Roger Pera

Fill de l’actor Joan Pera, als 9 anys debuta professionalment al teatre i també com actor de doblatge posant la veu de Christian Bale a El imperio del sol, escollit pel mateix Spielberg. És el doblador habitual d’Edward Norton, Tobey Maguire, Eddie Redmayne, Jonathan Rhys-Meyers, Jesse Eisenberg i un llarg etcètera.

És un actor molt conegut a casa nostra per les seves interpretacions en sèries de televisió com Poblenou, Estació d’enllaç, Ventdelplà o la comèdia 13 anys i un dia, dalt dels escenaris en obres com Amadeus, Infantillatges o Ronda de mort a Sinera amb la Companyia del Teatre Lliure, i musicals com Germans de sang, Jesucristo Superstar, La Vampira del Raval o Poe de Dagoll Dagom, i també en pel·lícules com El Lobo o Habana Blues.

És professor de doblatge i interpretació.

«El dissabte 25 de gener de 2014 hi havia programada funció de Germans de sang. A les 18.00 h. Es va anul·lar. [...] es va anul·lar perquè jo, que representava el protagonista, no m’hi vaig presentar. [...] No puc dir que aquesta fos una situació nova, perquè feia anys que estava enganxat a la cocaïna.»

Roger Pera repassa la seva extensa carrera professional, des que amb 9 anys va iniciar-se en el teatre i el doblatge, i tots els èxits i elogis que va acumular fins que va estar a punt de perdre-ho tot. Escrit en un to directe i proper —a estones dramàtic, a estones còmic—, aquest llibre és també el relat sincer i honest de la seva lluita contra la droga.

«I sabeu què? El que us diré ara us sorprendrà: ESTIC AGRAÏT A TOT AIXÒ QUE M’HA PASSAT. I sí, he canviat. Hem retrobat el Roger. I m’he perdonat. Ho he aconseguit.»

Amb textos de Jordi Basté, Ismael Abadal, Marta Pera, Pep Sala, Ricard Reguant i Joan Pera.

Èxit

INSPIRA

78

© 2020 Roger Pera Itxart

© 2020 Jordi Basté, Ismael Abadal, Marta Pera,

Pep Sala, Ricard Reguant i Joan Pera, pels textos respectius

© Júlia Garcia Font, per la foto de portada

© 9 Grup Editorial, per l’edició

Angle Editorial

c. Mallorca, 314, 1r 2a B

08037 Barcelona

T. 93 363 08 23

www.angleeditorial.com

angle@angleeditorial.com

Primera edició: març de 2020

ISBN: 978-84-18197-15-4

Producció de l’ebook: booqlab.com

No és permesa la reproducció total o parcial d’aquest llibre, ni la incorporació a un sistema informàtic, ni la transmissió en cap forma ni per cap mitjà, sigui electrònic, mecànic, per fotocòpia, per gravació o altres mètodes, sense el permís previ i per escrit dels titulars del copyright.

Índex

Pròleg de Jordi Basté

Èxit

El final és on tot comença

Una mena de nen prodigi

Roger Sense Causa

Un tio amb sort

El rei de l’Havana

L’ingrés

Abraçar la malaltia

Epíleg. La capsa de Nadal

Cartes que portaré sempre amb mi

ISMAEL ABADAL

MARTA PERA

PEP SALA

RICARD REGUANT

JOAN PERA

Agraïments

Conec en Roger des de fa anys. Des que era un dels protagonistes de Poblenou a TV3. D’això fa més de vint anys. Bé, de fet, mai es coneix prou bé a ningú. Mai. D’aquí el patiment de molts pares i mares quan els fills eviten que exerceixis d’investigador privat. Ningú t’alliçona per ser pare, ni per ser fill, ni tan sols per ser persona. Les debilitats són múltiples. Els perills t’envolten. I, aquests anys, els tens tots al teu abast.

En Roger i jo, si fa o no fa, som d’una generació en què tot era dolent però volíem provar si ho era o no. Som fills del no-res. Nascuts encara en la dictadura però crescuts en la transició, vam voler saber per nosaltres sols, sense ajuts i sense xarxa, què era això de la democràcia.

I la democràcia era fer-ho tot sense que ens prohibissin res.

Conec en Roger, però conec també son germà Biel, que va ser becari al Tu diràs de RAC1 quan jo el presentava. En Biel era un bon paio que mai, mai, va fer bandera de ser fill de qui era fill, ni germà de qui era germà. En Joan, en canvi, sempre feia bandera dels fills.

Un dia que va venir a la ràdio vaig preguntar a en Joan com estaven els nanos, una pregunta retòrica a la recerca d’un senzill «bé». La resposta va ser un repàs individualitzat de tota la canalla Pera Itxart. I té sis fills. L’amor d’en Joan pels seus fills és imperial. Sempre ha estat així.

Quan ens vèiem, especialment li preguntava per en Roger, i més després del seu inici a la sèrie dels migdies a TV3.

En Roger sempre estava bé, em deia en Joan. Si no feia el doblatge de Matt Damon, era un musical que estava preparant o un petit paper en una TV movie, o un curt, o era a Madrid en una sèrie o doblant Tobey Maguire.

Un matí, mentre feia el programa, el 27 de gener de 2014, uns oients ens van enviar un correu en què explicaven el que havia passat dos dies abans al Teatre del Raval de Barcelona, on es representava el musical Germans de sang.

No hi va haver representació perquè en Roger Pera no s’hi va presentar. Va haver de sortir el director del musical a l’escenari i enfrontar-se al públic que omplia la sala barcelonina. En Ricard Reguant va prendre la paraula i el va excusar. Però va ser una excusa demolidora, de gran amic, de toc d’alerta. Aquell dilluns en Ricard va entrar a El món a RAC1 en directe: «Està malalt. Ja ve de lluny. No podem culpar una persona malalta. Estava convençut que fer Germans de sang l’ajudaria a curar-se però hem fracassat. No podem tapar el que fa. Ningú més, ni ell mateix, no podem tapar-ho més. El que hem de fer és curar-lo».

Quines casualitats té la vida. A en Roger el vaig conèixer teatralment al costat d’en Sergi Zamora, d’en Joan Crosas, de l’Àngels Gonyalons i de la Gemma Brió quan van representar (oh, divina casualitat) Germans de sang, però l’any 1994, també dirigida per en Ricard Reguant.

Més de vint anys després, tot quadrava amb aquell musical. Em consta que aquella trucada d’en Reguant a RAC1 va ajudar molt en Roger. Molt. El dolorós cop de puny de l’amic que li diu: «Roger, prou. Som-hi».

Quan va acabar el programa no sabia com reaccionar. ¿Havia de trucar a en Joan, al pare, aquell home que un dissabte a la tarda de no sé quants anys enrere va fer que l’amic Xavier Bosch i jo no poguéssim suportar els atacs de riure que ens van agafar veient-lo amb en Paco Morán al Borràs fent La extraña pareja? L’home que ens va fer riure, sentir-lo plorar? No.

Trucava a algun dels germans d’en Roger? Tampoc. En Reguant explicava des de la justa distància entre la família i el company el que estava passant. En Roger era enmig del drama.

Al cap d’unes setmanes vaig parlar amb en Joan Pera, el pare que el va parir. «Se n’està sortint. A poc a poc. Ho farà. És valent».

Un dia en Roger em va trucar. Em volia veure i explicar-me com estava. Vam quedar al migdia en una cafeteria a tocar de la ràdio. El vaig veure com feia anys que el coneixia: atabalat, emocionat, apassionat… Però en això m’assemblo a en Roger. Tenia ganes de fer coses. Em va explicar que havia fet el doblatge de l’Eddie Redmayne al biopic de l’Stephen Hawking a The Theory of Everything, que estava preparant una obra musical i que s’estava curant.

Recordo haver-li dit: «Hòstia, Roger, para, para». En Roger xerra com si fes un doblatge, amb aquella veu deliciosa, fastigosament perfecta, que, a més, fa vibrar quan toca i la fa aflautar quan li rota.

—Estàs bé? Estàs net? —li vaig preguntar.

—Mai saps quan estàs bé i si pots recaure, però estic orgullós de mi mateix. Mai ho havia estat tant.

I a partir d’aquí em va explicar la seva vida com si fos una autobiografia parlada, recitada de memòria. Em va dir que estava escrivint molt. Sobre la seva vida, la seva misèria, i em va dir que la volia explicar per si a algú li podia servir d’ajut. Era una gran idea. Fer teràpia escrivint sobre el que a un mateix li passa en temps real. Així ho ha fet en Roger Pera. Allò que em va explicar fa uns mesos en una cafeteria de Barcelona, que enllaçava amb el que havia passat al Teatre del Raval mesos abans, era la seva teràpia.

—A poc a poc, Roger. No tinguis pressa. És llarg però ves escrivint. T’ajudarà —li vaig dir.

I, com tot a la vida, ha necessitat el seu temps. Per molt dolorós que sigui, que em consta que ho és… i molt. Aquí escriu la seva història en Roger. La d’un intent de superació. Salta, Roger, salta.

JORDI BASTÉ

ÈXIT

Aquesta història és, abans que cap altra cosa, una història d’amor.

A la meva família.

Als meus amics.

A la meva professió.

A la vida.

Jo soc fulla seca que trista rodola,

que pels aires vola sens guia ni nord.

Mon ànima es troba sola i desvalguda

mes ben merescuda tinc ma negra sort.

Almenys un dia un pare tenia

i uns germans estimats,

mes, ai, els vaig perdre i tot per ma culpa.

Oh, no tinc disculpa,

vaig ser un fill ingrat.

RAMON PÀMIES

El final és on tot comença

El dissabte 25 de gener de 2014 hi havia programada funció de Germans de sang. A les 18.00 h. Es va anul·lar.

No era per culpa de l’augment de l’IVA que està ofegant el nostre sector, ni tampoc per cap altre problema relacionat amb el teatre. Els actors no havien pas decidit fer vaga. No havia sorgit cap inconvenient tècnic impossible de solucionar i, tot i que potser n’estava temptat, el banc no havia embargat el vestuari de la companyia. No. Res de tot això. Aquella funció es va anul·lar perquè jo, que representava el protagonista, no m’hi vaig presentar.

M’agradaria treure’m una bona excusa de la màniga. Posar cara de nen entremaliat, començar amb el clàssic: «No us ho creureu, però…», i tot seguit afegir alguna cosa fantàstica:

—M’ha trucat en Bruce Springsteen. I estic a l’altra banda de l’Atlàntic rodant un videoclip.

—He descobert que vull ser una dona. I he passat la tarda operant-me els pits.

—M’ha trucat l’ET, que s’havia perdut. I he agafat una bicicleta per tornar-lo a casa.

Però no. Res de tot això era veritat. És clar que no. La veritat era una altra. Més trista i més refotudament depriment.

Era a casa.

Estava tancat.

Estava sol.

I què hi feia?

Ben poca cosa, i molt trista. M’estava assegut al sofà davant de la tele. Canviava de canal de manera compulsiva: pel·lis porno, programes escombraria, qualsevol cosa. De tant en tant, mirava el rellotge i em deia: «Deu minuts més». Però passaven aquells deu minuts i no m’aixecava. Al contrari, em feia una ratlla de cocaïna sobre la caràtula d’un CD i l’esnifava.

Deu minuts més.

I una altra ratlla.

I deu minuts.

I ratlla.

Cada vegada més espantat, més encongit, més paranoic. Ionqui perdut.

No puc dir que aquesta fos una situació nova, perquè feia anys que estava enganxat a la cocaïna. I no aconseguia desenganxar-me’n.

Primer ho havia negat, no acceptava que tingués un problema. Després havia fet cas als consells de la gent que m’estimava, i havia estat tot un any ingressat en un centre de desintoxicació. Aquesta experiència m’havia permès referme, i durant un temps semblava que ho havia aconseguit.

Però és fàcil recaure en la cocaïna si no fas les coses com les has de fer. I si no neteges tot el que has de netejar dins teu. I després d’estar un any sense consumir-ne, vaig tornar-hi. Havia re-caigut.

I necessitava demostrar a la gent que m’envoltava —a qui m’estimava, i a qui no— que no era un drogoaddicte, sinó un actor.

Un bon actor.

I per demostrar-ho, vaig voler recuperar el meu primer èxit, que aleshores complia vint anys: l’obra amb què m’havia convertit en l’actor que sempre havia somiat que seria, Germans de sang.

Això sí, ho tenia tot en contra. Cap gran productora va apostar per aquell projecte, perquè els empresaris tenen el costum de malfiar-se dels actors rehabilitats. No puc culpar-los, però tampoc puc agrair-los res. (He de dir, però, que en aquest país estem molt lluny encara d’altres països, com per exemple els Estats Units, on un empresari, davant de dos currículums més o menys iguals, és capaç de contractar la persona rehabilitada abans que l’altra, que no ha hagut de passar per aquest esforç sobrenatural. El fet que una persona s’hagi rehabilitat diu molt d’ella mateixa. Una addicció és una de les pedres més gosses que la vida et pot posar enmig del camí.) A qui sí que haig d’estar agraït és al Ricard Reguant. En un gest de màxima generositat que demostra de quina pasta està fet —la més noble—, aquest director va acceptar sumar-se al projecte i, quan vam comprovar que no tindríem cap suport, se’l va carregar, juntament amb mi, sobre les espatlles.

Un muntatge teatral pesa molt per a només dues espatlles, però hi vam esmerçar tots els esforços. Totes les forces. I no vam defallir. Vam negociar els drets d’autor, que feia anys que havien caducat, vam convèncer la companyia d’actors, vam buscar un teatre i vam negociar les condicions, vam atendre la premsa i vam estar al cas de la campanya de publicitat… I, esclar, vam assajar, assajar i assajar.

Tot havia de sortir perfecte. Durant tres mesos vam treballar sota molta pressió, i jo sentia una desesperada necessitat que l’obra fos un èxit. Si no funcionava, em quedaria sense un puto duro. Totalment arruïnat.

M’ho jugava a tot o res, aquesta era la sensació. I quan va arribar el moment de l’estrena només tenia una opció: pujar a l’escenari, actuar a fons i creuar els dits perquè tot sortís bé.

I és el que vaig fer. El dia de l’estrena vaig pujar a l’escenari i vaig actuar com mai. En acabat, hi va haver un segon de silenci, un segon en què s’havia de decidir tot. Com a les pel·lícules.

Vaig creuar els dits mentalment…

I tothom va començar a aplaudir.

Cada vegada més fort.

I es van anar posant drets. Primer les files del davant, després les tres següents, i la fila sis, set i vuit. I tot el teatre.

Tenia el teatre als meus peus. I fins i tot el món.

Èxit rotund.

Me n’havia sortit.

Aquest hauria d’haver estat un moment de felicitat rotunda, i tant, però no ho va ser. D’entre les moltes entrevistes que em van fer aquells dies, recordo el matí que vaig anar al programa del Jordi Basté a RAC1. Després de parlar de l’obra, em va mirar somrient, i amb aquell to seu, més de bona persona que de presentador professional, em va dir:

—Se’t veu molt bé, Roger.

—Sí —vaig contestar—, estic bé.

Però no era veritat.

Vaig tenir ganes de contestar amb total sinceritat: «Jordi, no estic tan bé», i després buidar-me.

Li hauria explicat que, com ell i tota la professió sabia perfectament, tenia problemes amb la cocaïna, i havia fet un tractament per desenganxar-me. I en aparença sí que havia funcionat, aquell tractament, però només en aparença. En realitat (i això que diré ara és la clau) no l’havia fet per recuperar-me a mi mateix —al Roger—, sinó per recuperar coses: el perdó dels pares i els germans, la confiança dels amics, l’admiració de la professió, del públic… Volia, necessitava que tothom em tornés a aplaudir.

—Molt bé, Roger!

I ho vaig aconseguir: els aplaudiments i l’èxit. Però un cop aconseguit, necessitava un altre tipus d’èxit.

L’exit.

La sortida.

La cocaïna.

I un vespre va passar.

El 24 de gener de 2014 vaig sortir a prendre alguna cosa. Després de l’estrena de Germans de sang, les coses anaven bé. Més que bé, molt bé. Em tornava a sentir un tio estimat, bon actor, i la gent havia recuperat la confiança en mi. Em sentia confiat, fort.

Estava animat, tenia ganes de riure, de ballar. I vaig demanar una copa. I em sentia molt millor. Reia i ballava. I no volia que la festa acabés mai.

I vaig deixar de tocar de peus a terra. Tenia la sensació que, si em llançava per una finestra, se’m desplegarien unes ales. Seria capaç de volar. Podia fer el que volgués. Qualsevol cosa. I, per què no?, també esnifar-me una ratlla.

I aquella nit, en algun moment, ho vaig fer. Vaig buscar algun camell. No és difícil. La droga és per tot arreu. I senyors, senyores… no ens enganyem: hi ha més droga per sobre la Diagonal que per sota.

—Un gramet —li vaig demanar.

I ja està.

Ja no vaig saber parar.

Dues coses sobre l’addicció.

La primera és que amb la droga no s’hi juga. No pots. No pots apostar ni una mica per ella. Perquè sempre perds. Sempre et guanya. Sempre. I és capaç, la molt puta, de prendre-t’ho tot sense donar-te res a canvi.

I l’altra.

L’addicció és la malaltia de l’autoengany. Primer dius que pillaràs un gramet i a les tres de la nit ja seràs a casa. I sí, fins a les tres t’ho passes de puta mare. Però a les tres no tornes a casa. Què fas? Tornes a trucar al teu camell. I no pilles només un gramet, sinó un parell. I aleshores ja és massa tard. Són les sis del matí i tornes a casa. Però acabes tancat en una habitació. I et tornes paranoic. No surts per a res. Només veus la televisió.

Porno, idioteses.

Ionqui perdut.

I es fa de dia.

I estàs atrapat en un bucle.

I no pots sortir.

Això és el que em va passar aquell 25 de gener de 2014. A les onze del matí em van trucar des de casa. El meu pare o la meva mare. No ho sé perquè no vaig despenjar el telèfon. En comptes de fer-ho, em fotia una ratlla.

I després una altra.

I una altra.

I com que no pots suportar més aquella immensa culpabilitat i aquella estratosfèrica sensació de fracàs personal, hi tornes.

L’alarma no només es va disparar a casa, sinó també al teatre. A les tres de la tarda va córrer la veu que el Roger no hi era, i tampoc no contestava al telèfon. Ni la família ni cap dels seus amics sabia on coi s’havia fotut… I en tres hores començava la funció. Què podien fer? A la desesperada, el Ricard va decidir venir a buscar-me.

Va trucar a la porta del meu pis. Jo el vaig sentir. Em va demanar, si us plau, que l’obrís. Em va recordar tot el que ens hi jugàvem. Tot el que havia fet per mi. Em va suplicar que reaccionés.

Però jo no vaig obrir. Vaig esperar que marxés i aleshores, amb la poca cocaïna que em quedava, vaig agafar un taxi i vaig fotre el camp.

—A Granollers —vaig dir.

Per què Granollers? Perquè era on vivia el meu camell. Li vaig demanar que em donés allotjament durant dos dies, i aquell xaval no va trobar cap raó per negar-me aquell favor. Em va deixar un llit, i em va cobrar seixanta euros per gram. Un bon negoci per a ell, suposo.

Mentre era en aquella casa, el telèfon no va parar de sonar. Vaig tardar molts dies a reunir el valor suficient per escoltar els missatges que em van deixar al contestador. Aleshores, en un d’aquells moments que voldria no haver viscut, vaig sentir les veus de les persones a qui m’estimava. El meu pare només plorava, la meva mare cridava, desesperada, i els membres de la companyia, un per un, em demanaven que tornés:

«Si us plau, Roger, torna.»

«Si us plau, Roger, torna.»

«Si us plau, Roger, torna.»

Aquelles veus demolidores, però, no les vaig escoltar aleshores. Durant dos dies sencers vaig estar en un pis decrèpit i sòrdid d’una ciutat que no era la meva. I no era pas el millor lloc per estar-s’hi. No sé quina idea teniu de la casa d’un camell, però traieu-vos del cap imatges de luxe i, molt menys, de luxúria. La d’aquell camell era d’allò més trista. Un apartament minúscul, sense cap mena de decoració a les parets, primes com un paper, i allà s’hi barrejaven els clients del camell amb els de la seva xicota, una prostituta. Ratlles i gemecs. I per acompanyar aquesta banda sonora que segurament sonarà a l’infern, els plors d’una nena de ni cinc anys, la filla, a qui feien callar a bufetades.

I què feia jo? Estava ajagut al llit, amb un gram de cocaïna a la tauleta de nit. Gairebé abraçant-la. Allò era l’única cosa que m’importava en aquell moment. La cocaïna.

Estava atrapat.

En un infern.

Que va durar dos dies, fins que no vaig poder més. Va arribar un moment en què vaig saber que havia de tornar. No era un raonament, alguna cosa racional, sinó una sensació física. Una intuïció. Un elemental sentit de la vida. Havia de sortir d’allà. Tot el que estava passant no era propi del Roger, no s’acostava ni de lluny als meus valors ni a la mena de vida que jo volia per a mi. Havia de tornar a casa.

I en el meu cap ressonaven les paraules d’aquell Calígula que jo havia interpretat per a Televisió Espanyola.

«Vivir es lo contrario de amar.»

Com un martell.

«Vivir es lo contrario de amar.»

O una advertència.

«Vivir es lo contrario de amar.»

Un mantra.

Rebentat de tristesa, vaig agafar un altre taxi fins a Mataró, a casa dels meus pares. Eren les dues de la matinada, però em va rebre tota la família, reunida per esperar la pitjor notícia. Un pare, una mare i cinc germans, tots amb una barreja totalment legítima d’angoixa, tristesa i, qui ho sap?, potser fàstic. No em sentia ni remotament capaç de parlar-hi en aquelles circumstàncies, així que només els vaig demanar que em deixessin descansar.

—Després en parlarem a fons, de tot el que ha passat —els vaig prometre.

I per una vegada, vaig sentir que era veritat.

Els pares em van deixar quedar a casa. Em vaig dutxar, em vaig posar el pijama i vaig anar al llit.

Sempre m’adormo amb la ràdio de fons, i aquella nit no va ser una excepció. Quan vaig encendre l’aparell, la veu del presentador del butlletí de Catalunya Ràdio deia:

«L’actor Philip Seymour Hoffman ha mort de sobredosi.»

No soc de creure en senyals ni res per l’estil, però des d’aleshores hi he pensat molt, en aquella coincidència. Podia entendre perfectament per on havia passat el Philip Seymour Hoffman, i per què s’injectava aquella merda que el va matar. I al mateix temps, sabia que hauria estat tan fàcil que jo acabés igual que ell.

Mort en un mal viatge.

Vaig tardar cinc dies a recuperar-me, però finalment ho vaig fer. Vaig reunir el valor que em quedava, em vaig asseure davant dels meus pares i els vaig mirar als ulls. Els meus estaven negats de llàgrimes.

—No vull que em torni a passar això mai més —els vaig dir.

I ens vam abraçar.

Una mena de nen prodigi

Una de les coses que no pots evitar quan ets el Roger Pera —per a bé i per a mal— és que el teu pare sigui el Joan Pera. Un dels grans actors de teatre còmic catalans, hereu de personatges mítics com el Capri o la Mary Santpere, el primer presentador de TV3, el doblador de Woody Allen… I, entre altres coses que deixo en mans del meu equip de psicòlegs, això m’ha marcat: sempre he viscut envoltat de teatre.

Per començar, els meus pares es van conèixer en una obra de teatre amateur. Va ser a la Sala Cabanyes de Mataró. I, com li agradava recordar al pare, ell aleshores ja demostrava les seves qualitats innates com a actor.

—I la mare…? —li preguntava jo quan era un nen.

I el pare responia amb cara de circumstàncies:

—La mare, Roger, era la pitjor actriu de Catalunya.

A casa mai no posem en dubte que el pare sigui mereixedor de la Creu de Sant Jordi, el Gaudí d’Honor i de tots els premis que té a l’estanteria, però la mare… aiii, la mare... es mereix un reconeixement potser més important. Una estàtua encara seria poc.

Es diu Maria del Carme Itxart, però a casa sempre li hem dit Mare Mery. El pare Pera i la mare Mery. Ella ha estat la persona que ha fet possible el miracle de tirar endavant una casa amb sis fills i un marit artista: com sempre diem nosaltres, els Pera som una versió mataronina de La Blancaneu i els set nans. I l’únic secret per aconseguir-ho ha estat lliurar-se a la seva família sense condicions. La mare és tot amor, tot passió, i una gran amant de les bromes. Més enllà del seu vessant públic, a casa el pare sempre ha estat una persona seriosa, inclús una mica imponent, i no sempre m’ha estat fàcil entendre-m’hi. No poca gent pel carrer sovint m’aturen i em diuen: «Hola, Roger… Felicitats per tot. Ens agrades molt. Et seguim des de Poblenou! Molt bonic el programa de TV3 que vas fer amb la Nierga. I som molt fans del teu pare, també. Apa, que tenir-lo a casa ha de ser divertit, eh?». I jo penso: «Sí, sí, uffffff, mooolt divertit. És l’alegria de la huerta, vaja». En canvi, amb la mare sempre hem tingut una complicitat especial.

Li dec molt, a la mare.

I bé. Aquell amor que va començar en un teatre de Mataró ha durat més de cinquanta anys. I aquest temps dona per fer moltes coses, i n’han fet moltes, un fotimer, a banda de dedicar-se essencialment a tenir fills.

Sí, perquè n’han tingut sís.

Sis, sí. Sis.

L’Ivan.

Jo.

El Boi.

El Lau.

El Biel.

I el Blai.

Deixeu que us en faci cinc cèntims, d’aquesta tropa.

El meu germà gran és l’Ivan.

Si jo sempre he estat l’ovella negra, ell ha acceptat de grat el paper de l’ovella blanca. És l’home responsable per excellència —ha estudiat Ciències Polítiques i també… Teologia—, i és un gran polític que ha fet molts anys de regidor a l’Ajuntament de Mataró. Ara el tenim a l’Ajuntament de Barcelona i sempre he pensat que seria un bon alcalde, i també fins i tot un magnífic president.

Això ho penso de veritat, i parla de les seves qualitats, però també de la meva estima. Ha estat el meu millor amic, i hem viscut moltes coses des de molt petits. Escola, trapelleries, complicitats… Quan va estudiar a Londres, jo hi viatjava sovint amb quinze anys i em colava a l’habitació del col·legi major on ell vivia. Sí, nois, sí; amb quinze anys ja era amant de l’aventura i del perill.

Després l’Ivan es va fer gran, es va casar amb la Marie, i van tenir tres fills preciosos: el Max, el Nin i el Zac. Els meus amors.

No sempre he estat a l’altura del meu germà. I entre les coses de les quals em penedeixo, hi ha les travetes que vaig fer a la Marie quan va entrar a la família. No ho feia perquè no m’agradés —és molt bona tia, la Marie—, sinó perquè em robava l’Ivan.

El meu germà, el meu millor amic.

Jo soc el segon.

El tercer és el Boi.

Si us pregunteu per què els pares van seguir buscant fills després de tenir-me a mi —jo ho he fet moltes vegades—, la resposta és fàcil. Els pares volien tenir una nena, i van pensar que a la tercera va la vençuda. Però no: va ser un nen.

El nom del Boi l’hi va posar el pare, perquè era molt fan de Tarzan. I com ell sempre diu: «Tenia dues possibilitats. I vaig preferir Boi a Xita…».

El Boi és una persona molt especial. És el que té el cor més gran de tots els germans, i viu en el seu planeta. De vegades em fa recança, perquè s’ha quedat en terra de ningú: massa petit per a l’Ivan i per a mi, i massa gran per als més petits. Però d’altra banda penso que no ho ha passat malament: és molt pur, sense malícia, i ha sabut viure en el seu món.

Quan nosaltres tres ja érem més grans, els pares van tenir temps, i van començar a pensar. I en què van pensar? En estadística. Les estadístiques diuen que tenien moltes possibilitats que, a la quarta, el seu fill fos una nena… Confiats en aquest pensament, s’hi van llançar, i van tenir…

Un nen.

El Lau.

Sense falsa modèstia (no la suporto. Tothom sap en què és bo i en què no ho és), jo soc un tipus llest, el més llest de casa, i capaç de moure’m pel món fent el que més m’agrada. Ara, si jo soc el llest, en Lau és l’intel·ligent.

La imatge que tinc del Lau és a la seva habitació. Tancat, estudiant. I tant va estudiar que ara no té només una carrera, sinó dues. I no dues carreres qualssevol.

El tio és físic i matemàtic.

Un respecte.

En aquest moment ja havia quedat clar que els Pera no servim per tenir nenes. Fins i tot l’Ivan ha tingut tres… nens. Però els pares s’hi havien encaparrat, i només dos mesos després que nasqués el Lau la mare va tornar a quedar-se embarassada. Altre cop. My God.

En aquella època jo tenia tretze anys, i recordo molt aquell part. Com que la mare ja era una experta, va anar poc al metge durant tot l’embaràs. L’únic dubte era saber si aquest també seria nen o, per fi, els pares haurien fet una nena. Aquest era el dubte del pare i meu quan esperàvem a la sala d’espera, mentre la mare estava donant a llum. Nervis, espera. I, finalment, es va obrir la porta i la llevadora va treure el cap.

No feia una cara precisament optimista.

—Nena? —va preguntar el pare amb un fil de veu.

La llevadora va fer que no amb el cap.

—Nen?

La llevadora va fer que no amb el cap.

—Una sargantana?

La llevadora ens va explicar que, en les proves que li havien fet a la mare, havien sentit només un cor. Però resulta que no n’hi havia un, de cor, sinó dos. Dos cors, dos caps, quatre braços, quatre mans, quaranta dits…

—Són dos nens —ens va dir la llevadora.

El pare es va quedar en blanc. I quan va reaccionar, només va saber dir:

—Quan ha sortit el primer, el metge ja no hauria d’haver mirat més.

El pare té aquestes sortides d’humor per protegir-se. De fet, tots els germans l’hem heretat. Si em permeteu, deixeu-me que us digui que, si voleu viure molts anys, protegiu i cuideu molt el vostre sentit de l’humor (aquest consell no cal que me’l pagueu. Regal de la casa). Però la veritat és que va ser un moment difícil. En aquella època el pare era un actor reconegut, molt popular…, però no guanyava prou per mantenir sis fills. A banda de la seva feina, a Mataró teníem dues botigues —Things— on tant l’Ivan com jo havíem passat moltes hores venent bijuteria, roba, complements… Bé, això no és del tot veritat. Realment el que fèiem era treure pols i netejar vidres. I ens donaven cent pessetes. Setanta cèntims d’euro.

—Necessitarem que ens ajudeu —ens va dir el pare.

I tant l’Ivan com jo vam respondre. Vam anar a la botiga sempre que va caldre, i jo vaig aportar els diners que començava a guanyar en el món del teatre i del doblatge.

Perquè encara no ho he dit, però jo vaig ser una mena de nen prodigi.

Ara us ho explicaré. Però abans deixeu que us comenti una paradoxa divertida. I és que a aquells dos bessons, el Biel i el Blai, avui a casa tots els diem el Borja Mari i el Pocholo. Van néixer en un moment dur, però van créixer en un moment molt dolç de la carrera del pare. I van tenir tot el que van voler.

Amb onze anys ja tenien pals de golf. Uns pals de golf que mai, mai han utilitzat.

Només diré això, d’aquests encantadors gamarussos.

Fent conya, moltes vegades li dic a l’Ivan: «Els pares haurien d’haver parat quan ens van tenir a tu i a mi. Ens tocarà repartir la poca herència entre molts».

No és difícil endevinar què va fer el meu pare quan jo era petit: tenir fills i treballar. Aquesta necessitat d’estar a dalt d’un escenari s’explica en part perquè havia de mantenir una família cada cop més nombrosa. Però ni el pare ni cap dels meus germans ens enganyem. El meu pare ha estat una mica això que ara els americans en diuen workaholic: preparar funcions de teatre, fer doblatge de pel·lícules, viatjar pel país, sortir a la tele…

Feia tantes coses, el pare, quan jo era petit, que mai no parava per casa. I per veure’l l’havia d’acompanyar als seus bolos de teatre.

En realitat, a mi m’encantava. Ja de petit era de sortir de casa, i m’agradava això d’agafar el cotxe i anar a un petit poble a ajudar a preparar la funció al pare. Em passava l’estona amb els actors, que els encantava aquell crio tan mono. De fet, els amics del meu pare es van acabar convertint en una segona família. Persones com la Carme Sansa, el Rafael Anglada, el Ventura Pons, la Glòria Roig, el Miquel Cors, la Marta Angelat, la Montse Miralles, l’Enric Cardona… I, esclar, la gran Mary Santpere, amb qui jo reia molt.

M’encantava aquell món i tota aquella gent. Però el que de veritat em flipava era veure com mon pare actuava. Disfressat amb robes de vegades ridícules, es convertia en una altra persona, i aconseguia fer riure desenes de persones.

Era molt xulo.

Al final de la funció, quan la gent aplaudia, jo l’assenyalava i em feia el presumit.

—És mon pare —els deia.

De petit admirava mon pare. Era el meu heroi. També ho és ara.

Però no penseu que tot són avantatges amb un pare actor. Quan ens portàvem malament, el pare podia fer l’amenaça més terrible que mai hagi sentit:

—Si no us porteu bé —ens deia—, us recitaré el Poema de Nadal de Josep Maria de Sagarra de dalt a baix.

I sí, ens portàvem bé. De seguida.

De més gran, el pare i jo hem estat persones molt diferents, i també dos tipus d’actor molt diferents. Possiblement perquè jo soc d’una altra generació. Mai l’he deixat d’admirar —em sembla un actoràs—, però sempre li he retret que no fes més teatre «seriós». Hauria estat un gran Willy Loman a La mort d’un viatjant, per exemple.

Però mentiria si digués que la relació amb el pare ha estat plàcida. Al contrari, hem passat per moments difícils. I com dos bons actors, sempre hem tingut una mica de pique.

—Tu no fas teatre —li dic jo—. Tu fas teiatru.

—No diguis això, Roger… —Em contesta ell, amb la seva veu de Woody Allen—. Que jo soc molt bo.

És clar que ell no es queda enrere. Quan ve a veure una de les meves obres de teatre, ve a felicitar-me al camerino amb la mare. I sempre diu alguna cosa per l’estil:

—Has estat fantàstic, Roger. Molt i molt bé. Només hi ha una persona que ho podria fer millor…

—Ah, sí? Qui?

—Jo! No entenc per què no m’han ofert el paper a mi…

Aiiii, el pare… el meu pare… El Jack Lemmon català…

Sabeu? Quan em fan una entrevista, al final del qüestionari sempre em pregunten el mateix: «És difícil ser fill del Joan Pera?». I jo ric i sempre els contesto el mateix, fent broma: «Mireu, per al Jordi Cruyff potser sí que ha estat difícil. Però no per a mi. Jo soc més bo que ell».

Hahaha. M’encanta la cara que se’ls queda.

Potser perquè ja m’ensumava que no tot és perfecte a dalt d’un escenari, la veritat és que jo no somiava amb fer d’actor. De fet, no m’atreia gaire la idea, i durant molts anys vaig voler ser advocat. Sí, advocat. I segur que hauria estat un gran advocat. Soc bo fent màgia. (Allò que dèiem de la falsa modèstia…)

La primera vegada que vaig pujar a un escenari no va ser per iniciativa pròpia, sinó perquè com que el meu germà gran, l’Ivan, hi actuava, i jo sempre volia el mateix que ell, doncs també volia participar-hi. Fèiem coses molt tradicionals, com Els pastorets, i obres per a criatures, com La Blancaneu. I la veritat, m’ho passava de conya.

Possiblement la meva vocació d’actor s’hauria quedat en aquell estadi si hagués depès de mi. Però amb vuit anys vaig pujar a un escenari professional i les coses van canviar.

Aleshores el meu pare estava fent una sèrie a TVE Catalunya, Amor, salut i feina —amb la Mary Santpere i la Mercè Arànega, entre d’altres—, i li feia il·lusió que sortíssim a la tele. En Boi de seguida s’hi va apuntar. A l’Ivan i a mi no ens feia gràcia, però al final ens van donar dos petits papers en un capítol. A mi em va tocar fer de nen entremaliat i m’ho vaig passar teta. Ni per un moment vaig pensar si ho feia bé o era un nyap. Senzillament, em vaig deixar anar. I quan vam acabar de rodar el capítol la Mercè Arànega em va dir que estava encantada amb la meva actuació.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.