Gràcies per comprar aquest ebook. Esperem que gaudeixi de la lectura.

Volem convidar-lo a subscriure's a la newsletter d'Àtic dels Llibres. Rebrà informació sobre ofertes, promocions exclusives i serà el primer a conèixer les nostres novetats. Només ha de clicar en aquest botó.

ELS 13 RELLOTGES
James Thurber

Pròleg de Neil Gaiman

Pàgina de crèdits
Els 13 rellotges

V.1: maig del 2020

Títol original: The Thirteen Clocks, de James Thurber

© Rosemary A. Thurber, 1950

© de les il·lustracions, Marc Simont

© de la traducció, Claudia Casanova, 2016

© d’aquesta edició, Futurbox Project, SL, 2020

Correcció: Anna Serra

Publicat mitjançant acord amb Rosemary Thurber i The Barbara Hogenson Agency, Inc.

Disseny de coberta: Compañía

Publicat per Àtic dels Llibres

Carrer d’Aragó, 287, 2n 1a

08009, Barcelona

info@aticodeloslibros.com

www.aticodeloslibros.com

ISBN: 978-84-17743-98-7

THEMA: YFU

Conversió a ebook: Taller de los Libros

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser efectuada amb l’autorització dels titulars, amb excepció prevista per la llei. S’ha de dirigir a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessita fer servir algun fragment d’aquesta obra (www.conlicencia.com; 91 702 19 70 / 93 272 04 47).

Contingut

Portada

Newsletter

Pàgina de crèdits

Sobre aquest llibre

Introducció

Pròleg

Els 13 rellotges

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Epíleg

Sobre James Thurber, Marc Simont i Neil Gaiman

Els 13 rellotges

Els 13 rellotges és una faula per a adults i un conte fantàstic per a infants. Escrita amb un estil poètic i cadenciós, farcit de delicioses rimes internes, ens explica la història del duc del Castell del Taüt, que viu amb la seva neboda, la bella Saralinda. Els tretze rellotges del castell s’han aturat a tres quarts i cinc de cinc perquè el duc ha matat el Temps. Tot canvia quan un trobador misteriós anomenat Xingu arriba al castell, i amb l’ajuda del voluble i oblidadís Gòlux intentarà superar la prova titànica que li imposa el duc: aconseguir mil pedres precioses en noranta-nou hores i retornar quan els rellotges que no toquen mai les cinc marquin aquesta hora.

Escrit el 1950, aquest preciós relat destil·la tendresa i ironia a parts iguals. Amb un magistral domini del llenguatge, James Thurber crea un món màgic poblat de personatges inoblidables, les peripècies dels quals es troben a mig camí entre els contes dels germans Grimm, les faules de Jean de La Fontaine i la saga d’El senyor dels anells de J. R. R. Tolkien.

Per a aquesta edició s’han recuperat les il·lustracions originals de Marc Simont.

«Probablement el millor llibre del món.»

Neil Gaiman

«Un dels contes més intel·ligents que s’han escrit mai.»

Time

«Una barreja apassionant d’aventura, humor i sàtira que desafia qualsevol classificació convencional.»

Los Angeles Times

«Un llibre especialment meravellós.»

The Washington Post

«Thurber sedueix l’oïda i conquereix el cor.»

Newsweek

«Les històries de Thurber són perquè els nens hi somiïn i perquè els adults les llegeixin com a paràboles.»

The Guardian

«Una deliciosa al·legoria de l’amor, el valor i la llibertat.»

Publisher’s Weekly

Introducció

Una cosa absolutament diferent de res que ningú hagi vist mai va baixar fent saltirons per les escales i va travessar l’habitació.

—Què és això? —va preguntar, pàl·lid, el Duc.

—No sé què és —va dir en Moixoni—, però és l’únic que existirà mai.

El llibre que tens a les mans, Els 13 rellotges, de James Thurber, és probablement el millor llibre del món.

I, si no és el millor llibre del món, és diferent de tots els que s’han vist fins ara, i, pel que sé, no se n’ha tornat a veure cap de similar.

Una amiga em va trucar una tarda feta un mar de llàgrimes. S’havia barallat amb el seu xicot i amb la seva família, el seu gos estava malalt i la seva vida era un desastre. Tot el que jo li deia —fos el que fos— encara empitjorava la situació. Així que vaig agafar un exemplar d’Els 13 rellotges i l’hi vaig llegir en veu alta. I la meva amiga va començar a riure de seguida, sorpresa i encantada, oblidant-se dels problemes. Li havia dit el que necessitava.

És d’aquesta mena de llibres. És únic. Fa feliç la gent, com els gelats.

James Thurber, que el va escriure, va ser un humorista famós (la major part dels seus contes i articles són per a adults) i un dibuixant amb un estil únic (homes i dones toscos que semblen fets de tela, sempre confosos, apocats i tristos). No va il·lustrar aquest llibre perquè tenia la vista ja molt malmesa, així que va demanar al seu amic Marc Simont que ho fes per ell. A Anglaterra el va il·lustrar el dibuixant Ronald Searle, i aquella va ser la versió que jo vaig llegir més o menys quan tenia vuit anys. Vaig quedar força convençut que era el millor llibre que havia llegit mai. Era divertit d’una manera estranya. Estava ple de paraules. I, tot i que és veritat que tots els llibres estan plens de paraules, aquell era diferent: estava ple de paraules màgiques, meravelloses i saboroses. Transitava cap a la poesia i després se’n sortia d’una manera que et venia de gust llegir-lo en veu alta per veure com sonava. Jo el llegia a la meva germana petita. I, quan em vaig fer gran, el vaig llegir també als meus fills.

Els 13 rellotges no és un conte de fades, ni tampoc una història de fantasmes. Però sembla un conte de fades i es desenvolupa en un món de conte de fades. És breu, no massa breu, només perfectament breu. Prou breu. Quan jo era un jove escriptor, m’agradava imaginar que havia de pagar a algú per cada paraula que feia servir quan escrivia, i no a l’inrevés; era una bona manera d’acostumar-me a fer servir només les paraules que necessitava de debò. I m’adono com Thurber embolcalla la seva història amb les paraules justes, mentre, al mateix temps, fa malabarismes amb paraules fabuloses que espeteguen i resplendeixen, paraules que dispara com un boig feliç, paraules que sempre expressen, que són reveladores i et deixen parat. És un miracle. Crec que d’aquest llibre se’n pot aprendre tot el que cal saber sobre com explicar històries.

Escolteu: hi surt un príncep, i també una princesa. Hi surt el duc més malvat que s’hagi escrit mai de la vida. Hi surten en Moixoni i en Murmuri (i en Xerraire). Per sort, hi surt la Hagga, que plora joies. Per desgràcia, hi surt un Todal. I el millor i el més meravellós i el més improbable de tot: hi surt un Gòlux, que porta un barret indescriptible i que adverteix el nostre heroi que:

La meitat dels llocs on he estat no han existit mai. M’invento coses. La meitat de les coses que dic que hi ha, no hi són. Quan era jove em vaig inventar una història sobre un tresor d’or enterrat i homes de força llegües al voltant van venir al bosc a cavar-hi. Jo mateix hi vaig cavar.

—Però, per què?

—Vaig pensar que potser era cert.

—Però si has dit que t’ho vas inventar tu!

—Ja ho sé, però aleshores no ho sabia. A mi també se m’obliden coses.

Qualsevol conte necessita un Gòlux. Afortunadament per a tots, en aquest llibre n’hi ha un.

Arreu del món hi ha històries a les quals manca una introducció, que necessiten que surti algú i expliqui les coses abans de començar a llegir. Un pròleg que prepari el terreny, en què el prologuista il·lumini les zones fosques i, amb això, permeti que el conte llueixi amb més força, igual que una pedra preciosa polida i encaixada en un encast bonic llueix més que en un racó polsegós o enganxada al guant llardós d’un duc.

Els 13 rellotges no és un d’aquests contes. No li fa falta cap introducció. No em necessita per a res. És com una de les joies del riure de la Hagga, que es dissol si se l’examina massa estona o massa de prop.

No és un conte de fades. No és un poema, no és una paràbola ni una faula ni una novel·la ni un acudit. En realitat, no sé el que és Els 13 rellotges, però, sigui el que sigui, com va dir algú sobre alguna cosa al principi d’aquesta introducció, és l’únic que existirà mai.

Neil Gaiman

Febrer del 2008

Pròleg

Vaig escriure Els 13 rellotges a les Bermudes, on havia anat a acabar un altre llibre. Que em posés a escriure’l és un exemple d’escapisme i de manca de força de voluntat. Però, llevat que recorri de tant en tant a aquesta mena de mecanismes, no veig com l’home modern pot evitar tornar-se boig. Demano disculpes als meus editors i al talentós Marc Simont, que van haver de suportar les petites correccions constants que vaig insistir a fer, fins i tot en les galerades. Al final em van prendre el llibre de les mans, argumentant que ja estava acabat i que l’única cosa que jo volia era divertir-me jugant amb els rellotges i pujant i baixant escales secretes. Em van enxampar.

Vull donar les gràcies a un seguit d’amics que em van ajudar:

A la Sara Linda Williams, per deixar-me fer servir el seu nom per a la princesa (la senyoreta Williams, que té quatre anys, va insistir que la princesa portés llorer als cabells en comptes de lliris de Sant Josep; vam discutir sobre la qüestió fins a l’extenuació, i en vaig sortir vencedor pels pèls); a en John i la Nelga Young, que em van brindar el lloc perfecte per escriure el relat; a la Fritzi Kuegelgen, que gràcies a alguna mena de màgia va poder transcriure unes cinc-centes pàgines dels meus gargots inintel·ligibles escrits a llapis i, després, em va llegir en veu alta l’obra sencera des del principi fins al final una dotzena de vegades com a mínim; a en Ronnie i la Janey Williams, que amb la seva presència feien que millorés el temps de l’illa i dels oceans; i a la meva dona, per les seves crítiques constructives i per despertar-me quan tinc malsons, suposo que alguns sobre el Todal, però els pitjors, a les nits més fosques, sobre tota aquesta iniciativa en general.

J. T.

West Cornwall

Connecticut

I

Vet aquí que, una vegada, al damunt d’un turó solitari, hi havia un castell tenebrós amb tretze rellotges aturats on vivien un duc fred i agressiu i la seva neboda, la princesa Saralinda. Ella era càlida, tant si bufava vent del nord com del sud, però ell era sempre fred. Tenia les mans tan fredes com el seu somriure i gairebé tant com el seu cor. Portava guants per dormir i guants mentre estava despert, per la qual cosa li costava recollir agulles de cap, monedes, llavors de fruites o arrencar les ales als rossinyols. Era molt alt, no gaire vell i fins i tot més fred del que ell es pensava. Al damunt d’un ull duia un pegat de vellut, i l’altre li resplendia darrere d’un monocle, així que semblava que una meitat del seu cos era més a prop d’algú que no pas l’altra. Va perdre un ull als dotze anys, ja que li agradava escorcollar nius i llodrigueres buscant-hi ocells i animals per malferir-los. I, una tarda, una mare capsigrany el va ferir abans a ell. Es passava les nits somiant coses malvades i perdia els dies en maquinacions perverses.

Maquinant perversament, se’l sentia coixejar i riure com un brivall pels passadissos freds del castell mentre planejava proves impossibles per sotmetre els pretendents de la Saralinda. No volia donar en matrimoni la mà de la princesa a ningú, ja que aquella maneta era l’única cosa càlida que hi havia al castell. Fins i tot, les manetes del seu rellotge de polsera i les busques dels tretze rellotges estaven congelades. S’havien congelat al mateix instant, una nit que nevava, set anys enrere, i, des d’aleshores, al castell sempre eren tres quarts i cinc de cinc. Els viatgers i els mariners miraven cap al castell tenebrós al damunt del turó solitari i deien: «Allà el temps està congelat. Sempre és Aleshores. Mai no és Ara».

Al Duc fred li feia por l’Ara, ja que l’Ara és calidesa i urgència, mentre que l’Aleshores estava mort i enterrat. L’Ara podria comportar algun cavaller brillant, alegre i valent. «Però, no!», murmurava el Duc fred. «El príncep es trencarà davant d’alguna prova nova i horrible: enfilar-se a un lloc massa alt, trobar una cosa massa llunyana, aixecar una càrrega massa pesada». El Duc temia l’Ara, però, a causa d’alguna estranya perversió, manipulava els rellotges per comprovar si funcionaven mentre resava perquè no ho fessin. Manetes, maldestres i uns quants mags que van passar per allà van intentar posar en marxa els rellotges amb les seves eines o amb paraules màgiques, o colpejant-los i renegant, però no va haver-hi res que brunzís o fes tic-tac. Els rellotges estaven morts, i, al final, després de rumiar-hi molt, el Duc va decidir que havia assassinat el temps, que l’havia matat amb un cop d’espasa, havia netejat la sang de la fulla amb la barba de la seva víctima i l’havia deixada allà estesa, dessagnant-se durant hores i minuts, amb les molles saltironant per fora i el pèndol desintegrant-se.

El Duc coixejava perquè no tenia les cames igual de llargues. La dreta havia crescut més que l’esquerra perquè, quan era jove, es passava matins sencers fent centrades amb cadells i clavant puntades de peu als gatets. Als pretendents els preguntava: «Hi ha alguna diferència en la longitud de les meves cames?». I si el jove contestava: «És clar que sí, una és més curta que l’altra», el duc el travessava amb l’estoc que tenia ocult al bastó i el llençava a les oques perquè se’l mengessin. Se suposava que el pretendent havia de dir: «És clar que sí, una és més llarga que l’altra». Més d’un príncep havia acabat enfilat a l’estoc pel fet d’haver-se equivocat en la diferència. D’altres havien mort per culpa d’ofenses igualment trivials: trepitjar les camèlies del Duc, no lloar-li els vins, mirar-li els guants durant massa estona o mirar-se la seva neboda amb insistència. A aquells que sobrevivien a la seva altivesa i al seu acer, els posava proves impossibles per guanyar-se la mà de la seva neboda, l’única mà càlida del castell on el temps es va congelar una nit que nevava, a tres quarts i cinc de cinc. Se’ls demanava que tallessin una porció de la lluna o que convertissin l’aigua del mar en vi. Se’ls enviava a buscar coses que no havien existit mai i edificis que no podien existir. Hi anaven, ho intentaven i fracassaven, i desapareixien i no se’ls tornava a veure. I a alguns, com ja he dit, els mataven per tenir noms que començaven per X o perquè els queia una cullera o perquè no parlaven del pecat amb prou respecte.

El castell i el Duc es refredaven cada cop més i la Saralinda, com qualsevol princesa, fins i tot en un lloc en què el temps està congelat, es feia una mica més vella, però només una mica. Tenia gairebé vint-i-un anys quan un príncep, disfressat de trobador, va arribar cantant a la ciutat que hi havia als peus del castell. Es feia dir Xingu, que no era el seu nom, cosa ben perillosa, ja que era un nom que començava, i encara comença, per X. La veritat és que es tractava d’una pila de parracs apedaçats, un trobador espellifat que cantava per quatre cèntims i perquè li agradava cantar. En Xingu —com gosava fer-se dir— era el fill petit d’un rei poderós, però s’havia cansat de la roba cara i dels banquets i dels tornejos i de les princeses disponibles al seu reialme, i se n’havia anat per trobar, en una terra llunyana, la donzella dels seus somnis, cantant mentre viatjava a buscar-la, aprenent com vivien els humils i, possiblement, matant un drac de tant en tant.

Sota el rètol de l’Ànec d’Argent, a la ciutat que hi havia als peus del castell, on es reunien els taverners, els rondallaires, els borratxos, els busca-raons i altres veïns, va sentir parlar de la Saralinda, la princesa més adorable de les mil illes de la mar oceànica.

—Si pots convertir la pluja en plata, serà teva —va dir-li un taverner amb malícia.

—Si pots matar l’espinós Senglar Punxenc, serà teva —va afegir un viatger amb un somriure—. Però l’espinós Senglar Punxenc no existeix, cosa que ho complica una mica tot plegat.

—I el que ho complica encara més és l’acer i l’altivesa del seu oncle —es va mofar un rondallaire—. T’obrirà des de la gargamella fins a l’entrecuix.

—El Duc és gairebé tan alt com un arbre i només té vint-i-vuit anys, és a la flor de la vida —va balbucejar un borratxo—. Té la mà tan freda que atura un rellotge, tan forta que pot estrangular un brau i tan ràpida que és capaç d’atrapar el vent. I aboca trobadors a la sopa com si fossin crostons de pa.

—Aquí, el nostre trobador escalfarà el cor del vell amb cançons, l’enlluernarà amb joies i amb or —va dir sobtadament un busca-raons—. Aixafarà les camèlies del Duc, li vessarà el vi, li escapçarà l’espasa, li explicarà que el seu nom comença per X i, al final, el Duc li dirà: «Endu-te la Saralinda amb la meva benedicció, oh, príncep gentil del Parrac i del Pedaç, oh, genet del sol».

El busca-raons pesava tres quintars, però el trobador el va engrapar, el va llançar enlaire, el va atrapar quan baixava i va tornar a deixar-lo a terra. Després va pagar el compte i va sortir de l’Ànec.

—He vist aquest jove abans —va mussitar el viatger mentre mirava com marxava en Xingu—, però aleshores no era un brivall ni un trobador. A veure, cap a on ha anat?

—De pet a la sopa —va dir el borratxo—, com si fossin crostons de pa.

II

A fora de la taverna, una lluna groga que bressolava una estrella blanca a la punta de la seva banya il·luminava la nit. Al castell tenebrós de damunt del turó, una llanterna brillava i s’apagava, apareixia i desapareixia, com si el Duc macilent vagaregés d’una cambra a l’altra, apunyalant ratpenats i aranyes i matant ratolins.

—Enlluernar el Duc amb joies —va dir el trobador en veu alta—. En això hi ha alguna cosa, però no se m’acudeix què pot ser ni on es pot trobar.

Es va preguntar si el Duc li ordenaria provocar una nevada púrpura o construir una taula a partir de serradures, o si, simplement, l’obriria des de la gargamella fins a l’entrecuix i diria a la Saralinda: «Aquí jau el darrer insensat, un trobador anònim. Faré que els patges el llencin a les oques perquè se’l mengin».

El trobador es va estremir a la llum de la lluna i es va preguntar on tenia la gargamella i l’entrecuix. Es va preguntar com, per què i quan podria envair el castell. No es coneixien casos en què un duc demanés a un trobador espellifat que compartís la taula amb ell, ni en què li plantegés una prova per superar-la ni, molt menys, en què li permetés conèixer una princesa.

—Ja se m’acudirà alguna cosa —va pensar el príncep—. Ja hi pensaré.

Era molt tard i els troneres tornaven de les tavernes a les seves cases trontollant i titubejant, però cap d’ells vestia parracs, ni esquinçalls, i fins i tot, alguns vestien de vellut. Un terç dels gossos de la ciutat van començar a bordar. El trobador va agafar el llaüt que duia a l’espatlla i va improvisar una cançó. Se li havia acudit una cosa.

Com borden els gossos aquesta nit!

Borden com qui ensuma algun robador.

Borden als que amb vellut van ben vestits,

però no pas a aquest pobre trobador.

Un rondallaire, que anava fent tentines cap a casa seva per ficar-se al llit, es va posar a riure quan va sentir la cançó, i tots els busca-raons i borratxos es van aplegar al voltant del trobador per escoltar-lo.

Com que al Duc li agrada el vellut,

us convidarà a prendre el te al castell,

però amb els meus parracs i peücs

em quedaré aquí passant fred.

Els veïns de la ciutat es van amuntegar al voltant del trobador i l’animaven entre rialles.

—És un valent, aquest espellifat, cantant cançons sobre el Duc! —va dir entre rialles un coix que s’havia afegit a la gentada.

El trobador va continuar cantant.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.