спиною Гаррі відчинилися двері, і зайшов лакей, який ніс двоповерховий торт, спечений зумисне до дня народження, на срібній таці, і поставив посеред столу. Після того як Джайлзу вдалося задути всі дванадцять свічок одним подихом, усі зааплодували.

– А коли у вас день народження, Кліфтоне? – поцікавився пан Беррінґтон.

– Був місяць тому, сер, – відповів Гаррі.

Пан Беррінґтон відвернувся від нього. Лакей повибирав свічки, перш ніж вручити молодому господареві великого ножа для розрізання торта. Джайлз узявся до роботи і поклав п’ять нерівних шматочків на блюдця, які покоївка поставила на стіл. Дікінс з’їв грудки глазурі, що попадали в його тарілку, перш ніж відкусити сам торт. Гаррі наслідував приклад пані Беррінґтон. Він узяв маленьку срібну виделку, що лежала біля тарілки, відкраяв маленький шматочок своєї порції і поклав виделку назад на тарілку. Лише пан Беррінґтон не торкнувся свого шматка торта. Раптом він без попередження піднявся зі свого крісла і мовчки вийшов.

Мати Джайлза навіть не намагалася приховати своє здивування від поведінки чоловіка, але нічого не сказала. Гаррі не відводив очей від пана Г’юґо, поки той не вийшов із приміщення, а Дікінс, прикінчивши свій шматок торта, знову зосередив свою увагу на канапках із копченим лососем, явно не розуміючи, що відбувається навколо нього.

Щойно двері зачинилися, пані Беррінґтон продовжила бесіду, ніби нічого й не сталося:

– Я впевнена, що ви отримаєте стипендію Бристольської ґімназії, Гаррі, особливо враховуючи все те, що Джайлз розповів мені про вас. Ви, либонь, дуже розумний хлопчик, а також обдарований співак.

– Джайлз має звичку все перебільшувати, пані Беррінґтон, – сказав Гаррі. – Можу вас запевнити, що лише Дікінс може бути впевненим, що отримає цю стипендію.

– А хіба Бристольська ґімназія не пропонує ґранти для музикантів? – здивувалася вона.

– Але не хористам, – сказав Гаррі. – Вони не ризикнуть.

– Не впевнена, що зрозуміла вас, – сказала пані Беррінґтон. – Ніщо не може відібрати у вас хорової підготовки, яку ви набували роками.

– Це правда, але, на жаль, ніхто не може передбачити, що станеться, коли голос почне ламатися. Деякі дисканти виявляються басами, а баритони стають тенорами, це неможливо спрогнозувати заздалегідь.

– Чому так? – запитав Дікінс, уперше зацікавившись розмовою.

– Є багато співаків, які не змогли отримати навіть місце в місцевому хорі після того, як їхній голос зламався. Запитайте в Ернеста Ло[19]. Усі в Англії чули, як він співає «На крилах пісні»[20], але після того як його голос зламався, всі про нього забули.

– Тобі просто доведеться працювати старанніше, – зауважив Дікінс. – Не забувай, що ґімназія щороку виділяє дванадцять стипендій, а я можу виграти лише одну з них, – додав він.

– Не в цьому проблема, – сказав Гаррі. – Якщо я докладатиму більше зусиль, мені доведеться покинути хор, і без моєї стипендії мені доведеться покинути й школу Святого Беди, тож…

– Ти опинишся між молотом і ковадлом, – закінчив Дікінс.

Гаррі зроду раніше не чув цієї фрази, тому вирішив пізніше запитати Дікінса, що вона означає.

– Ну, одну річ можна стверджувати напевно, – визнала пані Беррінґтон: – Джайлз не зможе виграти стипендію в жодній школі.

– Можливо, ні, – визнав Гаррі. – Але Бристольська ґімназія швидше за все не відмовиться від лівого захисника такого класу.

– Тоді нам доведеться сподіватися, що Ітон вважатиме так само, – резюмувала пані Беррінґтон, – бо його батько хоче, щоб син потрапив саме туди.

– Я не хочу вступати до Ітона, – заперечив Джайлз і відклав виделку. – Хочу до Бристольської гімназії, щоб залишитися з друзями.

– Я впевнена, що ти знайдеш багато нових друзів в Ітоні, – запевнила його мати. – А якщо не підеш стежкою свого батька, це його дуже засмутить.

Лакей кашлянув. Пані Беррінґтон визирнула з вікна і побачила автівку, що під’їжджала до ґанку.

– Гадаю, настав час вам усім повертатися до школи, – сказала вона. – Я, звичайно, не хочу бути відповідальною за ваше запізнення на підготовку до уроків.

Гаррі сумно поглянув на велику тарілку з канапками та недоїдений торт, але неохоче підвівся зі свого місця і пішов до дверей. Один раз він озирнувся і міг би заприсягнутися, що бачив, як Дікінс запхав канапку до кишені. Він перевів погляд на вікно і зі здивуванням побачив незграбне дівчисько з довгими косами, яке зіщулилося в кутку, читаючи якусь книжку.

– Це моя сестра Емма, – пояснив Джайлз. – Вона ніколи не покидає читання. Просто ігноруй її.

Гаррі всміхнувся Еммі, але вона не дивилася на нього. Дікінс також навіть не поглянув на неї. Пані Беррінґтон відпровадила хлопчиків до вхідних дверей, де потиснула руки Гаррі та Дікінсу.

– Сподіваюся, що ви обоє знову нас навідаєте, – сказала вона. – Ви так позитивно впливаєте на Джайлза.

– Дякую вам за те, що пригостили чаєм, пані Беррінґтон, – сказав Гаррі.

Дікінс просто кивнув. Обидва хлопчики відвели погляди, коли мати обійняла сина і поцілувала його.

Коли водій виїжджав довгою доріжкою до воріт, Гаррі дивився крізь заднє вікно на будинок. Він не помітив, як зникає Емма, яка з вікна глипала на автомобіль.

7

Шкільна крамничка була відчинена з четвертої до шостої години пополудні кожного вівторка та четверга. Гаррі рідко навідувався до «емпорію»[21], як її називали учні, оскільки кишенькових грошей мав лише два шилінґи і знав, що його матір не втішать якісь додаткові витрати, які з’являються в рахунку наприкінці року навчання. Однак у день народження Дікінса Гаррі зробив виняток із цього правила і вирішив придбати на пенні шоколадну помадку для свого приятеля.

Незважаючи на рідкісні візити Гаррі до крамниці, ввечері кожного вівторка та четверга на його столі з’являлася плитка шоколаду «П’ять хлопчиків Фрая». Хоча й існувало шкільне правило, що жоден хлопчик не може витратити більше, ніж шість пенсів на тиждень у магазині, Джайлз також залишав пуделко асорті лакриці для Дікінса, давши зрозуміти своїм друзям, що нічого не чекає навзамін.

Коли у вівторок Гаррі зайшов до крамниці, то приєднався до довгої черги хлопців, які чекали на обслугу. Його рот наповнився слиною, коли він споглядав на акуратно складені ряди шоколаду, печива, мармеладу, лакриці й останнього захоплення – картопляних чіпсів «Смітс». Він зважив, чи не купити пакетик і для себе, але нещодавнє знайомство з паном Вілкінсом Мікобером[22] не залишило сумнівів щодо вартості шести пенсів.

Коли Гаррі оглядав скарби «емпорію», він почув голос Джайлза і помітив, що той стоїть за кілька учнів попереду в черзі. Він уже було хотів привітатися зі своїм товаришем, коли побачив, як Джайлз бере з полиці плитку шоколаду і кладе її до кишені штанів. За кілька секунд туди ж помандрував і пакетик жувальної гумки. Коли ж підійшла черга Джайлза, він поклав на ляду пуделко асорті з лакриці за два пенси і пакетик чіпсів за один пенс, які пан Свайвелз, завідувач магазину, акуратно записав до своєї книги навпроти прізвища Беррінґтона. Дві інші речі лишилися в кишені Джайлза невиявленими.

Гаррі отетерів від жаху, і перш ніж Джайлз встиг обернутися, вислизнув із крамниці, не бажаючи, щоб товариш його побачив. Гаррі повільно рушив навколо шкільної будівлі, намагаючись збагнути, навіщо Джайлзу щось красти, коли він цілком може дозволити собі за це заплатити. Він припускав, що має бути якесь просте пояснення, хоча й не міг уявити, що це може бути.

Гаррі підійшов до своєї кімнати перед самою підготовкою до занять і виявив на своєму столі плитку шоколаду, а на столі Дікінса – коробку з лакрицевим асорті. Йому було важко зосередитися на причинах промислової революції, адже він ніяк не міг вирішити, що має робити зі своїм відкриттям.

До кінця заняття він прийняв рішення. Поклав нерозгорнуту шоколадну плитку у горішню шухляду свого столу і вирішив, що поверне її до крамниці у четвер, нічого не сказавши Джайлзу.

Тієї ночі Гаррі не спав, а після сніданку відвів Дікінса убік і пояснив, чому не зміг придбати йому подарунок на день народження. Дікінс не міг приховати своєї невіри.

– Мій тато мав таку ж проблему у своєму магазині, – сказав Дікінс. – Це називається крамничною крадіжкою. «Дейлі мейл» звинувачує в цьому Велику депресію.

– Не думаю, що сім’я Джайлза дуже постраждала від впливу депресії, – сказав Гаррі емоційно.

Дікінс у задумі кивнув:

– Може, треба сказати про це Фробу?

– Викрити свого найкращого приятеля? – не повірив Гаррі. – Ніколи!

– Але якщо Джайлза спіймають, його можуть вигнати, – наполягав Дікінс. – Найменше, що ти можеш зробити, – це попередити його, що знаєш про його справи.

– Я про це подумаю, – сказав Гаррі. – Тим часом маю намір повернути все, що Джайлз мені дарує, магазину, не даючи йому шансу дізнатися про це.

Дікінс нахилився ближче.

– Чи не міг би ти прихопити й оце? – прошепотів він. – Я зроду не ходжу до крамниці, тому не знаю, що там і як.

Гаррі погодився взяти на себе відповідальність і після цього двічі на тиждень ходив до крамниці повертати на полиці небажані подарунки Джайлза. Він дійшов висновку, що Дікінс таки має рацію і що йому все ж доведеться поговорити з товаришем, перш ніж того спіймають, але вирішив відкласти бесіду до кінця навчання.

* * *

– Гарний удар, Беррінґтоне, – похвалив пан Фробішер, коли м’яч перетнув межу.

Серед глядачів вибухнула буря оплесків.

– Згадайте мої слова, директоре, Беррінґтон іще зіграє за Ітон проти Герроу на «Лордз».

– Ні, якщо від Джайлза буде щось залежати, – прошепотів Гаррі Дікінсу.

– Що робитимеш на літніх вакаціях, Гаррі? – запитав Дікінс, який, здавалося, не звертав уваги на все, що відбувається навколо.

– Цього року я не планував відвідати Тоскану, якщо ти про це, – відповів Гаррі з усмішкою.

– Не думаю, що Джайлз справді хоче туди, – зауважив Дікінс. – Адже італійці так і не втямили, як грати у крикет.

– Ну, я був би радий помінятися з ним місцями, – сказав Гаррі. – Адже мене не турбує, що Мікеланджело, Да Вінчі та Караваджо так і не ознайомилися з тонкощами лівої подачі, не кажучи вже про макаронні вироби, які йому доведеться спожити.

– А куди ти поїдеш? – поцікавився Дікінс.

– Тиждень на Західній Рів’єрі, – сказав Гаррі з бравадою. – Великий пірс у Вестон-Сюпер-Маре зазвичай є чільним місцем, бо за ним в’ється риба, і смажена картопля в кафетерії «Коффінс». Хочеш приєднатися до мене?

– На жаль, не зможу знайти на це час, – відмовився Дікінс, який, вочевидь, вирішив, що Гаррі казав серйозно.

– А чому? – запитав Гаррі.

– Надто багато роботи.

– Ти наміряєшся працювати під час вакацій? – здивувався Гаррі.

– Робота для мене – свято, – пояснив Дікінс. – Я насолоджуюся нею так само, як Джайлз – своїм крикетом, а ти – співами.

– Але де ти працюєш?

– У муніципальній бібліотеці, телепню. У них є все, що мені потрібно.

– Чи можу я приєднатися до тебе? – попросив Гаррі. – Мені знадобиться будь-яка допомога, яку тільки зможу отримати, якщо є хоч якийсь шанс отримати стипендію Бристольської ґімназії.

– Тільки якщо погодишся мовчати там увесь час, – попередив Дікінс.

Гаррі засміявся б, але він знав, що його приятель не вважає роботу смішною справою.

– Але мені конче потрібна допомога з латинською граматикою, – пожалівся Гаррі. – Я досі не розумію підрядних сполучників, не кажучи вже про кон’юнктиви, а якщо не отримаю прохідну оцінку за латину, мені гаплик, навіть коли добре покажу себе в усіх інших предметах.

– Я можу допомогти тобі з латинською граматикою, – пообіцяв Дікінс, – якщо зробиш мені послугу.

– Лише скажи, що треба, – відгукнувся Гаррі. – Хоча ніколи не зможу повірити, що ти сподіваєшся співати соло цього року.

– Гарний удар, Беррінґтоне, – знову похвалив пан Фробішер, і Гаррі приєднався до аплодисментів.

– Це його третя півсотня цього сезону, директоре, – додав він.

– Будь серйозним, Гаррі, – сказав Дікінс. – Ось що. Моєму татові потрібен хтось, хто зміг би під час літніх вакацій розносити газети щоранку, і я запропонував тебе. Оплата – шилінґ на тиждень, і доти, доки ти зможеш приходити до магазину о шостій годині ранку, робота твоя.

– О шостій годині? – з недовірою перепитав Гаррі. – Коли у вас є дядько, який будить увесь будинок о п’ятій, це – найменша з моїх проблем.

– То ти готовий узятися за цю роботу?

– Авжеж, – погодився Гаррі. – Але чому ти сам цього не хочеш? Шилінґом на тиждень не варто нехтувати.

– І не нагадуй, – відмахнувся Дікінс, – адже я не вмію їздити на велосипеді.

– Хай йому грець! – засмутився Гаррі. – Я ж навіть велосипеда не маю.

– Я не казав, що не маю, – зітхнув Дікінс. – Я сказав, що не вмію їздити.

– Кліфтоне! – гукнув пан Фробішер, коли гравці в крикет пішли з поля пити чай. – Я б хотів бачити вас у своєму кабінеті після уроків.

* * *

Гаррі завжди подобався пан Фробішер, який був одним із небагатьох викладачів, що вважали його рівнею. Він також не мав фаворитів, у той час як деякі інші вчителі не залишали йому сумнівів, що синові вантажника не варто було навіть заходити у священну браму школи Святого Беди.

Коли задзеленчав дзвоник, провіщаючи кінець уроку, Гаррі відклав перо і подався коридором до кабінету пана Фробішера. Він навіть уявлення не мав, чому його захотів бачити класний керівник, і не приділяв великої уваги цій справі. Гаррі постукав у двері кабінету.

– Заходьте, – промовив голос людини, яка зроду не марнувала своїх слів.

Гаррі відчинив двері і був здивований, що його не зустріла звична усмішка Фроба. Пан Фробішер пильно поглянув на Гаррі, коли той зупинився перед його столом.

– До мого відома довели, Кліфтоне, що ви крадете солодощі з магазину.

У голові хлопця запанувала порожнеча, поки Гаррі намагався знайти відповідь, яка не стала б вироком для Джайлза.

– Вас бачив староста, коли ви брали товари з полиць, – продовжував Фробішер із такою ж безкомпромісною інтонацією, – а потім вислизали з магазину, не дочекавшись своєї черги.

Гаррі хотів сказати: «Не брав, сер, а клав», але все, що йому вдалося вичавити, було:

– Я ніколи нічого не брав із магазину, сер.

І густо почервонів.

– Тоді як ви поясните те, що двічі на тиждень відвідували «емпорій», проте немає жодного запису навпроти вашого імені в книзі пана Свайвелза?

Пан Фробішер терпляче чекав, але Гаррі знав, що якщо скаже правду, Джайлза, без сумніву, витурять.

– А цю плитку шоколаду і пуделко асорті з лакрицею знайшли у горішній шухляді вашого столу незадовго після закриття крамниці.

Гаррі подивився на солодощі, але все одно нічого не сказав.

– Я чекаю на пояснення, Кліфтоне, – сказав пан Фробішер.

Після ще однієї тривалої паузи він додав:

– Я, звісно, розумію, що у вас набагато менше грошей, ніж у будь-якого іншого хлопця у вашому класі, але це не виправдовує крадіжки.

– Я в житті нічого не крав! – повторив Гаррі.

Настала черга червоніти панові Фробішеру. Він підвівся з-за столу.

– Якщо це так, Кліфтоне, а я хочу вам вірити, то вам доведеться прийти до мене після репетиції хору з детальним поясненням того, як у вашому розпорядженні опинилися ласощі, за які ви явно не платили. Якщо звіт мене не задовольнить, ми обоє будемо змушені навідатися до директора, і не сумніваюся, якою буде його рішення.

Гаррі вийшов із кабінету. Щойно двері зачинилися за його спиною, він відчув, що йому стало зле. Хлопець повернувся до своєї кімнати, сподіваючись, що Джайлза там не буде. Коли ж відчинив двері, то перше, що побачив, – ще одну плитку шоколаду на столі.

Джайлз поглянув на прибульця.

– Ти добре почуваєшся? – запитав він, побачивши перекошене обличчя Гаррі.

Той не відповів. Він прибрав шоколад до шухляди і вирушив на репетицію хору, не сказавши ні слова своєму товаришу. Джайлзстежив за ним поглядом, і щойно двері зачинилися, обернувся до Дікінса та поцікавився:

– У нього якісь клопоти?

Дікінс продовжував писати, так ніби не почув цього запитання.

– Ти мене не чув, тетеря? – не вгавав Джайлз. – Чому Гаррі такий сумний?

– Усе, що я знаю, це те, що він зустрічався з Фробом.

– Навіщо? – запитав Джайлз, виявляючи іще більше зацікавлення.

– Не знаю, – відрубав Дікінс і не покинув свою писанину.

Джайлз підвівся і пройшовся кімнатою до Дікінса.

– Ти не хочеш мені сказати? – запитав він, схопивши товариша за вухо.

Дікінс впустив ручку, нервово торкнувся дужки окулярів і посунув їх далі на ніс, перш ніж нарешті сказати:

– У нього великі неприємності.

– Що за неприємності? – поцікавився Джайлз, викручуючи приятелеві вухо.

– Гадаю, його навіть можуть вигнати! – просичав Дікінс.

Джайлз відпустив його вухо і засміявся.

– Вигнати Гаррі? – усміхнувся він. – Та швидше Папу Римського позбавлять престолу!

Джайлз вернувся до свого столу, коли помітив, що на чолі Дікінса з’явилися намистинки поту.

– За що? – запитав він тихіше.

– Фроб вирішив, що він краде солодощі із магазину, – пояснив Дікінс.

Якби Дікінс звів погляд, то побачив би, що Джайлз зблід як крейда. За мить він почув, як зачинилися двері. Хлопець узяв ручку і спробував зосередитися, але вперше в житті не закінчив своє домашнє завдання.

* * *

Коли Гаррі через годину вийшов після репетиції хору, то помітив Фішера, який підпирав стіну, не в змозі приховати свою посмішку. Саме тоді він і збагнув, хто саме, ймовірно, повідомив про нього. Гаррі проігнорував Фішера й повернувся до своєї кімнати, ніби нічого не сталося, хоча насправді почувався тим, кому висіти на шибениці, знаючи, що якщо не видасть свого найкращого приятеля, покарання буде жорстоким. Він повагався перед тим, як постукати у двері класного керівника.

– Заходьте, – цього разу це пролунало набагато м’якше, аніж раніше, але коли Гаррі увійшов до кабінету, його зустрів такий само безкомпромісний погляд. Учень схилив голову.

– Хочу щиро попросити у вас вибачення, Кліфтоне, – сказав Фробішер, підводячись з-за свого столу. – Тепер я знаю, що ви не винні.

Серце Гаррі все ще тріпотіло, але тепер він тривожився за Джайлза.

– Спасибі, сер, – подякував він, але голову все одно не підвів.

У нього було стільки запитань, які хотілося б поставити Фробу, але він знав, що на жодне з них відповіді не отримає.

Пан Фробішер вийшов з-за столу й потиснув Гаррі руку, чого раніше зроду не робив.

– Краще покваптесь, Кліфтоне, якщо сподіваєтесь устигнути на вечерю.

Коли Гаррі вийшов із кабінету Фроба, то повільно почвалав до трапезної. Фішер стояв біля дверей із здивуванням на обличчі. Гаррі пройшов повз нього і зайняв своє місце на кінці лави поруч із Дікінсом. Сидіння навпроти було порожнє.

8

Джайлз так і не з’явився на вечерю, а в його ліжку цієї ночі ніхто не спав. Гаррі підозрював, що якби школа Святого Беди не програла свій щорічний фінал проти «Ейвонгерста» за тридцять одну пробіжку, небагато хлопців і навіть учителів помітили б його відсутність.

Але, на жаль для Джайлза, це був домашній матч, тому кожен мав свою думку про те, чому перший бетсмен школи не зайняв свою позицію, і не в останню чергу Фішер, який патякав кожному, хто хотів його слухати, що не того учня відлучили від уроків.

* * *

Гаррі без великого бажання чекав канікули; не лише тому, що запитував себе, чи побачить він іще Джайлза, а й тому, що це означало повернутися до будинку номер двадцять сім на Стілл-Гаус-лейн і знову ділити кімнату з дядьком Стеном, який усе частіше повертався додому п’яний як чіп.

Провівши вечір за перегляданням своїх старих екзаменаційних робіт, Гаррі лягав у ліжко близько десятої. Він швидко засинав, десь після опівночі його будив дядько Стен, який нерідко бував такий захмелілий, що навіть не міг знайти власного ліжка. Звук того, як Стен намагався дзюрити в горщик, не завжди потрапляючи куди слід, був чимось, що залишилося в пам’яті Гаррі до кінця життя.

Щойно Стен падав на своє ліжко – він рідко коли намагався роздягнутися – Гаррі пробував засинати знову, але його часто будило гучне п’яне хропіння. Він мріяв повернутися до школи Святого Беди, де ділив спальню з двадцятьма дев’ятьма іншими хлопцями.

Гаррі все ще сподівався, що Стен якоїсь миті може викрити якісь деталі смерті його батька, але більшу частину свого часу той був такий неадекватний, що не міг відповісти навіть на найпростіше запитання. В одному з рідкісних випадків, коли чоловік був достатньо тверезим, аби спілкуватися, він порадив Гаррі йти до дідька і попередив, що якщо знову торкнеться цієї теми, він його віддухопелить.

Єдиним позитивним моментом ділити кімнату з дядьком Стеном було те, що Гаррі не мав жодного шансу запізнитися на розповсюдження газет.

Дні Гаррі на Стілл-Гаус-лейн набули добре впорядкованої процедури: підйом о п’ятій, один тост на сніданок – він більше не вилизував миску після свого дядька; поява в газетному кіоску пана Дікінса о шостій, складання примірників у правильному порядку і потім доставка їх. Уся процедура займала близько двох годин, дозволяючи йому повернутися додому вчасно на горнятко чаю з мамою, перш ніж вона виходила на роботу. Близько восьмої тридцять Гаррі вирушав до бібліотеки, де зустрічався з Дікінсом, який завжди сидів на горішній сходинці, чекаючи, поки хтось відімкне двері.

У другій половині дня Гаррі відвідував репетицію хору в церкві Святої Марії у Редкліффі, що було частиною його зобов’язань перед школою Святого Беди. Він зроду не вважав це обов’язком, адже дуже любив співати. Правду кажучи, він не раз шепотів: «Будь ласка, Боже, коли мій голос зламається, дозволь мені стати тенором, і я більше ніколи не буду просити в Тебе нічого іншого».

Після того як повертався додому на чай увечері, Гаррі студіював за кухонним столом кілька годин перед сном, боячись повернення свого дядька не менше, ніж Фішера у перший тиждень перебування у школі Святого Беди. Але принаймні Фішер відбув до ґімназії в Колстоні, тому Гаррі вирішив, що їхні шляхи більше вже ніколи не перетнуться.

* * *

Гаррі з нетерпінням чекав свого останнього року в школі Святого Беди, хоча й не сумнівався в тому, що його життя відчутно зміниться, якщо його шляхи з друзями розійдуться: Джайлз не знав, куди піде, а Дікінс намірявся вступити до Бристольської ґімназії, а якщо він не зможе отримати стипендію цього начального закладу, то, цілком імовірно, повернеться до Меррівудської початкової школи, а потім, коли йому виповниться чотирнадцять, кине школу і вирушить шукати собі роботу. Хлопець намагався не думати про наслідки такої невдачі, незважаючи на те, що Стен ніколи не пропускав нагоди нагадати йому, що він завжди зможе знайти роботу в доках.

– Хлопцеві взагалі не варто було дозволяти їхати до цієї престижної школи, – регулярно розпатякував він Мейзі, коли та ставила перед ним миску з кашею. – Після неї він занадто високої думки про себе, – додавав він, ніби Гаррі не було поряд.

Гаррі вважав, що Фішер із радістю погодився б із цією думкою, але він уже давно дійшов висновку, що дядько Стен і Фішер мали між собою багато спільного.

– Але ж Гаррі має отримати шанс покращити своє життя? – заперечила Мейзі.

– Задля чого? – не вгавав Стен. – Якщо доки достатньо хороші для мене і його старого, то чому вони недостатньо хороші для нього? – резюмував він із упевненістю, що не передбачала арґументів проти.

– Можливо, хлопчик розумніший за нас обох, – зауважила Мейзі.

Це на якийсь час заспокоїло Стена, але після чергової ложки каші він заявив:

– Залежить від того, що розуміти під словом «розумний». Бо є розумні, а є мудрі.

Він набрав іще одну ложку, але нічого більше не додав до цього глибокого твердження.

Гаррі розрізав шматочок тосту на чотири частини, коли слухав, як дядько грає ту ж саму платівку знову й знову щоранку. Він зроду не захищав себе, позаяк було очевидно: Стен уже все вирішив щодо майбутнього Гаррі, ніщо не зможе змінити його рішення. Стен не усвідомлював, що його постійні допікання лише надихали Гаррі працювати ще старанніше.

– Не можна сидіти тут весь день, – наприкінці коментував Стен, особливо коли відчував, що втрачає арґументацію. – Дехто з нас має й працювати, – додавав він, встаючи з-за столу.

Ніхто не заперечував.

– І ще одне, – видихав він, відчиняючи двері кухні. – Ніхто з вас не помітив, що хлопчик розм’як. Він навіть не облизує мою миску з-під каші. Бозна, чого їх там навчають у цій школі.

Двері за ним зачинилися.

– Не звертай уваги на свого дядька, – порадила мати Гаррі. – Він просто заздрить. Йому не подобається той факт, що ми всі пишаємося тобою. І навіть йому доведеться змінити свою платівку, коли ти здобудеш цю стипендію, так само як і твій приятель Дікінс.

– У цьому й проблема, мамо, – сказав Гаррі. – Я не такий, як Дікінс, і починаю задумуватися, чи воно того варте.

Усі мовчки витріщалися на Гаррі, доки не озвався дідусь, уперше за кілька днів:

– Хотілося б і мені отримати можливість учитися в Бристольській ґімназії.

– Чому, дідусю? – вигукнув Гаррі.

– Бо якби я це зробив, то нам не довелося б жити з твоїм дядьком Стеном усі ці роки.

* * *

Гаррі насолоджувався своїм ранковим достачанням газет, і не лише тому, що це давало причину звіятися з дому. За кілька тижнів він познайомився з кількома постійними клієнтами пана Дікінса, дехто з них чув, як він співав у церкві Святої Марії, і коли передавав їм їхній примірник, Гаррі часто пропонували горнятко чаю або й навіть яблуко. Пан Дікінс його попередив, що на маршруті трапляються дві собаки; упродовж двох тижнів вони обидві вже махали хвостами, коли експедитор злазив зі свого велосипеда.

Гаррі із задоволенням виявив, що пан Голкомб був одним із постійних клієнтів пана Дікінса, і вони часто мали нагоду перекинутися словом, коли він щоранку привозив примірник «Таймс». Його перший учитель не сумнівався в тому, що учневі не потрібно повертатися до Меррівуда, і додав, що коли знадобиться додаткове навчання, то він зазвичай вільний увечері.

Коли Гаррі повертався до газетного кіоску після свого маршруту, пан Дікінс завжди клав у кошик плитку шоколаду «П’ять хлопчиків Фрая», перш ніж відпускати його з роботи. Це нагадало підлітку про Джайлза. Він часто міркував, що сталося з його приятелем. Ні він, ні Дікінс нічого не чули про Джайлза відтоді, як пан Фробішер вибачився перед Гаррі після репетиції. І перш ніж вийти з крамниці, щоб податися додому, він завжди зупинявся перед вітриною, щоб помилуватися годинником, який, як він знав, ніколи не зможе собі дозволити. Він навіть не потурбувався запитати пана Дікінса, скільки той хронометр коштує.

У щотижневому перебігу життя Гаррі були лише дві відмінності. Він завжди намагався провести ранок суботи зі Старим Джеком, прихопивши з собою по примірнику газети за минулий тиждень, а ввечері неділі, щойно закінчував зі своїми обов’язками в церкві Святої Марії, поспішав через місто, щоб устигнути на вечірню до церкви Святого Різдва.

Тендітна панна Мандей аж сяяла, коли він співав соло. Вона лише сподівалася, що зможе прожити достатньо довго, щоб побачити, як Гаррі вступає до Кембриджа. Жінка планувала розповісти йому про хор у Королівському коледжі, але не раніше, ніж він отримає місце у Бристольській ґімназії.

* * *

– Пан Фробішер планує призначити вас старостою? – поцікавився Старий Джек іще до того, як Гаррі зайняв своє звичне місце на протилежному боці вагона.

– Не знаю, – стенув плечима Гаррі. – Фроб завжди каже, – додав він, посмикавши лацкани свого піджака: – Кліфтоне, в житті ви отримуєте те, чого заслуговуєте, і не більше, хоча, звісно, й не менше.

Старий Джек усміхнувся і ледве стримався, аби не похвалити: «Непогана імітація Фроба». Відтак додав:

– Тоді роблю ставку на те, що ви станете старостою.

– Я волів би за краще здобути стипендію Бристольської ґімназії, – зітхнув Гаррі, раптом відчувши себе старшим за свої роки.

– А ваші друзі, Беррінґтон і Дікінс? – запитав Старий Джек, намагаючись поліпшити хлопцю настрій. – Вони також призначені для чогось вищого?

– Дікінса ніколи не зроблять старостою, – визнав Гаррі. – Він не може попіклуватися навіть про себе, не кажучи вже про інших. У будь-якому разі він сподівається стати бібліотечним ментором, а позаяк більше ніхто не прагне цієї посади, то пан Фробішер не позбуватиметься сну, ламаючи голову, кого саме призначити на неї.

– А Беррінґтон?

– Не впевнений, що він повернеться на наступний курс, – у задумі промовив Гаррі. – Навіть якщо він це зробить, упевнений, що і його старостою не зроблять.

– Не варто недооцінювати його батька, – застеріг Старий Джек. – Цей чоловік, безумовно, знайде спосіб, щоб його син повернувся першого дня навчання. І я б не поставив гроші на те, що він не стане старостою.

– Будемо сподіватися, що ви маєте рацію, – не став сперечатися Гаррі.

– А якщо я її маю, то можу припустити, що він вступить, як і його батько, до Ітона?

– Ні, якщо зважатимуть на його думку. Джайлз вважав би за краще потрапити до Бристольської гімназії разом із Дікінсом і мною.

– Якщо він не потрапить до Ітона, то йому навряд чи запропонують місце в ґімназії. Їхній вступний іспит – один із найскладніших у країні.

– Він мені казав, що має план.

– Краще йому бути хорошим, якщо сподівається одурити свого батька, а також екзаменаторів.

Гаррі промовчав.

– Як ваша матір? – поцікавився Старий Джек, змінюючи тему, оскільки було ясно, що хлопчик більше не хоче про це розмовляти.

– Тільки-но отримала підвищення. Зараз вона відповідає за всіх офіціанток у залі «Палм-Корту» і підпорядковується безпосередньо панові Фремптону, управителю готелю.

– Ви мали б дуже пишатися нею, – мовив Старий Джек.

– Так і є, сер, і навіть більше: я це доведу.

– Що маєте на увазі?

Гаррі поділився своїм секретом. Старигань уважно слухав і час від часу кивав. Він бачив одну маленьку проблему, але вона не була непереборною.

* * *

Коли Гаррі повернувся до магазину, порозносивши газети перед тим, як піти до школи, пан Дікінс дав йому шилінґ як бонус.

– Ви найкращий працівник, якого я коли-небудь мав, – заявив він.

– Спасибі, сер, – подякував Гаррі, ховаючи гроші. – Пане Дікінс, чи можу я у вас щось запитати?

– Авжеж, звісно, Гаррі.

Хлопець підійшов до вітрини, де на горішній полиці стояли два годинники.

– Скільки він коштує? – запитав, вказуючи на «Інґресолл»[23].

Пан Дікінс усміхнувся. Він чекав, коли Гаррі запитає про це, вже кілька тижнів, тому відповідь була вже давно готова.

– Шість шилінґів, – назвав він ціну.

Гаррі не міг повірити. Він був упевнений, що такий чудовий хронометр має коштувати удвічі дорожче. Але незважаючи на те, що він відкладав половину свого заробітку щотижня, навіть із бонусом пана Дікінса все одно бракувало іще одного шилінґа.

– Ви ж розумієте, Гаррі, що це жіночий годинник? – поцікавився пан Дікінс.

– Так, розумію, сер, – сказав Гаррі. – Я сподівався подарувати його своїй матері.

– Тоді я можу його віддати за п’ять шилінґів.

Гаррі не міг повірити своїй удачі.

– Дякую, сер! – зрадів він, передаючи чотири шилінґи, одну монету в шість пенсів, одну в три пенси і три – по пенсу, спорожнивши свої кишені.

Пан Дікінс витягнув годинник із вітрини, потай зняв цінник на шістнадцять шилінґів і помістив покупку в гарне пуделочко.

Гаррі вийшов із магазину насвистуючи. Пан Дікінс усміхнувся і поклав у касу банкноту на десять шилінґів, задоволений тим, що виконав свою частину угоди.

9

Дзвоник пролунав.

– Час роздягатися! – оголосив черговий староста у спальні для новаків першого вечора навчання.

Гаррі подумав, що він не виглядав таким маленьким і безпорадним. Один чи двоє з них явно стримували сльози, інші ж озиралися навколо, не впевнені, що мають тепер робити. Один хлопчик стояв обличчям до стіни і тремтів. Гаррі хутко підійшов до нього.

– Твоє прізвище? – поцікавився Гаррі.

– Стівенсон.

– Ну, а я – Кліфтон. Ласкаво просимо до школи Святого Беди.

– А я – Тьюксбері, – назвався хлопчик, який стояв по інший бік від ліжка Стівенсона.

– Ласкаво просимо до школи Святого Беди, Тьюксбері.

– Дякую, Кліфтоне. Власне, мій батько і дідусь навчалися тут, перш ніж вступити до Ітона.

– Я й не сумнівався, – кивнув Гаррі. – І можу закластися, що вони були капітанами ітонців у грі проти Герроу на «Лордз», – додав він і відразу ж пошкодував про свої слова.

– Ні, мій батько був «мокрим бобом», – сказав Тьюксбері і додав: – Зовсім не «сухим бобом»[24].

– «Мокрим бобом»? – перепитав Гаррі.

– Він був капітаном Оксфорда проти Кембриджа у перегонах на човнах.

Стівенсон раптом розплакався.

– Що сталося? – запитав Гаррі, сідаючи на ліжко поруч із ним.

– Мій батько – водій трамвая…

Усі інші перестали розпаковуватися і вирячилися на Стівенсона.

– Це правда? – уточнив Гаррі. – Тоді мені буде краще розкрити свою таємницю, – додав він достатньо голосно, щоб кожен хлопець у спальні міг почути його слова: – Я син вантажника. І не здивуюся, що ти новий хоровий стипендіат.

– Ні, – сказав Стівенсон, – я відкритий стипендіат.

– Тоді вітаю, – сказав Гаррі і потиснув йому руку. – Ти наслідуєш довгу та шляхетну традицію.

– Дякую. Але у мене є одна проблема, – прошепотів хлопчик.

– Яка, Стівенсоне?

– У мене немає зубної пасти.

– Не хвилюйся, друзяко, – втрутився Т’юксбері, – моя мати завжди кладе запасну.

Гаррі всміхнувся, коли дзвоник задзеленчав знову.

– Всі по ліжках, – твердо сказав він, проходячи через спальню до дверей, і почув шепотіння:

– Дякую за зубну пасту…

– Не думай про це, друзяко.

– А тепер, – сказав Гаррі після того, як загасив світло, – не хочу чути жодного слова від будь-кого, доки дзвоник не розбудить вас уранці о шостій тридцять. – Я мав на увазі – жодного слова.

Він усміхався, коли спускався сходами, щоб приєднатися до Дікінса та Беррінґтона у кабінеті для старост.

Дві речі здивували Гаррі, коли він повернувся до школи Святого Беди в перший день навчання. Не встиг він увійти у вхідні двері, як пан Фробішер відвів його убік.

– Вітаю, Кліфтоне, – тихо сказав він. – Про це оголосять лише на завтрашніх зборах, але ви станете новим старостою школи.

– Ним же мав стати Джайлз, – механічно сказав Гаррі.

– Беррінґтон буде капітаном шкільної команди, і…

Гаррі аж підстрибнув, коли почув звістку, що його приятель повертається до школи Святого Беди.

Старий Джек мав рацію, коли сказав, що пан Г’юґо знайде спосіб, аби його син повернувся вже першого ж дня.

Коли Джайлз зайшов до зали кілька хвилин по тому, хлопці потиснули один одному руки, але Гаррі жодного разу не торкнувся теми, яка мала б займати думки їх обох.

– І як тобі новаки? – поцікавився Джайлз, коли Гаррі увійшов до кімнати.

– Один із них нагадує мені тебе, – сказав Гаррі.

– Тьюксбері, без сумніву.

– Ти його знаєш?

– Ні, але мій тато навчався в Ітоні в той самий час, що і його батько.

– Я сказав йому, що я син вантажника, – повідомив Гаррі, коли впав у єдине зручне крісло у кімнаті.

– Справді? – не повірив Джайлз. – А він тобі сказав, що він син міністра?

Гаррі нічого не відповів.

– Чи є хтось, за ким треба наглядати? – поцікавився Джайлз.

– Стівенсон, – сказав Гаррі. – Щось середнє між Дікінсом і мною.

– Тоді краще заблокувати пожежний вихід, перш ніж він вирішить ним скористатися.

Гаррі часто думав про те, де він би зараз був, якби Старий Джек не переконав його повернутися до школи тієї ночі.

– Який завтра перший урок? – запитав Гаррі, звіряючись зі своїм розкладом.

– Латина, – повідомив Дікінс. – Ось чому я студіюю з Джайлзом Першу пунічну війну.

– З двісті шістдесят четвертого по двісті сорок перший рік до Різдва Христового, – проторохтів Джайлз.

– Б’юся об заклад, що тобі це подобається, – зауважив Гаррі.

– Ще й як, – відгукнувся Джайлз, – і я просто не можу дочекатися продовження Другої пунічної війни.

– З двісті вісімнадцятого по двісті перший рік до Різдва Христового, – підхопив Гаррі.

– Мене завжди дивувало, звідки греки та римляни точно знали, коли народиться Христос, – пожартував Джайлз.

– Ха-ха-ха! – зареготав Гаррі.

Дікінс не засміявся, але сказав:

– І, нарешті, іще треба буде розглянути Третю пунічну війну, зі сто сорок дев’ятого до сто сорок шостого року до Різдва Христового.

– Мені справді потрібно знати про всі три? – уточнив Джайлз.

* * *

Церква Святої Марії у Редкліффі була переповнена містянами та школярами, котрі приїхали, щоб вистояти службу Божу з нагоди початку Великого посту, з читанням восьми уривків із Біблії та вісьмома колядками. Хор зайшов через неф і повільно просувався проходом, співаючи «Приходьте, вірні», а потім зайняв місце на хорах.

Директор прочитав перший уривок. За ним прозвучало «Маленьке місто Віфлеєм». В афіші зазначалося, що солістом третього куплету стане хорист Гаррі Кліфтон.

«Як тихо-тихо сходить дивовижний дар…» Мама Гаррі сиділа горда у третьому ряду, а старенька, котра сиділа поруч із нею, хотіла розповісти всій парафії, що вони слухають її онука. Чоловік, який сидів по інший бік Мейзі, не міг розчути жодного слова, однак про це ніхто не здогадався, спостерігаючи задоволену посмішку на його обличчі. Дядька Стена ніде не було видно.

Капітан команди прочитав другий уривок, а коли Джайлз повернувся на своє місце, Гаррі помітив, що він сидить поруч із солідним чоловіком із посрібленим волоссям на голові, тому вирішив, що це, мабуть, сер Волтер Беррінґтон. Джайлз якось йому сказав, що його дідусь живе у ще більшому будинку, ніж його, але Гаррі не думав, що таке можливе. З іншого боку Джайлза сиділи його батьки. Пані Беррінґтон посміхнулася Гаррі, але пан Беррінґтон ні разу навіть не глянув у його бік.

Коли орга5н заграв прелюдію до «Тріє царі», уся громада підвелася і заспівала разом. Наступний уривок прочитав пан Фробішер, після чого настало те, що панна Мандей очікувала як кульмінацію служби. Тисячоголоса громада навіть не поворухнулася, коли Гаррі співав «Тиху ніч» так ясно й упевнено, що навіть директор посміхнувся.

Наступний уривок читав бібліотечний ментор. Гаррі вже кілька разів тренував із ним цитату зі святого Марка. Дікінс намагався уникнути цієї честі, як він описав це Джайлзу, але пан Фробішер наполягав, адже четвертий уривок завжди читав бібліотекар. Дікінсові було далеко до Джайлза, але й він читав непогано. Гаррі підморгнув приятелю, коли той повернувся на місце поруч зі своїми батьками.

Потім хор підвівся, щоб заспівати «У солодкій радості», а парафіяни залишилися сидіти. Гаррі вважав, що ця колядка – одна з найвибагливіших у його репертуарі через нетрадиційну гармонію. Пан Голкомб заплющив очі, щоб краще чути старшого хориста. І Гаррі заспівав «Тепер нехай усі серця співають», коли вчителю здалося, що він почув легкий, майже непомітний тріск у голосі. Він припустив, що Гаррі, либонь, застудився. Але панна Мандей краще знала, що це. Вона й раніше чула такі ранні ознаки. Жінка лишень молилася, щоб це була лише помилка, але знала, що на свою молитву не отримає відповіді. Гаррі доспіває решту служби так, що лише кілька людей второпають, що сталося, і він співатиме іще кілька тижнів, можливо, й місяців, але на Великдень співатиме вже хтось інший.

Серед тих, хто не сумнівався в тому, що сталося, був і дідуган, який з’явився лише за кілька хвилин після початку служби. Старий Джек вибрався надвір іще до того, як єпископ востаннє всіх благословив. Він знав, що Гаррі не матиме змоги його навідати аж до наступної суботи, що дасть йому достатньо часу, щоб вигадати, як відповісти на неминуче запитання.

* * *

– Ми можемо приватно поспілкуватися з вами, Кліфтоне? – запитав пан Фробішер, коли дзвоник провістив про закінчення уроку. – Можливо, буде краще зробити це в моєму кабінеті.

Гаррі ніколи не забуде той раз, коли почув такі ж слова.

Коли Гаррі зачинив за собою двері кабінету, класний керівник указав йому на місце біля вогню, чого раніше зроду не робив.

– Я просто хотів запевнити вас, Гаррі, – це також прозвучало вперше, – що той факт, що ви більше не зможете співати в хорі, ніяк не вплине на вашу стипендію. Ми у школі Святого Беди добре розуміємо, що внесок, який ви зробили в шкільне життя, давно вийшов за межі каплиці.

– Дякую, сер, – уклонився Гаррі.

– Проте нам треба розглянути ваше майбутнє. Хормейстер мені сказав, що має пройти певний час, перш ніж ваш голос повністю відновиться, і боюся, що це означатиме, що нам доведеться бути реалістичними щодо ваших шансів отримати хорову стипендію Бристольської ґімназії.

– Немає жодного шансу, – спокійно визнав Гаррі.

– Змушений погодитися з вами, – кивнув Фробішер. – Дуже радий, що ви правильно оцінюєте ситуацію. Але, – продовжив він, – я був би радий внести ваше ім’я на відкриту стипендію Бристольської ґімназії. Однак, – додав він, перш ніж Гаррі встиг щось сказати, – за таких обставин варто вважати, що у вас буде більше шансів отримати таку стипендію, скажімо, у школі в Колстоні чи в Королівському коледжі у Ґлостерширі, де не такі вимогливі вступні іспити.

– Ні, дякую, сер, – сказав Гаррі. – Єдиним моїм вибором залишається Бристольська ґімназія.

Він сказав те саме Старому Джеку і так само твердо, як і попередньої суботи, коли його наставник пробурмотів щось про те, щоб не палити за собою мости.

– Хай буде так, – сказав пан Фробішер, який і не чекав жодної іншої відповіді, але все ще відчував, що його прямий обов’язок запропонувати альтернативу. – А тепер обернімо ваші клопоти на нашу користь.

– Як ви пропонуєте мені це зробити, сер?

– Тепер, коли ви буде звільнені від щоденних репетицій хору, у вас з’явиться більше часу, щоб підготуватися до вступного іспиту.

– Аякже, сер, але я все ще маю свої обов’язки як…

– І я зроблю все, що в моїх силах, щоб ваші обов’язки старости школи були не такими обтяжливими в майбутньому.

– Дякую, сер.

– До речі, Гаррі, – зронив пан Фробішер підводячись, – я тільки-но прочитав ваш твір про Джейн Остін, і мене зачарувала ваша думка, що якби панна Остін змогла вступити до університету, то вона, можливо, ніколи б не написала жодного роману, і навіть якби написала, то її творчість, імовірно, не була б такою проникливою.

– Іноді залишатися знедоленим є перевагою, – відповів Гаррі.

– Це не схоже на слова Джейн Остін, – зауважив пан Фробішер.

– Бо це сказала не вона, – пояснив Гаррі. – А хтось інший, хто не ходив до університету, – додав він, але нічого не став пояснювати.

* * *

Мейзі зиркнула на свій новий годинник і всміхнулася.

– Тепер час вирушати, Гаррі, якщо не хочу спізнитися на роботу.

– Звісно, мамо, – сказав Гаррі, вискакуючи з-за столу. – Я відпроваджу тебе до трамвайної зупинки.

– Гаррі, чи думав ти, що робитимеш, якщо не отримаєш цю стипендію? – поцікавилася його мати, нарешті поставивши запитання, якого уникала упродовж кількох тижнів.

– Постійно думаю, – сказав Гаррі, відчинивши їй двері. – Але в мене немає якогось особливого вибору. Просто доведеться повернутися до Меррівуда, а коли мені виповниться чотирнадцять років, піду і знайду собі роботу.

10

– Чи готові ви постати перед екзаменаторами, юначе? – запитав Старий Джек.

– Не настільки готовий, наскільки мені б хотілося, – відповів Гаррі. – До речі, я дослухався до вашої поради і перевірив екзаменаційні роботи за останні десять років. Ви мали рацію, існує певна закономірність, деякі з тих самих запитань з’являються через ті самі проміжки часу.

– Гаразд. А як у вас із латиною? Ми не можемо дозволити собі її не скласти, навіть якщо всі інші предмети вдасться скласти на відмінно.

Гаррі всміхнувся, коли Старий Джек сказав «ми».

– Завдяки Дікінсу я набрав шістдесят дев’ять відсотків минулого тижня, хоча й відправив Ганнібала форсувати Анди.

– Якісь шість тисяч миль похибки, – засміявся Старий Джек. – То що, на вашу думку, стане вашою ахіллесовою п’ятою?

– Сорок випускників школи Святого Беди, які складатимуть той самий іспит, не кажучи вже про двісті п’ятдесят представників інших шкіл.

– Забудьте про них, – порадив Старий Джек. – Якщо продемонструєте те, на що здатні, вони перестануть бути проблемою.

Гаррі мовчав.

– А як почувається ваш голос? – поцікавився Старий Джек, який завжди міняв тему, коли Гаррі бавився у мовчанку.

– Нічого нового, про що варто розповісти, – відказав Гаррі. – Лише за кілька тижнів зможу дізнатися: стану тенором, баритоном чи басом. І навіть тоді не буде жодної гарантії, чи залишиться він настільки ж добрим. Одне певне: Бристольська ґімназія не запропонує мені хорову стипендію, доки я – кінь зі зламаною ногою.

– Та годі вам, – підбадьорив Старий Джек. – Не так уже й все кепсько.

– Навіть іще гірше, – заперечив Гаррі. – Якби я був конем, мене б пристрелили і позбавили болю.

Старий Джек засміявся.

– І коли ж іспити? – запитав він, хоча й так уже знав відповідь.

– У четвер за тиждень. Ми почнемо із загальних знань о дев’ятій годині, й упродовж дня буде іще п’ять інших тестів, а закінчиться все о четвертій англійською мовою.

– Добре, що закінчувати доведеться вашим улюбленим предметом, – сказав Джек.

– Будемо на це сподіватися, – зітхнув Гаррі. – Але помоліться, щоб там було запитання про Діккенса, бо про нього вже три роки не питали, тому я прочитав усі його книжки після вимикання світла.

– Веллінґтон писав у своїх мемуарах, – поділився Старий Джек, – що найгірший момент будь-якої кампанії – чекати сходу сонця напередодні битви.

– Погоджуюся із Залізним герцогом, бо це означає, що я не висипатимуся упродовж наступних двох тижнів.

– Тим більше буде причин не прийти до мене наступної суботи, Гаррі. Вам треба краще використовувати свій час. У будь-якому разі, якщо я правильно запам’ятав, це ж ваш день народження?

– Звідки ви дізналися?

– Зізнаюся, що не прочитав про це на шпальті «Таймс». Але торік він випав на той самий день, тому я впав в азарт і купив для вас невеличкий подарунок.

Старий Джек узяв згорток, запакований у минулотижневу газету, і подав його Гаррі.

– Дякую, сер, – сказав хлопець, розв’язуючи мотузку.

Він розгорнув газету, відкрив маленьку темно-синю коробочку і з недовірою поглянув на чоловічий годинник «Інґерсолл», який раніше бачив у вітрині крамниці пана Дікінса.

– Дякую, – повторив Гаррі, вдягаючи годинник на зап’ястя.

Він якийсь час не міг відвести від нього очей і лише дивувався, як Старий Джек дозволив собі витратити шість шилінґів.

* * *

У день іспитів Гаррі прокинувся задовго до того, як сонце зійшло. Він відмовився від сніданку на користь перегляду деяких старих тестів із загальних знань, перевіряючи столиці країн, починаючи з Німеччини й закінчуючи Бразилією, всі дати урядування прем’єр-міністрів від Волпола до Ллойд-Джорджа і правління монархів від короля Альфреда до Ґеорґа V. Годиною пізніше він відчув, що готовий зустрітися з екзаменаторами.

Він знову сидів у першому ряду, між Беррінґтоном і Дікінсом. «Чи це востаннє?» – питав він себе. Коли годинник на вежі вдарив десять разів, кілька викладачів пройшлися рядами між столами, роздаючи тести із загальних знань сорока знервованим хлопцям. Точніше, тридцятьом дев’ятьом знервованим хлопцям і Дікінсу.

Гаррі повільно читав запитання. Коли дійшов до сотого, то нарешті дозволив посмішці вигулькнути на своєму обличчі. Відтак узяв ручку, занурив перо в каламар і взявся писати. За сорок хвилин він знову дійшов до сотого запитання. Знов зиркнув на годинник: у нього ще залишалося десять хвилин, аби перевірити свої відповіді. Він зупинився на тридцять четвертому запитанні і ще раз переглянув свою відповідь. Олівера Кромвеля чи Томаса Кромвеля відправили до лондонського Тауера за зраду? Він згадав про долю кардинала Вулсі і вибрав чоловіка, який зайняв його посаду лорда-канцлера.

Коли годинник вдарив знову, Гаррі дійшов до дев’яносто другого запитання. Він кинув швидкий погляд на свої останні вісім відповідей, перш ніж роботу вихопили з його рук, а чорнило ще не висохло на останній відповіді – Чарлз Ліндберґ.

Упродовж двадцятихвилинної перерви Гаррі, Джайлз і Дікінс повільно простували полем для крикету, де Джайлз за тиждень до цього набрав сотню перебіжок.

– Amo, amas, amat, – торочив Дікінс, безперервно повторюючи відмінки, ні разу не звірившись із підручником з латини Кеннеді.

– Amamus, amatis, amant, – бубонів Гаррі, коли вони повернулися до екзаменаційної зали.

Коли Гаррі за годину віддавав тест із латини, то був упевнений, що набрав більше, ніж необхідні шістдесят відсотків, і навіть Джайлз виглядав задоволеним собою.

Коли вони втрьох попрямували до трапезної, Гаррі обійняв Дікінса за плече і сказав:

– Дякую, друзяко.

Після того як Гаррі пізніше цього ж дня прочитав завдання з географії, то подумки подякував своїй таємній зброї. Старий Джек упродовж багатьох років передав йому багато знань, ніколи не примушуючи почуватися, що сидиш в аудиторії.

Під час обіду Гаррі не торкнувся ні ножа, ні виделки. Джайлз подолав половину свинячої відбивної, а Дікінс з’їв геть усе.

Історія була першим випробуванням того дня, яке не викликало у Гаррі якоїсь тривоги. Генріх VIII, Єлизавета, Релі, Дрейк, Наполеон, Нельсон і Веллінґтон усі вкупі вирушили на поле бою, а Гаррі знову відправив їх назад.

Математичний тест був набагато легшим, ніж він очікував, а Джайлз навіть подумав, що встиг би набрати іще одну сотню.

Під час останньої перерви Гаррі повернувся до свого класу і переглянув твір, який написав про Девіда Копперфілда, впевнений, що не спіткнеться на своєму улюбленому предметі. Він повільно йшов до екзаменаційної зали, знову і знову повторюючи улюблене слово пана Голкомба: «Сконцентруйся».

Він поглянув на останній тест цього дня, аби виявити, що цей рік був присвячений Томасу Гарді та Льюїсу Керроллу. Він читав «Мера Кастербріджа» та «Пригоди Аліси в Дивокраї», але Божевільний капелюшник, Майкл Генчард і Чеширський кіт не були йому настільки ж відомі, як Пеґґоті, доктор Чілліп і Баркіс. Його перо повільно дряпало сторінку, а коли годинник пробив слушну годину, він аж ніяк не був упевнений, що написав усе правильно. Вийшов надвір під вечірнє сонце, відчуваючи, що трохи пригнічений, хоча з облич його суперників було зрозуміло, що ніхто не думав, що це буде легке завдання. Це змусило хлопця замислитися, чи в нього ще лишився шанс.

* * *

Потім сталося те, що пан Голкомб часто описував як найгіршу частину будь-якого іспиту, – дні нескінченного очікування того, як результати офіційно вивісять на шкільній дошці оголошень; час, коли хлопці врешті-решт роблять те, про що пізніше пожалкують, майже так, ніби хотіли втекти, а не дізнатися про свою долю. Одного хлопця спіймали, коли він дудлив сидр за велосипедним складом, інший курив «Вудбайн» у вбиральні, а третього бачили, коли виходив із місцевого кінотеатру після вимикання світла в спальні.

Джайлз не набрав жодної перебіжки наступної суботи, вперше за сезон. Коли Дікінс повернувся до бібліотеки, Гаррі довго гуляв, перебираючи кожну відповідь у своїй голові знову і знову. Це ситуацію не покращило.

У неділю вдень Джайлз влаштував собі довге тренування із сіткою. У понеділок Дікінс неохоче передав свої обов’язки новому бібліотечному ментору, а у вівторок Гаррі прочитав «Подалі від шаленої юрми»[25] і голосно вилаявся. У середу ввечері Джайлз і Гаррі забалакалися після опівночі, а Дікінс міцно спав.

* * *

Задовго до того, як годинник на вежі вдарив десяту вранці у четвер, сорок хлопчиків уже блукали дитинцем, тримаючи руки в кишенях, голови схилені – усі чекали, коли з’явиться директор. Хоча кожен із них знав, що доктор Оукшотт не вийде ні на хвилину раніше й ні на хвилину пізніше. За п’ять на десяту більшість поглядів напружилися в очікуванні, коли відчиняться двері будинку директора. Решта зосередилися на годиннику у великій залі, бажаючи, щоб хвилинна стрілка рухалася трохи швидше.

Коли ж пролунав перший дзвоник, преподобний Семюел Оукшотт відчинив вхідні двері і вийшов назовні. В одній руці він тримав аркуш паперу, а в іншій – чотири кнопки. Цей чоловік нічого не залишив поза увагою. Коли ж він дійшов до мети свого шляху, то відчинив хвіртку і пройшов дитинцем у звичному темпі, ні на кого навколо не звертаючи уваги.

Хлопці швидко розійшлися, створюючи коридор, щоб не ускладнювати директорові ходу. Той зупинився перед дошкою оголошень, коли вдарило вдесяте. Він вивісив результати іспитів на дошці і пішов без жодного слова. Сорок хлопчиків кинулися вперед, утворюючи тісняву навколо дошки оголошень. Ніхто не був здивований тим, що Дікінс очолив список із дев’яносто двома відсотками й отримав стипендію Пелоквіна Бристольської ґімназії.

Джайлз аж підстрибнув, навіть не намагаючись приховати своє полегшення, коли побачив шістдесят чотири відсотки навпроти свого прізвища. Вони обоє обернулися в пошуках товариша. А Гаррі стояв сам-один, далеко від юрби.

Мейзі Кліфтон
1920–1936

11

Коли ми з Артуром побралися, це не можна було назвати святковою церемонією, адже тоді і в Тенкоків, і в Кліфтонів вітер у кишенях свистів. Найбільше довелося виділити на хор – аж півкрони, але це вартувало кожного витраченого пенні. Я завжди хотіла бути учасницею хору панни Мандей, і хоча вона мені сказала, що мій голос цілком непоганий, про це довелося все одно забути, бо я не вміла ані читати, ані писати.

Бенкет, якщо можна було його так назвати, відбувся на терасі будинку Артура у Стілл-Гаус-лейн: діжка пива, канапки з арахісовим маслом і десяток пирогів із свининою. Мій брат Стен навіть приніс свою рибу і смажену картоплю. А до того ж нам довелося піти звідти рано, щоб устигнути на останній автобус до Вестон-Сюпер-Maрe для нашого медового місяця. Артур забронював для нас приморський гостьовий будиночок увечері п’ятниці, проте майже весь вікенд лило, як із відра, тому ми рідко покидали спальню.

Було дивно, що вдруге я віддалася чоловікові також у Вестон-Сюпер-Маре. Була вражена, коли вперше побачила Артура голим. На його животі розтягнувся глибокий червоний, грубо зшитий рубець. Кляті німці. Він зроду не казав, що був поранений на війні.

Я не надто здивувалася, що Артур миттєво збудився, коли я зняла комбінацію, але змушена визнати, що я очікувала, що він зніме хоча б черевики перед тим, як ми станемо кохатися.

Ми виїхали з гостьового будиночка у неділю ввечері, щоб устигнути на останній автобус назад до Бристоля, бо Артуру треба було з’явитися в доках о шостій ранку в понеділок.

Після весілля Артур переїхав жити до нашого помешкання, бо ми наразі не могли собі дозволити власне гніздечко, як сказав він моєму батькові, що зазвичай означало: доки хтось із наших батьків не помре. У будь-якому разі обидві наші сім’ї, скільки себе пам’ятали, жили на вулиці Стілл-Гаус-лейн.

Артур дуже зрадів, коли я сказала йому, що при надії, бо він хотів мати принаймні шістьох дітей. Я трохи переживала, що первісток буде не від нього, але позаяк лише ми з моєю мамою знали правду, то в Артура не виникло жодних підозр.

За вісім місяців я народила хлопчика, і дякувати Богові, нічого не могло виказати, що він був не від Артура. Ми охрестили його Гарольдом, що дуже втішило мого батька, бо це означало, що його ім’я житиме іще в одному поколінні.

Відтоді я вважала за належне, що, як мама та бабця, застрягну вдома, приносячи по дитині щороку. Зрештою, в сім’ї Артура було восьмеро дітей, я ж була четвертою з п’ятьох. Але Гаррі виявився моєю єдиною дитиною.

* * *

Артур здебільшого повертався прямо додому ввечері після роботи, щоб мати змогу провести якийсь час із дитиною, перш ніж я вкладала сина до ліжка. Коли він не з’явився увечері в п’ятницю, я вирішила, що пішов до пабу з моїм братом. Але коли Стен приповз одразу після опівночі на бровах, розмахуючи пачкою банкнот, Артура з ним не виявилося. Стен подарував мені одну банкноту, що змусило мене запитати себе, чи не пограбував він часом банк. А коли поцікавилася в нього, де Артур, брат промовчав.

Тієї ночі я не лягала спати, просто сиділа на нижній сходинці при вході, чекаючи, що мій чоловік от-от повернеться додому. Артур ніколи не ночував поза домом, відколи ми були в шлюбі.

Незважаючи на те, що Стен протверезів до того, як прийшов на кухню наступного ранку, під час сніданку він не сказав ані слова. Коли я ще раз запитала в нього, де Артур, він заявив, що не бачив його, оскільки вони напередодні розійшлися в різні боки. Неважко було визначити, коли Стен бреше, бо він у таких випадках не дивився в очі. Я вже хотіла було сильніше натиснути на нього, коли почула гучний грюкіт у вхідні двері. Моя перша думка була, що це, мабуть, Артур повернувся, тому кинулася відчиняти.

Коли ж розчахнула двері, досередини увірвалися двоє поліціянтів, кинулися на кухню, схопили Стена, вдягнули на нього кайданки й повідомили, що це арешт за крадіжку зі зламом. Тепер я знала, звідки з’явилася пачка банкнот.

– Я нічого не крав! – заперечив Стен. – Ці гроші мені дав пан Беррінґтон.

– Гарна казочка, Тенкоку, – глузував перший правоохоронець.

– Але ж це щира правда, офіцере, – божився брат, коли його тягли до в’язниці.

Цього разу я знала, що Стен не бреше.

Я залишила Гаррі з мамою і побігла до доків, щоб дізнатися, чи прибув Артур на ранкову зміну і чи зможе пояснити мені, чому Стена запроторили до буцегарні. Я намагалася не думати про ймовірність і його арешту.

Чоловік біля воріт сказав мені, що цього ранку Артура не бачив. Але після того як перевірив графік, то й сам здивувався, що Артур не відзначився напередодні ввечері. Усе, що він міг сказати, було:

– Не звинувачуйте мене. Я тоді не чергував на воротах.

Лише пізніше я замислилася, чому він заговорив про звинувачення.

Я пішла до верфі й розпитала декого з товаришів Артура, але всі вони трималися однієї лінії: не бачили його, відколи попрощалися минулого вечора. І швидко відходили від мене. Я вирішила їхати у відділок, аби пересвідчитися, чи й Артура не заарештували також, коли побачила стариганя, який чвалав повз мене з похиленою головою.

Я кинулася за ним, очікуючи, що хоч він скаже мені щось або відмовиться, заявивши, що не знає, про що я торочу. Але коли я підійшла, дідуган зупинився, зняв шапку і привітався:

– Доброго ранку.

Я була здивована його вихованими манерами, що додало мені впевненості запитати, чи не бачив він Артура цього ранку.

– Ні, – відповів він. – Востаннє я бачив його учора, коли він працював у вечірній зміні з вашим братом. Можливо, буде краще запитати його.

– Не можу, – зітхнула я. – Його заарештували і кинули за ґрати.

– І в чому його звинувачують? – вельми здивувався Коломазь.

– Не знаю, – визнала я.

Старий Джек похитав головою.

– Нічим не можу вам допомогти, пані Кліфтон, – сказав він. – Але є принаймні дві людини, які знають всю історію цілком.

Він кивнув у бік великої будівлі з червоної цегли, яку Артур завжди називав Управлінням.

Я сіпнулася, коли побачила поліціянта, який виходив із вхідних дверей цієї будівлі, а коли озирнулася, Старий Джек уже зник.

Я подумала, чи не зайти й мені в Управління, або до Беррінґтон-гаусу, як правильніше було б його називати, але вирішила не робити цього. Зрештою, що б я сказала, якби зіткнулася з начальником Артура? Кінець кінцем, я безцільно подибала додому, намагаючись збагнути, що відбувається.

* * *

Я спостерігала за Г’юґо Беррінґтоном, коли він свідчив. Така ж упевненість у собі, така ж пиха, та сама напівправда переконливо звучали у звертанні до присяжних. Так само як він шепотів мені, коли ми опинилися вдвох у спальні. Коли він зійшов з трибуни для свідків, я вже знала, що Стен мав не більше шансів, аніж сніжинка на пательні.

У підсумковому виступі суддя описав мого брата як звичайного злодюжку, який скористався своїм становищем, аби пограбувати власного роботодавця. Він закінчив заявою, що не має іншого вибору, як відправити його до в’язниці на три роки.

Я була присутня на кожній судовій розправі, сподіваючись вхопити хоч якийсь фрагмент інформації, який міг би дати мені підказку про те, що ж сталося з Артуром того дня. Але до того часу, коли суддя нарешті оголосив засідання закритим, я не стала мудрішою, хоча й не сумнівалася, що мій брат розповів не всю історію. І багато води пролилося, перш ніж я дізналася, чому саме.

Я була не єдиною, хто відвідував ці розправи. На них іще ходив Старий Джек Коломазь, але ми з ним не спілкувалися. І, мабуть, більше ніколи б не побачилися, якби не Гаррі.

* * *

Минув іще якийсь час, перш ніж я змогла визнати, що Артур більше ніколи не повернеться додому.

Стена не було лише кілька днів, а я вже дізналася справжній зміст слів «зводити кінці з кінцями». Коли один із двох годувальників опинився в казематі, а інший бозна-куди звіявся, ми вже незабаром опинилися буквально на хлібі та воді. На щастя, на Стілл-Гаус-лейн існував неписаний закон: якщо хтось вирушав «у відпустку», сусіди робили все, що могли, щоб підтримати його сім’ю.

Преподобний Воттс приїжджав регулярно і навіть повернув трохи монет, які ми жертвували на тацю упродовж багатьох років. Панна Мандей з’являлася рідше, але й давала набагато більше, ніж хорошу пораду, завжди відходячи з порожнім кошиком. Але ніщо не могло компенсувати мені втрату чоловіка, невинного брата, замкнутого у в’язниці, та сина, який залишився без батька.

Гаррі нещодавно ступив свій перший крок, і я вже боялася почути його перше слово. Чи буде він пам’ятати, хто сидів на чолі столу, і запитає, чому це місце спорожніло? Саме дідусь вигадав, що маємо сказати, якщо Гаррі почне ставити запитання. Ми всі уклали угоду, щоб триматися тієї самої версії; зрештою, Гаррі навряд чи побачиться зі Старим Джеком.

Але в той час найгострішою проблемою родини Тенкоків стало те, як відігнати вовка голоду від наших дверей, або, що іще важливіше, збирача орендної плати та судового пристава. Після того як я витратила п’ять фунтів Стена, заклала в ломбард срібну обручку мами, свою обручку із заручин і, нарешті, й свою шлюбну обручку, тепер боялася, що цього не вистачить надовго до того, як нас виселять.

І це лише відтермінувало на кілька тижнів іще один грюкіт у двері. Цього разу це була не поліція, а чоловік, який назвався паном Спарксом і повідомив мені, що представляє профспілку, в яку входив Артур, і приїхав поцікавитися, чи я отримала компенсацію від компанії.

Я завела гостя на кухню, налила йому горнятко чаю і заявила:

– Жодного фартинґа. Вони сказали, що він звільнився без попередження, тому не можуть відповідати за його дії. Я і досі не знаю, що насправді сталося того дня.

– Я також, – запевнив пан Спаркс. – Вони всі мовчать як риби, не лише керівництво, а й робітники. Я не можу з них нічого витягнути. «Це більше, ніж коштує моє життя», – сказав мені один із них. Але внески вашого чоловіка були сплачені у повному обсязі, – додав він, – тому ви маєте право на компенсацію від профспілки.

Я просто застигла, як соляний стовп, не маючи уявлення, про що він торочить.

Пан Спаркс вийняв із течки якийсь документ, поклав його на кухонний стіл і погортав до задньої сторінки.

– Підпишіть тут, – сказав він, поклавши вказівний палець на пунктирну лінію.

Після того як я поставила хрестик у місці, на яке він вказував, чоловік витягнув із кишені конверт.

– Мені дуже шкода, що так мало, – сказав він, передаючи його мені.

Я не відкривала конверта, доки він не допив своє горнятко чаю і не пішов.

Сім фунтів, дев’ять шилінґів і шість пенсів виявилися сумою, в яку вони оцінили життя Артура. Я сиділа сама за кухонним столом і гадаю, саме тоді усвідомила, що більше ніколи не побачу свого чоловіка.

Пополудні я подалася до ломбарду та викупила свої обручки у пана Коена; це було найменше, що я могла зробити для пам’яті про Артура. Наступного ранку я погасила заборгованість за орендну плату, а також кредити у м’ясника, пекаря та продавця свічок. І ще залишилося достатньо, щоб придбати трохи вживаних речей, головним чином для Гаррі.

Але не минуло й місяця до того, як крейда знову зафіксувала на дошках заборгованість м’ясникові, пекареві та продавцеві свічок, тому вже невдовзі мені довелося повертатися до ломбарду і віддавати свої обручки пану Коену назад.

Коли збирач орендної плати постукав у двері будинку номер двадцять сім і не отримав відповіді, гадаю, що ніхто в родині не мав би здивуватися, що наступним гостем стане судовий пристав. Саме тоді я вирішила, що настав час шукати роботу.

12

Спроби Мейзі знайти роботу виявилися аж ніяк не легкими, не в останню чергу тому, що уряд нещодавно видав усім роботодавцям директиву, яка рекомендувала брати насамперед на роботу чоловіків, котрі звільнялися з війська, перш ніж розглядати будь-які інші кандидатури. Це відповідало обіцянкам Ллойд-Джорджа, що британські солдати повернуться додому на землю, гідну своїх героїв.

Незважаючи на те, що жінкам, старшим за тридцять, надали право голосу на останніх виборах після їхньої бездоганної служби на фабриках із виробництва боєприпасів під час війни, їх виштовхали у кінець черги, коли зайшла мова про роботу в мирний час.

Мейзі вирішила, що її найкращий шанс знайти роботу – це звернутися туди, де кандидатури чоловіків навіть не розглядатимуть, або через те, що вони вважатимуть занадто принизливим для себе, або платня виявиться просто смішною. Маючи це на увазі, Мейзі стала в чергу до офісу «В. Д. і Г. O. Віллсів», найбільшого роботодавця в місті. Коли ж дійшла до початку черги, вона запитала клерка:

– Чи правда, що ви шукаєте пакувальників на фабрику цигарок?

– Шукаємо, але ви занадто молода, крихітко, – відказав він.

– Мені двадцять два.

– Ви занадто молода, – повторив він. – Приходьте за два-три роки.

Мейзі повернулася на Стілл-Гаус-лейн якраз вчасно, щоб поділитися з Гаррі та мамою мискою курячого бульйону та куснем хліба ще з минулого тижня.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Рональд Колмен (1891–1958) – англійський актор, популярний у 1930—1940-х рр. Здобув кінопремію «Оскар» за найкращу чоловічу роль у фільмі «Подвійне життя» (1947), а також був номінований на цю нагороду за ролі у фільмах «Бульдог Драммонд» (1929) і «Випадкові жнива» (1942).

Повернутися

2

«Марміт» – харчова паста з екстракту дріжджів, побічного продукту пивоваріння, що трохи нагадує соєвий соус.

Повернутися

3

Церковний гімн, написаний 1848 року ірландським поетом Сесілом Френсісом Александром (1818–1895).

Повернутися

4

Переклад Івана Огієнка.

Повернутися

5

Герберт Кітченер (1850–1916) – британський фельдмаршал і військовий міністр. Загинув на крейсері «Гемпшир», який підірвався на міні, встановленій німецьким підводним човном U-75.

Повернутися

6

Гамельнський дударик – персонаж середньовічної німецької казки. Його ошукав маґістрат міста Гамельн, який відмовився виплатити винагороду за порятунок міста від пацюків, і той за допомогою чаклунства вивів за собою міських дітей, які потім згинули навіки.

Повернутися

7

«Колстон-хол» – велика концертна зала в Бристолі.

Повернутися

8

Джозеф Алоїзій Генсом (1803–1882) – англійський архітектор, котрий, зокрема, винайшов спеціальну кабіну кеба, в якому кучер сидів не попереду пасажирів, а позаду, над кабіною, керуючи кіньми за допомогою довгих віжок і довгого батога.

Повернутися

9

«Лордз крикет раунд», скорочено «Лордз» – стадіон для крикету, відкритий 1814 року.

Повернутися

10

Матрона – завідувачка внутрішніми справами школи, котра поєднує обов’язки домовпорядниці, медсестри та каштеляна. Ця посада й досі існує в деяких британських школах-інтернатах.

Повернутися

11

Сесіль Джон Родс (1853–1902) – британський і південноафриканський політичний діяч, підприємець, ініціатор британської колоніальної експансії у Південній Африці.

Повернутися

12

Мається на увазі Артур Веллслі, другий герцог Веллінґтонський (1807–1884).

Повернутися

13

Пальник Бунзена – газовий пальник із відкритим полум’ям спеціальної конструкції, названий на честь відомого німецького хіміка Роберта Вільгельма Бунзена (1811–1899).

Повернутися

14

Ланселот Браун (1715–1783), на прізвисько «Умілець Браун» – англійський ландшафтний архітектор, найвідоміший представник системи англійського парку, яка панувала в Європі до середини XIX ст. Віддавав перевагу «природним» ставкам, насипам, газонам, гармонійно розділеним скупченням дерев.

Повернутися

15

Джон Констебл (1776–1837) – англійський живописець, один із найталановитіших пейзажистів Англії та Західної Європи. Його творчість вплинула на французьких романтиків, художників барбізонської школи й імпресіоністів.

Повернутися

16

Філіп Алексіс де Ласло (1869–1937) – художник-портретист угорсько-єврейського походження, який прославився численними портретами європейської аристократії та членів монархічних родин.

Повернутися

17

«Робертс радіо» – англійська компанія з виробництва електроніки, заснована 1932 року. Існує й досі, випускаючи цифрові радіоприймачі.

Повернутися

18

Книга Йова, 19:25.

Повернутися

19

Ернест Ло (1911–2000) – знаменитий англійський хлопчик-сопрано, який став рекламістом після того, як зламався його голос.

Повернутися

20

Вокальний твір Фелікса Мендельсона-Бартольді (1809–1847).

Повернутися

21

Емпорій – в античні часи – місця для торгівлі, які гендлярі однієї країни резервували на території іншої країни, а в ранньому середньовіччі – загальна назва торгових поселень, що виникли у Північно-Західній Європі в VI–VII ст. і проіснували до IX ст.

Повернутися

22

Вілкінс Мікобер – персонаж роману Чарлза Діккенса «Девід Коперфілд», який потрапив до боргової в’язниці.

Повернутися

23

«Інґресолл» – американська фірма з виробництва годинників, заснована 1892 року. Працює й досі.

Повернутися

24

«Мокрий боб» – веслувальник, а «сухий боб» – гравець у крикет.

Повернутися

25

Роман Томаса Гарді.

Повернутися