Андріс Лагздукалнс
Прокляті рубіни
Книга перша. Стилети Борджіа

Пролог

Передмістя Потсдама, Німеччина, осінь 2007 року

Нудний осінній вечір, пронизаний рясним дощем, спустився на вкритий ранніми сутінками Потсдам. Вогкий північний вітер ганяв вулицями, освітленими електричними ліхтарями, опале мокре листя кленів і платанів. Вітер жбурляв ним, немов хлопчисько-шибеник камінцями. Листя летіло у вікна будинків. У обличчя квапливих перехожих. У лобове скло поодиноких авто, на яких втомлені денною працею городяни, поспішали повернутися до своїх осель, щоб у спокої домашнього затишку випити гарячого чаю або запашного глінтвейну.

У такий вечір не хочеться галасливої компанії в улюбленому пабі з кухлем «Баварського» у руці. Не хочеться розмов про політиків та ціни на продукти, що зростають, про натовпи біженців, які заполонили улюблену Німеччину. У такий вечір добре сидіти вдома, у кріслі біля каміна, вкривши ноги шотландським пледом, з цікавою книгою в руці. Дрова весело потріскують у каміні, поруч витягнувся на весь зріст пес, підставивши пузо до тепла, що йде від вогню. На невеличкій канапі зручно влаштувалася дружина з в'язанням. Діти замкнулися в своїй кімнаті, поринувши у спілкування з друзями в мережі. Тихо, не відволікаючи, бурмоче ведучий з екрана телевізора, читаючи прогноз погоди. Тепло та спокій огортають житло й осіння негода, що залишилася за вікном, вже не торкається оголеної шиї в завитках шарфа, вже не холонуть без рукавичок пальці рук і різкий північний вітер не намагається просунути в складки одягу свої крижані пальці.

Двоє чоловіків розташувалися в невеликій вітальні, на першому поверсі двоповерхового типового будинку в передмісті Потсдама. Років двадцять тому ці будинки були частиною житлового комплексу для офіцерів, які входили до складу обмеженого контингенту радянських військ у Східній Європі. Після об'єднання Німеччини, війська пішли геть, а будинки перейшли до муніципальної власності. Котеджі розпродали на торгах. Нові мешканці, кожен у міру своїх можливостей і смаку, намагалися змінити зовнішній вигляд однотипних будівель. Власник описуваного будинку теж доклав чимало зусиль, щоб надати своєму житлу статечний вигляд. Але внутрішнє оздоблення вдалася йому набагато краще, ніж зовнішнє.

Інтер'єр будинку був витриманий у класичному стилі, притаманному початку минулого сторіччя. Стіни були вкриті різьбленими дубовими панелями, прикрашені химерним готичним візерунком. Темні, в тон панелям, меблі, килими та бронзові статуетки на бюро й камінній полиці надавали оселі відтінок старовини, роблячи її більш схожою на заміську садибу заможного бюргера минулого століття, ніж на звичайний житловий будинок.

Кімнату, яка, судячи з усього, правила власнику будинку за кабінет, освітлювали багаття розпаленого каміна і три свічки в ажурному бронзовому свічнику, що стояв на столі.

Поруч зі свічником, тьмяно мерехтячи холодним блиском металу, в розкритому шкіряному чохлі, обробленому темно-червоним оксамитом і срібними завитками, лежали дев'ять стилетів.

Мистецтво старовинного майстра, який виготовив клинки кілька століть тому, приваблювало погляд точністю своєї роботи й своєрідністю орнаменту. Тонкі трикутні леза, що розширювалися та переходили в руків'я, своїм виглядом випромінювали небезпеку. Самі руків'я були виконані у вигляді переплетених змій, що обвивали стебло троянди. Оздоблювали їх темно-червоні рубіни розміром з велику вишню, закріплені в пелюстках напіврозкритих металевих квітів.

Перший з чоловіків уважно розглядав стилети, час від часу беручи один з клинків до рук, вивчав його поверхню за допомогою лупи, звіряючись з описом у каталозі, розкладеному в нього на колінах.

Другий чоловік, з властивими арійцями суворими рисами обличчя та головою, прикрашеною чудовою чуприною сивого волосся, прикривши очі, не поспішаючи тягнув коньяк з пузатого келиха.

Нарешті, молодший з чоловіків, який, судячи з ділового вбрання, був відвідувачем, відклав убік каталог і лупу.

– Все збігається, гер Штофман. Все збігається. На одному з лез ми маємо пам'ятне гравіювання, на інших – тавро майстра та фамільний герб Борджіа, – він задоволено усміхнувся. – Скажіть, будь ласка, як вам вдавалося стільки часу зберігати цей скарб у таємниці й жодного разу не дати про себе знати?

– Все надзвичайно просто, – літній чоловік відкрив очі та поблажливо глянув на співрозмовника. – Довгі роки життя в НДР[1] привчили мене дотримуватися обережності. Та й особливої потреби у грошах не було. Але ось днями лікарі озвучили діагноз – і я зрозумів, що готовий поміняти цей, як ви кажете, скарб на продовження мого життя. Серце, знаєте, зносилися.

– Так це не дивно, з погляду на вашу колишню службу.

– Ви маєте рацію. Служба в Stasi[2] нікому з нас не додала здоров'я. Мені шістдесят вісім, але я здоровий і повний сил, ось тільки серце підводить. Після операції я сподіваюся прожити не менш цікаве життя ще протягом кількох десятиліть. Придбаю яхту та відправлюся в навколосвітню подорож. Хочу нарешті подивитися на світ очима туриста.

– Та ви романтик, гер Штофман.

– Усі розвідники – романтики в душі. Пошук нових відчуттів, гарні жінки в екзотичних країнах, небезпечні ситуації, все це викликає викид адреналіну в кров, – чоловік усміхнувся. – Так скільки готовий викласти ваш клієнт?

– Один мільйон британських фунтів стерлінгів.

– Смішно. На будь-якому з аукціонів ви піднімете в двадцять, а то й в тридцять разів більше. І ще – я зовсім не маю віри, що ваш клієнт з доброї старої італійської родини, яка несе в своїй крові ДНК Чезаріо Борджіа. Ви так, на мою думку, справжній британець, або мій співвітчизник. Хоча ваш акцент говорить на користь Лондона. Але акцент справа наживна, кому, як не мені, про це не знати.

– Я можу бути родом навіть з Китаю. Яке це для вас має значення? Не я, а мій клієнт купує ваш товар. Адже у вас не виникло бажання виставляти стилети на аукціон і мій клієнт теж не збирається їх продавати. Він витратив багато років на їхні пошуки, заради того, щоб повернути цю сімейну реліквію.

– Шановний пане! Яке таке бажання? Хто я в цьому світі? Відставний майор спецслужби, країни що не існує? Я та аукціон! Ха-ха-ха! Не смішіть мене. Почалися б запитання. Нехай і неофіційні, але досить неприємні, а мені не можна хвилюватися. Найбільше, що я отримав би – це половина тієї суми, яку запропонували ви. Так, цього вистачило б на операцію та на кругосвітній круїз на лайнері, забитому такими ж стариганами, як і я. Та ще на пару десятків років існування. Але мені хочеться індивідуальності, щоб тільки для мене одного. Щоб я жив повним життям, ні в чому собі не відмовляючи й не переймаючись – скільки там залишилося в моїй кубушці. Світ багатих – для багатих. Тому я повинен бути більш обережним…

Усмішка зникла з обличчя співрозмовника і змінилася сумним виразом. Куточки рота опустилися, миттєво додаючи йому на обличчя десяток років.

– Нехай ваш клієнт викладе ще пару мільйонів, то ми зійдемося з вами в ціні. Не питайте, навіщо мені стільки грошей, я вам вже натякнув щодо своїх планів, – він застережливо підняв долоню. – Не питайте, як мені дісталися стилети. Це стара і довга історія. За кілька днів її не розповісти. Та й вам вона не потрібна. Ваш клієнт готовий заплатити стільки?

– Вважаю, що він погодиться. Але переведення цієї суми в готівку вимагатиме додаткового часу, як ви розумієте.

– У мене є місяць до початку операції. Вважаю, що цього цілком досить для того, щоб ви привезли мені решту суми. Аванс залишите, – він кивнув на чорний шкіряний портфель, який стояв біля масивної ніжки столу. – Коли ви віддасте всю суму, то, окрім стилетів, отримаєте ось ці папери, які мені вдалося зібрати, – чоловік підвівся й підійшов до книжкової полиці. Взяв у руки звичайну канцелярську теку перев'язану червоною тасьмою.

Гість, скориставшись тим, що господар будинку повернувся до нього спиною, швидким рухом дістав з кишені піджака невеликий флакон із синього скла та, відкривши його, хлюпнув кілька крапель у келих з коньяком, необачно залишений на столі його співрозмовником. Закривши флакон, він сховав його до кишені й, протерши рукавом дорогого піджака крапельки поту, які виступили на чолі, знову надав своєму обличчю зосереджений вираз.

– Ось, можете ознайомитися, – Штофман передав гостеві теку й, узявши келих, зробив кілька ковтків. – Досить цікава добірка, яка сама по собі вже коштує величезних грошей. Але я віддам вам папери в якості бонусу, як ведеться сьогодні під час укладання угод.

Гість розв'язав тасьму. Побіжно переглянувши папери, він закрив палітурку і кинув теку на стіл. Потерши пальцем перенісся, чоловік зняв окуляри та протер скло шовковою хустиною, яку дістав з внутрішньої кишені піджака.

– Добре, гер Штофман. Я передам клієнту ваші умови. Гадаю, ми дійдемо з вами згоди.

– Це чудово, – його співрозмовник ковтнув ще коньяку і, скривившись, потер рукою горло. – Чорти вас забирай! Ви що мені налили сюди, мерзотник ви такий? – відсунувши келих він підвівся з крісла на повний зріст та масажуючи горло однією рукою, другою витягнув з кишені в’язаного джемпера дармовис із закріпленими на ньому трьома ключами. Підійшовши до книжкової полиці, він натиснув на корінець однієї з книг, привівши в дію прихований механізм. Частина полиці рушила в бік, відкривши доступ до дверцят невеликого сейфа вмонтованого в стіну.

– Ви, мабуть, з глузду з’їхали, юначе. Отруїти старого Ганса за допомогою сучасної хімії, рецепт якої ви знайшли в мережі. Ха-ха-ха! Це Вам не під силу, – чоловік зупинився, перевівши подих. – Я завжди готовий до цього і у мене є набір протиотрут на всі випадки життя. Ви ще пошкодуєте, що прийшли до мого будинку та вирішили в такий мерзенний спосіб заволодіти цими коштовностями.

– Це не хімія, Штофман. Це отрута рослинного походження й навряд чи у вас є від неї антидот, – гидко посміхнувся його співрозмовник, з цікавістю спостерігаючи, як господар намагається потрапити ключами в замкову щілину. – Ви навіть не встигнете відчинити дверцята, а у звіті лікаря буде написано – серцевий напад, – він підвівся з крісла й почав згортати чохол зі стилетами.

Сунувши його до портфеля, він відправив туди ж теку з паперами.

– Прощавайте, гер Штофман, та передавайте вітання вашому батькові, з яким ви скоро зустрінетесь у пеклі. Адже це він, немов звір, катував дівчат на очах у старого жида, доки той не передав йому стилети. Але навіть після того, як він їх отримав, ваш татко вбив усіх. Зараз ви повинні сплатити за його гріхи. Не буде ні нового серця, ні круїзної яхти, ані спітнілих мулаток… Не буде нічого, окрім кам’яного хреста з вашим іменем на міському цвинтарі та поїденої хробаками гнилої плоті.

Гість вдягнув плащ і капелюх, ледь помітно вклонився господареві, який вже не мав сили йому перешкодити. Потім чоловік протер свій келих, поверхню столу та підлокітники крісла все тією ж шовковою хустиною. Покінчивши з цим, він, не поспішаючи, надів чорні лайкові рукавички та, прихопивши портфель, вийшов з будинку, залишивши Ганса Штофмана наодинці з його спогадами та болем, викликаним дією отрути, зробленою за рецептом африканських чаклунів.

Долина річки Луари, Франція. Осінь 2007 року

Пізнього осіннього дощового вечора, продовжувач старовинного французького шляхетного роду з радісною усмішкою на обличчі, привітав у своєму кабінеті довгоочікуваного відвідувача.

Так само, як і у вітальні будинку в передмісті Потсдама, у каміні палали дрова. На дубовому масивному столі, заваленому паперами й старовинними книгами, у тьмяному світлі настінного бра зловісно виблискували стилети Борджіа.

Граф, тримаючи один зі стилетів у руках, присів біля камінної топки на низенький пуф. Він із захопленням розглядав старовинну зброю. На його обличчі відбивалася суміш захоплення й пихатості. Нарешті він отримав бажане, витративши на досягнення мети не один рік свого життя! Намилувавшись красою клинка, чоловік підвівся і повернувся за стіл. Поклав стилет на чохол.

– Все пройшло без ускладнень? – граф запитально поглянув на свого гостя.

– Так. Як ви й припускали, гер Штофман, не маючи вибору, погодився на ваші умови. Я завчасно відправив вам стилети кур'єром, щоб ви мали змогу переконатися в їхній автентичності до початку нашої зустрічі, – гість підвівся з крісла та підійшовши до каміна, присів, гріючи від вогню змерзлі пальці. – Бридка погода, батьку. Чи не знайдеться у вас трохи того чудового коньяку, яким ви мене пригощали минулої зустрічі.

– Звичайно знайдеться. Зараз, почекай…

Граф підвівся з-за столу й, підійшовши до бару, дістав невеликий кришталевий декантер та два келихи. Плеснувши в них коньяк, він запропонував один келих відвідувачеві. Гість прийняв келих, зігрів його в долонях та, пригубивши, підійшов до столу.

– Як щодо моєї частки? – чоловік, трохи соромлячись, відвів очі від вмісту келиха й поглянув графу в обличчя.

– Ти ж у курсі моїх нинішніх справ. Криза, що наближається, витягнула всі мої кошти. Наступна осінь буде для всіх великою несподіванкою. Тому продаж стилетів дасть мені змогу залишитися нагорі й навіть піти уперед, залишивши позаду більшу частину конкурентів.

– Наскільки мені відомо, в Парижі вам запропонували п'ятдесят мільйонів англійських фунтів. За сьогоднішнім курсом в євро це значна сума. Думаю, що нічого не завадить вам додати до мого гонорару пару мільйонів? – він знову запитально поглянув на графа.

– Два мільйони? Та ти з глузду з'їхав! Я не витрачу жодного су зверху тієї суми, про яку ми домовлялися. Вона вже надійшла на твій рахунок у банку. Найбільше, на що ти можеш ще розраховувати, – це сто п'ятдесят тисяч, які я приготував для тебе готівкою. Знаючи за твою жадібність та любов до грошей, я подбав заздалегідь.

Граф підвівся з-за столу й, підійшовши до прихованого за картиною сейфу, набрав код на панелі електронного замка.

Рух відвідувача був блискавичним. Кілька крапель з синього флакона, умить розчинилися у вмісті келиха графа. Бажаючи приховати своє хвилювання, чоловік відвернувся та почав розглядати картину, закріплену на протилежній стіні.

– Ось, тримай! – граф кинув на стіл кілька пачок грошових купюр у банківському пакуванні. – Тут сто п'ятдесят сім тисяч. Це гідна винагорода за твої труди. Тобі вистачить на твоїх повій та на відкриття власної справи. Але ж ти не збираєшся застосовувати свої знання на ділі? Чи не так? Тобі до вподоби робота на будь-кого, але не на себе. Ті твої писульки, які ти мені час від часу підсовуєш, нікуди не годяться. Якщо ти вкладеш у них гроші, то неодмінно прогориш. Ніхто не стане друкувати ці книги, ніхто не стане їх купувати, а тим паче – читати. Та й книгами їх можна назвати через силу, – граф однією рукою взяв зі столу келих, а іншою – стилет.

Граючи лезом, що виблискувало у полум'ї каміна, він пригубив коньяк й зневажливо озирнувся на свого гостя.

– Хапай гроші та забирайся геть з мого дому. Я не бажаю більше бачити твоє обличчя! – граф допив коньяк і, поставивши келих на стіл, підкурив сигару від вогню золотої запальнички.

– Добре. Я візьму ці гроші. Але ви помиляєтеся, вважаючи, що я на цьому заспокоюсь! В недалекому майбутньому я отримаю набагато більше грошей! Вам не варто настільки зневажливо ставитися до мене! Можливо, я б змирився з вашою оцінкою моїх ділових якостей, але мою творчість ви не маєте права засуджувати! Ви той, хто в своєму житті не написали й пари римованих рядків, не кажучи вже за прозу. Ви живете в відблисках слави цієї талановитої дівки, яку підібрали на смітнику й використовуєте замість повії, не бажаючи мати від неї дітей! Як ви можете мене засуджувати?

– Що це з тобою коїться? Відколи ти почав розмовляти зі мною в такому тоні? Куди поділася твоя плебейська подяка та схилена голова? – граф здивовано поглянув на свого відвідувача.

– Ваш швидкий відхід з життя дає мені це право. Я хочу, щоб ви й на тому світі страждали від запитань, які щойно мені поставили! Горіти вам у пеклі. Ви, хто безсоромно використовував мою матір для досягнення своєї мети. Ви, хто потім кинув її безпорадну та хвору. Ви, хто тікав від мене, як від прокаженого, жодного разу в житті не надавши мені допомогу за своїм власним бажанням. Кожного разу ви змушували мене вимолювати у вас крихти, отримуючи насолоду від мого приниження. Отже зараз батьку, ви отримаєте гідну розплату за всі свої гріхи! – чоловік різко вимовляв слова, наче кидаючи їх в обличчя співрозмовника.

Але зовні, під час своєї промови, він виглядав зовсім спокійним, стоячи біля старовинного бюро червоного дерева й тримаючи руки в кишенях штанів.

– Що за маячню ти верзеш про мою швидку кончину? Ти збираєшся мене вбити? Не сміши! У тебе навіть не вистачило б духу зарізати курча, опинися ти на безлюдному острові, – граф допив коньяк та, взявши кришталевий прямокутний декантер, хлюпнув коньяк у келих. – І про яке приниження ти базікаєш? Адже ти сам поставив себе в таке становище, коли прийшов до мене в перший раз, немов жебрак, з простягнутою рукою. Я міг би дати тобі набагато більше. Можливо, узяв би тебе до свого бізнесу. Але твій жалюгідний вигляд, твоє приниження переді мною, та, особливо, перед грошима, які ти обожнюєш, зіграли з тобою злий жарт. Ти мав намір розжалобити мене, але викликав лише огиду. А тепер скажи, що я не правий?

– Я не розумію, та й не маю ані найменшого наміру читати ваші думки, але своє ви вже отримали. І мені не потрібно стріляти в вас або різати вам горлянку. Один з улюблених засобів Борджіа вже почав свою дію.

– Що ти кажеш? Який засіб? До чого тут Борджіа? Господи, ти що – отруїв мене? Жалюгідний слимак! Зізнайся, ти це зробив? Як? Коли?

Граф схопився рукою за комір сорочки. Відчув, як немов би дужа рука стиснула горлянку, не пускаючи повітря у легені. Серце метушливо сіпалося у грудях, женучи потоки крові судинами, які раптово почали звужуватися.

– Кілька хвилин тому, доки ви лазили до сейфа за своєю подачкою, – посміхнувся гість. – Все скінчено. Я заберу стилети, продам – і мені вистачить грошей до кінця днів, та ще й моїм нащадкам на кілька поколінь, – посміхнувшись, чоловік допив коньяк й пильно подивився на графа.

– Йолоп! Ти не зможеш їх продати. Тобі ніхто не заплатить й рваного франка. Всі знають, що тепер стилети в мене. Виникнуть запитання – і ти закінчиш свої дні у буцегарні, сконаєш за ґратами, маленький мерзотник, – сили залишили графа, тому він був змушений сісти в напівкрісло, впершись ліктями об стіл.

– Не брешіть. Ніхто нічого не знає за стилети, окрім посередника. У тому числі й ваша дружина. Ви ж настільки жадібні та боягузливі, що навіть їй нічого не розповіли. А з посередником я домовлюся. Зауважте, адже я міг не казати вам, що виконав ваше доручення, а просто привласнити гроші, які ви дали на придбання колекції.

– Присвоїти гроші? Що ти хочеш цим сказати? – обличчя графа спотворила гримаса болю.

– Пан Штофман помер, так само, як і ви зараз – в страшенних муках, розрахувавшись за гріхи свого батька. Я не дав йому ані єдиного пфеніга. Тепер кажу про це вам, щоб ви у повній мірі відчули, як це – бути ошуканим та розчавленим, – посміхнувся гість.

– Та хто ти такий, щоб засуджувати людей за їхні гріхи? Хто дав тобі право виносити вирок та виконувати його?

– Ви, батьку. Я ваш гідний син. І завдяки вашій промові я змінив рішення. Ви образили мене, тож зараз потрібно відповісти. Коли ви залишите цей світ, я дістануся до вашої дружини та спадкоємця. Своєю жадібністю ви підписали їм смертний вирок! Потім проста процедура – експертиза ДНК, і я повновладний власник ваших статків та цього маєтку. Все це буде моїм! І цей кабінет теж. Я станцюю на вашій могилі! Чудова розплата за приниження жінки й маленької дитини. Чи не так, графе?

– Бастард! Жалюгідний виродок. Господи, ну чому твоя мати не послухала мене й не зробила аборт? Навіщо вона народила таке чудовисько, як ти? – чоловік доклав руки до живота й, зігнувшись, скрутився від нападу болю, який пронизував його тіло.

– Щоб ви мали змогу розрахуватися за свої гріхи, батьку. Прощавайте. Легкої вам кончини, – чоловік підвівся зі стільця та згорнув чохол зі стилетами. Взявши зі столу пачки купюр, склав все до елегантного стильного наплічника. Накинувши на плече лямку, він підійшов до вікна, відкрив стулку. Ставши на підвіконня, гість ступив однією ногою на щаблю алюмінієвої драбини, заздалегідь приставленої ним до карниза. Перевіривши сходи на міцність, чоловік востаннє поглянув на графа, що конав від судом, і залишив кабінет, прикривши ззовні стулки вікна.

Діставшись до землі, чоловік, піднявши комір пальта, вкриваючи обличчя від холодних струменів дощу, прибрав драбину від муру, склав її й повернув на місце – під навісом господарської прибудови. Потім набравши цеберко води з високої дерев'яної діжки, що стояла під водостічною трубою, він повернувся до стіни, де раніше стояла драбина. Прибравши свої сліди на землі, він вилив на це місце води з цеберка, та кинув його в кущі. Швидкими кроками чоловік попрямував у бік лісу, який темнів на тлі темно-сірих хмар, що вкрили нічне небо.

Опинившись на узліссі, він попрямував до самотнього будиночка. Діставши з кишені ключ, чоловік вставив його до замкової щілини. Але не встигла його рука зробити й пів оберту, як ззаду пролунав хрипкий голос.

– Нарешті ти попався, мерзотник! Я тебе зараз гарненько оброблю, щоб тобі не кортіло красти мій сидр та кальвадос. Ти що ж гадав, старий Валіньї зовсім з розуму вижив й не помітить, як хтось прикладається до його пляшок? Нумо. Хутко обертайся до мене! Дай я роздивлюсь твою мерзенну пику!

Літній чоловік проказав це й закашлявся, а потім висвітив силует непроханого гостя променем переносного ліхтаря.

– О! Так це ти, маленький мерзотник. А я то думав, хто до мене унадився? Тепер мені все зрозуміло! Що це ти там притягнув? Я бачив у бінокль, як ти вилазив з вікна графського кабінету. Знову якісь капості готуєш? – Валіньї знову закашлявся. – От вже чортова застуда, навіть глінтвейн її не бере. Відкривай двері раз прийшов – подивимося на твою здобич.

Чоловік, що стояв біля дверей, не поворухнувся.

– Хутко відкривай, я тобі кажу, а то пальну зараз у спину з обріза – й ніхто мені нічого не зробить. Потім розповім, що злодія впіймав, – Валіньї ступив ближче й упер у спину гостя обріз вертикальної двостволки.

Виконуючи наказ, відвідувач відімкнув двері й ступив усередину. Валіньї пішов слідом, але не встиг навіть увімкнути світло, як раптово отримав удар по голові дубовим табуретом, який він сам же і вистругав зі стовбура старого дерева. Охнувши, старий осів на підлогу, втративши свідомість.

Розділ перший

Київ, травень 2014 року

Льолька третю годину поспіль змагалася з рекламним текстом, який їй, кров з носа, потрібно було відправити замовнику не пізніше ніж завтра до обіду. Доки в нерівній боротьбі перемагав текст.

Потрібні слова, які видавав її мозок, пролітали не затримуючись, немов потяг на перегоні у метро. Після слів, як і після освітлених вагонів у темних підземних тунелях, у голові Льольки залишалася різнобарвна бігуча стрічка уявних образів, яка зникала за крутим поворотом. Слова не затримувалися, прямуючи невідомо куди. «Напевно, прямо до більш вдалого копірайтера», – вирішила дівчина.

Їй стало прикро, що вона витратила першу половину дня на дві сторінки тексту, які мали викликати в покупця непереборне бажання придбати дорогущий наворочений пилосос. Той, хіба що не вмів розмовляти і варити каву. Судячи з технічної документації, наданої сумлінним клієнтом, у цієї суперсучасної моделі домашнього монстра з усім іншим все було гаразд. Він навіть мав зв'язок з мережею, використовуючи яку, повідомляв своїй господині за обсяг виконаної роботи, доки пані або мадам наводила красу в престижному салоні. Саме цей факт, на думку клієнта, й повинен був бити по мізках дружин бізнесменів та бізнес-вумен, змусивши їх не вагаючись викласти півтори тисячі американських доларів за чудо-машину.

Льолька уявила це диво сучасної техніки в своїй двокімнатній «хрущовці» й розсміялася. Прибирання займало у неї годину або півтори, один раз на тиждень. Допомагав їй у цьому добротний старенький пилосос на коліщатках з гофрованим шлангом, у декількох місцях замотаним скотчем та синьою ізоляційною стрічкою, подарований років десять тому Маргошею.

Маргоша, яка доводилася Льольці двоюрідною тіткою, частенько збагрювала їй стару немодну «побутовку», яка, разом з тим, довгий час вірою та правдою служила «Попелюшці». Ще серед помічників дівчина мала китайську швабру, віник та суперсерветки, які витирали пил, не залишаючи слідів. Якщо посеред тижня в її житлі не влаштовувалися посиденьки з пивом, чіпсами та креветками, то особливо прибирати було нічого. Зате вже після посиденьок – у-у-у-у-у-у! Але все одно, як Льолька не зважувала, застосування диву імпортної техніки в її затишній оселі не знаходилося.

Квартира перейшла в повне Льольчине розпорядження три роки тому. Сталося так, що її матуся після раптової смерті свого рідного брата, отримавши в спадок добротний будинок у Полтавській області, з радістю перебралася туди. Крім будинку мамці дісталося домашнє господарство у вигляді двох корів, курей, гусей, качок та собаки Гільзи й кота Рикошета.

Небіжчик дядько Льоня за життя був кадровим військовим, артилеристом, тому й прізвиська у його домашніх улюбленців були відповідні. Відтепер, матуся кілька разів на рік, приїжджала до єдиної дочки з гостинцями, затягуючи на третій поверх непідйомні картаті сумки «мрія окупанта», набиті пиріжками, обпатраними птахами, бутлями з консервацією та салом.

Згадавши за сало і пиріжки, Льолька почула, як ображено й голосно обізвався її шлунок. Це було зрозуміло, бо почавши змагання з нездоланним текстом, за весь цей час Льолька напоїла себе трьома чашками кави й «нагодувала» нікотином, викуривши штук п'ять цигарок.

– Завтра, завтра – не сьогодні, – пробурмотіла дівчина.

Зберігши рядки, що викликали лише роздратування, вона закрила текстовий документ, а слідом за ним папку «Робочі матеріали». Простягнувши руку, додала гучності на радіоприймачі, налаштованому, як зазвичай, на улюблену станцію «Хіт FM».

Льолька вислизнула зі зручного шкіряного крісла з анатомічною спинкою, теж подарованого Маргошею, й потягнулася до хрускоту в суглобах. Від її потягування улюблена сіра розтягнута майка із зображеним на ній вилинялим довговухим зайцем піднялася вгору, оголивши витончені стегна, які плавними лініями переходили в тонку талію й плаский живіт, на який одразу вирячилися очі безсоромного зайця. Льолька покрутила головою, розминаючи затерплі м'язи. Підійшла до закріпленого в кутку кімнати гімнастичного приладу й, підстрибнувши, вхопилась за перекладину. Звично виконала комплекс вправ, що складався з «куточка», «велосипеда» та підтягувань. Закінчивши обов'язкову під час її сидячої праці розминку, вона зістрибнула на підлогу й попрямувала до кухні.

* * *

Відкривши холодильник, Льолька швидко зібрала собі на сніданок, а вірніше – вже на обід, залишки вареної курки, що складалися з частини грудки та двох крил, додавши до них відвареного рису. Засунувши тарілку до мікрохвильової пічки, ввімкнула таймер і, мугикаючи під ніс невигадливу мелодію, приготувала салат. Влаштувавшись за столом-стійкою на високому стільці, вона не поспішаючи поїла, без цікавості дивлячись у вікно, яке виконувало функцію телевізора.

За вікном місцеві горобці, як завжди влаштували бійку зі шпаками за право володіння шпаківнею, закріпленою невідомо ким та коли на товстому стовбурі розлогої берези, якраз врівень з вікнами четвертого поверху. Горобці, опинившись у більшості, взяли верх. Шпакам довелося ганебно тікати під переможне цвірінькання супротивника та нахабне каркання ворон, які спостерігали за бійкою з виглядом футбольних фанатів на стадіоні.

Вимокнувши салатну рідину шматочком сірого хліба, що залишився, Льолька із задоволенням його доїла. Помивши посуд, вона все прибрала та повернулася до кімнати.

Завдяки вікну, що залишалося прочиненим, тепле весняне повітря наповнювало спальню, яка водночас виконувала функцію кабінету, ароматом квітучих каштанів. Льолька знову сіла в крісло, закурила й заплющила очі. Працювати їй не хотілося. Натомість на думку спав запітнілий кухоль пива з підсмаженими в олії креветками. Привабливий малюнок доповнило обличчя подруги Дарини з пустими балачками на додачу.

З Дариною вони навчалися в одному класі, сиділи за однією партою, закохувалися в одних і тих самих кіноакторів. Потім разом ходили на танці, вечорами просиджували у дворі. Цілувалися з хлопцями під гітарні перебори та билися з суперницями за трансформаторною будкою, яка височіла цегляним кубом посеред шкільного двору.

Після закінчення школи їхні шляхи розійшлися. Льолька опинилася у міській газеті, закінчивши навчання на журфаці з червоним дипломом. Дарина після фізмату почала кар'єру менеджера у фірмі батька, яка вагонами тягнула на простори СНД імпортну сантехніку. Але, попри це, вони постійно спілкувалися, годинами розмовляючи телефоном зимовими нудними вечорами, пили каву в улюбленій кав'ярні. У пошуках розваг та пригод, поруги вешталися нічними клубами, концертними залами та театрами столиці України і навіть декілька разів з'їздили разом на курорти Туреччини.

Туреччина – це була ідея Дашки, яка після того як вони, закінчивши перший курс, до безтями накачалися «Мартіні» у нічному клубі, видала промову: «Лишитися цнотливості ми повинні казково, щоб це було справжнє свято!» Що і було виконано в шикарному «люксі» п'ятизіркового готелю в Антальї. Щоправда, свята не вийшло, через те, що для хоробрості вони знову неабияк напились. У Льольки від тієї ночі залишилися спогади стійкого запаху перегару, різкого болю унизу живота й забрудненої кров'ю постільної білизни. Дашка вранці намагалася «поколотити понти», захоплено розповідала про нюанси нічної казки, але судячи з її ходи та кислого виразу обличчя – вона або казки не прочитала, або книжку переплутала.

Перемішуючи спогади й будуючи плани на найближче майбутнє, Льолька затягувалася тютюновим димом, випускаючи його тонкою цівкою у розчинене вікно.

Дівчина навіть не здогадувалася про те, що їй приготувала Доля. Не здогадувалася вона і про те, що всі її ретельно складені плани, саме сьогодні буде перекреслено, й події помчать уперед, як табун диких коней неосяжним степом. На відміну від Льольки, Старенька Доля чудово знала, чим найближчим часом доведеться зайнятися її улюблениці.

Вирішивши, що вона казково винагородила свою обраницю, Доля обрала за свого вісника одного з Льольчиних знайомих. Йому вона теж відвела одну з головних ролей у наступних пригодах, які ось-ось повинні були звалитися, як сніг на голову у життя Льольки. Йдучи у ногу з часом, Стара Доля, задля внесення змін у життя дівчини, скористалася останніми досягненнями в світі комунікацій.

* * *

На ноутбуці нявкнув сигнал виклику скайпу. Льолька знехотя розплющила очі. Як виявилося – вчасно. Попіл з цигарки, зітлілої майже до половини, зібрався нахабно впасти на килимок для «мишки», і вона відправила його в попільничку. Дотягнувшись пальцями до «мишки», ворухнула її, вивівши ноут зі сплячого режиму. Знайшовши іконку скайпу, включила відповідь.

На екрані з'явилося обличчя Антона – її знайомого по літературному клубу «Золотий Ундервуд». Стильна зачіска, виголені скроні, модна триденна щетина на щоках, до біса гарні блакитні очі на привабливому обличчі – мрія, а не хлопчина!

– Гарного дня конкурентам! – Антон помахав рукою.

– Вітаю, Антоне. Чим зобов'язана твоєму ранньому візиту? Знову текст потрібно відредагувати?

– Ой, я тебе благаю…, – Антон картинно скинув руки, зображуючи крайню ступінь обурення. – Ти пошту дивилася?!

– Ні, не дивилася. Я з самого ранку з робочим текстом трахаюсь. А ти, що, мені любовний лист у віршах надіслав?

– Ольго, ти мені не до вподоби! До того ж, ти чудово це знаєш. Мені виклик надійшов. Я потрапив у число фіналістів і пройшов до третього туру. Можеш мене поздоровляти!

Рот хлопця розтягнувся в усмішці, як то кажуть – від вуха до вуха. Він склав руки на потилиці й відкинувся на спинку крісла в очікуванні реакції Льольки та заслужених привітань або оплесків.

– Вітаю.

– Ти ба! Ні, ну ти подивися на неї!

Усмішка на обличчі Антона змінилася обуреним виразом, а потім іронією. Навіть куточки рота, опустившись донизу, висловлювали емоційне напруження їх власника.

– Ти чого дурепою прикидаєшся? Лист від видавця за підсумками конкурсу прийшов! В'їжджаєш у тему?

– В'їжджаю…, – Льолька потроху почала розуміти, про що їй каже Антон. – Дякую, Антоша, я зараз… Я потім… Я подивлюся, а потім зв'яжуся з тобою.

– Ага, як же, зв'яжешся… Хоч каменюку потім у мій бік кинь. До речі, з наших літературних геніїв ще Марк пройшов. Я перед тобою з ним поспілкувався. Так зауваж він, навіть…

– Дякую, Антошо, ще раз! З мене кухоль пива і креветки, – Льолька зупинила співрозмовника, вимкнула скайп і відкрила електронну пошту.

Поруч з папкою «Конкурс» стояла жирна цифра «2». Це означало, що з часу останнього перегляду в поштову скриню додалося два нових листи. Із завмиранням серця Льолька підвела до потрібного рядка курсор та клацнула кнопкою «миші», одночасно заплющивши очі. Зачекавши кілька секунд, вона відкрила одне око. Так і є! Два нових листи від журі конкурсу «Сучасний детективний роман»! Клацання клавіш і рядки тексту застрибали перед її очима. Перескакуючи через слова, Льолька прочитала повідомлення. Потім перечитала його знову. Слова склалися у речення та сповістили володарку рудих кісок і веснянкуватого обличчя, прикрашеного завзято кирпатим акуратним носиком, про те, що за одностайним рішенням членів журі Ольга Олександрівна Павлюченко, двадцяти п'яти років від народження, бере участь у третьому турі літературного конкурсу.

– Мамо! Ой, я пройшла! Ура! Ура-а-а-а-а-а! – заволала Льолька.

Зірвавшись з крісла, вона закружляла кімнатою у танку, що нагадував своїми рухами танець печерної людини, яка загнала у яму мамонта.

У відповідь на її крики й тупіт босих ніг по лакованому паркету в стіну затарабанив сусід Діма, який працював фізруком у середній школі та був змушений підробляти ночами таксистом. Бо на зарплати вчителя і продавчині супермаркету одягнути, нагодувати й вивчити двох восьмирічних доньок-близнят молодим батькам було вкрай складно.

– Льолька, будь людиною – дай поспати! У мене друга зміна в школі сьогодні, – пролунав приглушений стіною голос сусіда.

– Спи, Дімончик, спи. Я більше не буду. Зараз в іншу кімнату піду, – крикнула у відповідь щаслива дівчина.

Льолька підскочила до столу, висмикнула дроти й, схопивши ноутбук, втекла до вітальні. Впавши в крісло, вона швидко прочитала другий лист, у якому їй повідомляли про нагородження премією в розмірі тисячі євро, яку отримували всі фіналісти.

Такою новиною потрібно було негайно поділитися з Дариною та Марго. Льолька, поклавши ноутбук на журнальний столик, підскочила з крісла в пошуках мобільного телефону, який за законом підлоти лежав там, куди вона дісталася в останню чергу – в спальні на підвіконні. Схопивши підступний апарат, Льолька повернулася в крісло, але виявилося, що без цигарки якось не так смачно розповідатиметься. Вхопивши цигарку, вона замість крісла попрямувала до кухні. Насипавши в турку мелену каву, додала цукру і заливши все водою, поставила її на вогонь. Підпаливши цигарку, Льолька увімкнула витяг та нарешті зателефонувала Дар'ї.

Подруга довго не відповідала, потім скинула виклик і за хвилину зателефонувала сама.

– Вітаю тебе, Льольчик. Я у «Техасі» з клієнтом обідаю, так що пардон – часу замало, – швидко проказала подруга.

– Дашка, мене узяли! Ура!

– Куди узяли? Ти про що це? Ти чого? Куди це ти вже знову влізла? Тобі що, зайнятись нічим? – обурений голос подруги розривав динамік мобільного телефону.

– Дашка, алло. Увімкни мозок! Або ти через обід з клієнтом не в змозі це зробити? Я в фінал конкурсу пройшла і штукар євриків виграла!

– Фух! – пролунав полегшений видих подруги, – Ти мене так більше не лякай. Я пам'ятаю про твій конкурс, і ні хвилини не сумнівалась у твоїй перемозі. Ти геній, Льолька! Пуаро та Агата Крісті, у порівнянні з тобою – порожнє місце.

– Дарина! Пуаро – це літературний персонаж, а Крісті – неповторний майстер у написанні детективів. Мені до неї, як козі до балетмейстера.

– То й що з того? Все гаразд. Не зважаючи на це – ти найкраща. Всіх розірвемо або затопчемо! Давай, сонце моє, зустрінемося ввечері. Я у тебе буду десь о сьомій – все візьму. Цьомки-цьомки тебе! – зв'язок розірвався.

У цій галасливій промові була вся Дарина! Після закінчення навчання у виші, їй потрібно було довести батькові, що вона цілком може замінити йому сина, про якого він мріяв. Тому новоспечений менеджер брала клієнтів за горлянку, користуючись усіма доступними й не зовсім, засобами, якими її нагородила матінка природа.

Від батька вона перейняла ділову хватку і вміння зрозуміти кандидата у потенційні покупці. Навіть досвідчені продавці із захопленням спостерігали, як вона проводила переговори. Дашка узяла на озброєння «метод Жеглова» та успішно застосовувала його на практиці. Вона вміла залізти в душу до співрозмовника, зрозуміти його, а за необхідністю – і побути серветкою для сліз. Вона все робила швидко – миттєво оцінюючи обставини й блискавично приймаючи рішення.

Ось і зараз, почувши про Льольчин успіх, Дар'я безпомилково вловила її бажання розповісти за довгий й такий бентежний шлях до перемоги. Відчувши це, вона сама призначила зустріч. Льолька посміхнулась, подумки побажавши подрузі успішного завершення перемовин і набрала номер Марго.

* * *

Марго доводилася Льольці одночасно хрещеною матір’ю та двоюрідною тіткою. Своїм другим ім’ям (яке практично замінило найперше, прописане в паспорті та свідоцтві про народження) дівчина була зобов'язана саме їй.

Маргоша в свої сорок два роки встигла тричі вийти заміж та розбігтися. І всі три рази вдало, як вона всім розповідала, але, як не дивно – це відповідало дійсності.

Від кожного з колишніх чоловіків, Марго отримала пристойне збільшення у грошовому плані. Вона примудрилася зберегти з колишніми прекрасні відносини, не дивлячись на те, що кожен із чоловіків після розлучення з Марго, створив нову родину.

Отримані від чоловіків гроші вона не розтринькала, на відміну від більшості подруг, а з розумом вклала в бізнес, який будувала на власний розсуд, без партнерів і кредитів, користуючись природною кмітливістю та вродженим почуттям краси й гармонії.

В наслідок цього – Маргарита Турова стала власницею дачі в престижному селищі неподалік від столиці, спа-салону, двох крамниць елітних парфумів та лазні.

З крамницями та салоном Марго впоралася сама, а лазнею керував тамбовський сільський мужик, до якого всі зверталися «Петрович».

У свої п'ятдесят шість років, Петрович розумівся на легкому парі, віниках, травах й трав'яних чаях та зазвичай у жіночій душі.

Незрозуміло як, але Маргоша виділила його в натовпі ринкових вантажників, де Петрович перебивався випадковими заробітками під час подорожі з Португалії у Тамбовську область. До Європи, за його словами, він потрапив без копійки грошей і без знання мови, просто з цікавості властивої слов'янської душі – подивитися, як інші народи живуть.

Вивчення народів затягнулося на сім років, за які він встиг не тільки подивитися, але й органічно вписатися в європейське суспільство, доки пильні співробітники еміграційної служби Португалії не виявили його в порту Лісабона. Чоловік був затриманий під час спроби нелегально потрапити на борт вантажного пароплава, який прямував до Аргентини. З незрозумілих причин Петровича депортували замість Росії до України.

З Європи він виніс відмінне знання п'яти мов, вміння готувати чудову піцу «Весела вдова», пасту «Де ля Римо» і дивовижно смачну лазанью, масу анекдотів, народних пісень та жартів з примовками.

Марго оселила його на дачі, найнявши на роботу садівником. Інакше Петрович не погоджувався приймати матеріальну допомогу. Її найближчі подруги крутили пальцями біля скроні, пророкуючи, що «безхатько» обкраде дачу, влаштує там кубло для вживання наркотиків, торгуватиме самогонкою ы наостаннє зґвалтує Маргошу, після чого обов'язково її вб'є.

Яке ж було їхнє здивування, коли після двотижневої відсутності вони всією компанією, суботнього ранку з'явилися з перевіркою. Окрім незвичайного дизайну дачної ділянки «комісія» виявила дерев'яний зруб, який невідомо звідки з’явився на подвір’ї і під час детального огляду виявився лазнею.

Ще більше вони здивувалися після того, як Петрович, змусивши «панянок» переодягнутися в льняні сорочки, до колін, влаштував їм сеанс «банного релаксу». Сеанс тривав три години й складався: з семи заходів у парильню, з віниками, жартами й піснями, розпивання трав'яних чаїв, дерев'яних цебер, наповнених ароматною сіллю, в які втомлені бізнес-леді з задоволенням опускали натруджені ступні та легкого перекусу – дивної за смаком юшки з карасів, виловлених у озері. Після цього «панянки» проспали до вечора, а прокинувшись, відчули себе народженими заново.

Саме тоді у Марго й з’явилася ідея поставити «банний релакс» на комерційну основу. Петрович, який звертався до Маргоши не інакше, як «Бариня», почухавши бороду, погодився очолити лазневий підрозділ, тому, як на його думку – йому зараз все одно нічого було робити.

Одружуватися Марго більше не збиралася, завівши «для здоров'я» двох молодих коханців-екстремалів – інструкторів з дайвінгу та парашутного спорту, повністю поділяючи їхню пристрасть до цих дорогих захоплень. Дітей у неї не було, тому хрещена перенесла всю свою нерозтрачену материнську любов на Льольку.

* * *

Марго відповіла одразу. Вислухавши захоплені крики улюбленої племінниці, привітала її, та з радістю погодилася приєднатися до їхніх посиденьок увечері. За цими розмовами Льолька мало не проґавила каву, що підскочила догори. Вона підхопила турку й перелила шиплячу та запашну коричневу рідину до чашки. Любов до гарної міцної кави й вміння її заварювати, теж були отримані під час спілкування з хрещеною. Вдихаючи гіркий аромат, Льолька маленькими ковтками пила напій, що обпалював рота, безцільно пересуваючись кухнею.

Потрібно було добити текст, щоб звільнити вечір, але вона не могла змусити себе засісти за роботу, яка не рушала з місця, хоч ти лусни. Натхнення не було, а відкараскатися звичайною відпискою від замовника Льолька не бажала. Сарафанне радіо у рекламі своїх здібностей під час пошуку клієнтів річ незамінна, яка на додаток ще й зобов'язує постійно тримати марку. Тому, створивши собі ім'я в середовищі фахівців з написання текстів, що сприяють продажу, Льолька пишалася своїм авторитетом і їй навіть на думку не спадало вдатись до звичайнісінької халтури. Тим паче, постійно зростаюча конкуренція, підстьобувала талановиту дівчину до пошуку нових ідей та вдосконалення своєї майстерності. Ось і зараз у її голові мимоволі прокручувалися різні варіанти злощасної статті, розбавляючи святковий настрій від звістки про заслужену перемогу жалем про незавершену справу.

Допивши каву, Льолька помила чашку і, поставивши її до сушарки, повернулася в крісло. Підібгавши ноги, вона зручно влаштувалася на широкому сидінні, поклавши на коліна ноутбук. Знайшовши у пошуковику кілька фірм, які продавали аналогічну продукцію, заглибилася в читання рекламних текстів, автоматично вишукуючи помилки у колег й приміряючи свої намітки.

Але робота все одно не йшла. Думки постійно поверталися до радісної новини. Раптово згадалося, як після закінчення навчання, вона, окрилена своїми успіхами у виші та схвальними відгуками викладачів, стала до праці у міській газеті. Але крила занадто швидко опустилися, потім з них повисмикували пір'я, а згодом і зовсім обрізали по саме не можу. Як виявилося, професія журналіста в газеті, нехай і у такій розкрученій, що виходила величезним накладом у Києві та області, докорінно відрізнялася від тієї професії, якій її вчили цілих чотири роки.

Репортажі Льольки за випадки корупції та зловживання в середовищі посадовців, за тяжке становище: дитячого будинку, ветеранів та інвалідів нікого не цікавили. Потрібні були «смажені факти» стосовно верхівки суспільства, за події у нічних клубах, за брудні вподобання рок, або поп-зірок. Редакторів цікавило життя хлопчиків-мажорів та їхні карколомні витівки: хто яку тачку придбав, як швидко її розгепав, хто з ким переспав, хто у кого відбив чергову подружку, дружину, чоловіка, зруйнував родину й на її уламках створив нову «вдалу».

Редактори гримали на Льольку, шматували тексти й вказували пальцем на двері. Після цього вона рюмсала в кабінці туалету. Вся у шмарклях телефонувала Маргоші й Дар’ї, вислуховуючи заспокійливі слова та поради. Незабаром Марго це набридло і вона познайомила хрещеницю з одним із провідних столичних журналістів, який входив у ТОП-10 за кількістю опублікованих статей та за сумами отриманих за них гонорарів.

Журналіст був на п'ятнадцять років старшим за Льольку, двічі розлучений. Він мав підсаджену коньяком печінку, легку форму сколіозу й цілу купу знайомих у середовищі олігархів, депутатів та зірок столичного бомонду. Але інформацію Макс Свєтлов (за паспортом Іван Перескокін) черпав зовсім в іншому середовищі.

Офіціанти та бармени елітних ресторанів й нічних клубів, покоївки та адміністратори готелів, продавці автосалонів, ювелірних бутиків, інспектори ДПС і опера з «уголовки» за щедру винагороду, а іноді з почуття звичайної людської неприязні, яка часом межувала з почуттям відвертої ненависті до «зірок нації», постійно постачали його цікавими подробицями їхнього особистого життя. Не гребував Макс і чорним піаром, розкручуючи на замовлення теми, з майстерно розіграними розлученнями та публікуючи інтимні подробиці життя «зірок» шоу-бізнесу, які переростали в гучні скандали й судові розборки.

Льолька, яка на той час вже втратила дитячі ілюзії від повсякденного життя, трохи поколотила понти та дозволила Максу затягнути себе в ліжко. На її подив, Макс виявився гідним партнером, тож їхній зв'язок, який вони ретельно приховували від всіх, тривав понад вісім місяців.

Розгледівши в дівчині талант, Макс посвятив молоду журналістку в таємниці професії, познайомив з редакторами та потрібними людьми, про що жодного разу не пошкодував. Незабаром Льольчині репортажі не поступалися за своєю якістю й пікантним подробицям витворам вчителя. А гонорари перевищили найсміливіші її очікування.

Але, на жаль, все гарне має властивість швидко закінчуватися. Так сталося й цього разу. Макс, втративши почуття здорового глузду, опублікував карколомний репортаж, темою якого стало блискавичне кар'єрне зростання одного з урядовців. Ще й на додачу докладно описав його матеріальний добробут та інтимні захоплення в товаристві неповнолітніх членів суспільства, які були аж ніяк не жіночої статі. Вибухнув скандал. На лихо, урядовець виявився кращим приятелем сина Самого, про що журналісту й пояснили за допомогою бейсбольних біт та гостроносих черевиків. Провалявшись три тижні на лікарняному ліжку, Макс втік з країни. На останок він порадив Льольці, яка не переставала рюмсати від переляку, зав'язувати з цією брудною справою, тобто з журналістикою.

Таку ж саму пораду надали дівчині й троє здоровенних голених під нуль чоловіків, одягнених у чорні дорогі костюми, які зустріли її наступного дня біля виходу з кав'ярні. Пообіцявши у випадку, якщо вона не вгамується, продати Льольку арабам, здоровані, ввічливо уклонившись, поїхали у своїх справах у салоні чорного величезного, як бронетранспортер, позашляховика.

Тиждень Льолька ховалася на дачі у Маргоші, шепочучи прокльони на адресу Макса, чорного піару, жовтої преси й себе – дурепи безмозкої.

На відміну від Дашки, Льолька була в душі жахливою боягузкою, що досить часто давало її подрузі привід для жартів і дружніх настанов. Побувши подушкою для сліз, Дар'я (яка мала народитися чоловіком, але щось нагорі переплутали) строго вичитувала улюблену подругу й наставляла її на шлях боротьби та подолання перешкод. Це допомагало, але ненадовго. Замість одних жахіть в уяві Льольки з’являлися інші. Так було й цього разу.

Отримавши нову порцію підтримки, вона чекала на подальший розвиток подій. Але на глибокий Льолькін подив більше її ніхто не турбував, не телефонував, на сторінках у соцмережах погроз не висловлював. Заспокоївшись, вона зробила спробу опублікувати пару репортажів про зірок шоу-бізнесу, але двері редакцій газет та журналів перед нею зачинилися наглухо. Вирішивши не випробовувати долю, Льолька почала шукати чим продовжити заробляти на життя далі. І тут знову їй допомогла хрещена.

За порадою Марго, Льолька пішла на курси для копірайтерів й закінчивши їх, спробувала себе на новому терені. Талант, він і в Африці – талант. Справа пішла. Але тяга до журналістики не відпускала. Льольці кортіло писати, що аж у «голові шкварчало». Тим паче, що за вісім місяців божевільного життя з Максом, вона зібрала безліч сюжетів, як кримінальних, так і просто життєвих, які так і залишилися сюжетами на аркушах блокнотів.

Вихід, як не дивно підказала Дарина. Під час наступних пивних посиденьок, коли Льолька знову затягла пісню: «Я хочу писати про життя, а не про плойки, надувні матраци та ультратонкі прокладки», – подруга, уважно подивившись на неї, видала вбивчу фразу.

– Пф-ф-ф!!! А хто тобі писати не дає? Пиши книжки.

– Які книжки, Дашунь? Адже я журналістка, а не письменник, – слабо заперечила Льолька, вже починаючи розуміти, що подруга має рацію.

– Хм! Якщо хочеш, щоб тебе арабам продали, строчи й надалі свої репортажі. А хочеш розповідати про життя – пиши книжки. Як там вставку на початку роблять? – Дарина п'яно замислилась, а потім з багатозначним виглядом промовила: – Ага, згадала! Всі події нереальні, персонажі вигадані. Схожість не шукайте. Мої вам вітання, сто разів цілую, Льоля! За книжку тебе ніхто вбивати не буде. Став вигадані прізвища та завуальовано описуй події, можеш, навіть своїх героїв до іншої країни запровадити від гріха подалі. Ще й грошей заробиш, ти ж у мене талант!

* * *

Дарина виявилася права, ніхто Льольку більше вбивати або продавати в рабство не збирався. У вільний від фрілансерської роботи час, вона накидала кілька сюжетів, які, на її подив, склалися в повноцінний роман. Звичайно ж, першими читачами стали Дашка й Марго, які високо оцінили сюжет роману та стиль новоявленої письменниці.

Але виявилося, що продати своє творіння було вкрай важко, яким би геніальним воно не здавалося. Дві безсонні ночі Льолька провела в подорожах сайтами для таких же «починашок», як вона. Читала коментарі під статтями, діалоги на форумах. З жахом дізналася, що великий й такий відомий Джек Лондон отримав дві тисячі відмов, перш, ніж вперше надрукували його оповідання. Їй до того стало шкода талановитого письменника, що вона розплакалася. Перебуваючи в аналогічній ситуації, Льолька легко уявила, як Джек Лондон, а в миру уроджений Джон Гріффіт Чейні, оббиває двері редакцій й принижується перед видавцями. Їй було добре, бо вона могла підробити копірайтом, не виходячи з затишної теплої квартири, а як заробляв на життя він, доки не почали друкувати його розповіді? Напевно, працював вантажником, або посильним. Вдосталь пошкодувавши великого колегу, вона, підбадьорившись прикладом його наполегливості, продовжила свої дослідження.

Наприкінці другої ночі їй попався черговий сайт для авторів початківців. Швидко переглянувши зміст сторінки, Льолька хотіла, вже було закрити її, але кілька фраз в тексті привернули до себе увагу молодої письменниці.

«… Фрагмент своєї нетлінки опублікуйте на кількох літературних сайтах (далі йшло перерахування адрес сайтів з детальним зазначенням хто і що там викладає). Це принесе вам в першу чергу моральне задоволення, а ще надасть можливість отримати рецензію на своє творіння. На цих сайтах, крім авторів тиняється маса „диванних критиків“, які видають різноманітні за своїм змістом коментарі до опублікованих творів. Ви звикнете свідомо й без нервів сприймати будь-яку критику, до того ж серед таких епітетів, як бездарність, графоман, чого ти тут робиш…, часом проскакують вкрай слушні поради від колег по перу. Редактори видавництв постійно відвідують зазначені сайти в пошуках нових авторів, детально відслідковуючи письменницькі рейтинги….» Почавши читати статтю спочатку, Льолька автоматично почала робити позначки в блокноті.

Поради були дані дійсно слушні. Відразу було зрозуміло, що писала людина, яка особисто пройшла описаний нею шлях. Заваривши каву, Льолька покурила й сьорбаючи гарячий напій, склала покроковий план до нової мети – продати свій роман. Яке ж було її здивування, коли через три місяці безперервної роботи з просування свого роману в рейтингах двох літературних сайтів, вона отримала пропозицію від видавництва. Минуло ще два місяці і її перший роман був опублікований немислимим у Льольчиній уяві накладом – п'ять тисяч примірників.

Радощі не мали меж. Отримання першої авторської винагороди відзначали в нічному клубі. Вперше Льолька поїхала відвідати матусю, придбавши їй у подарунок золоті сережки, чим до сліз розчулила «полтавську панночку».

Незабаром був написаний та виданий ще один детективний роман. В роботі знаходився третій, коли з видавництва прийшла пропозиція взяти участь у міжнародному конкурсі «Сучасний детективний роман».

Конкурс складався з трьох етапів. На першому визначали п'ятдесят півфіналістів. На другому етапі з п'ятдесяти авторів, авторитетне журі повинно було відібрати дев'ять фіналістів, які мали на три місяця поїхати до Франції. Там, у привабливій та далекій долині річки Луари або, як її ще називають – «Долині Замків», у старовинному особняку їм належало в співавторстві з відомим майстром детективного жанру, написати роман по одному з дев'яти випадково обраних сюжетів. Переможець отримував грошову премію в розмірі п'ятнадцяти тисяч євро та право на видання свого творіння в одному з п'яти найбільших видавництв у Європі. Але найголовніше, як визначила для себе Льолька, це було ім'я переможця на обкладинці книги поряд з ім'ям метра детективних романів – Гійомом Валіньї.

Ось це дійсно було для неї головним. Це був реальний шанс, заявити про себе. Шанс стати двома ногами на першу сходинку, що вела на п’єдестал світового визнання.

Від перспективи, три місяця наживу спілкуватися й працювати разом з майстром пера, та ще при цьому жити в центрі Франції у «Долині Замків», у Льольки перехопило подих, а внизу живота «запурхали метелики».

Після сімейної наради, що відбулася на кухні, як зазвичай з пивом й креветками, за наполяганням Марго, в оточенні дівчини з'явилася літня жінка – у минулому літературний редактор одного з найбільших видавництв УРСР, а потім України. Людмила Сергіївна вийшовши на пенсію підробляла коректурою та правкою текстів для студентів університету. Отримуючи додатковий дохід до мізерної пенсії, якою за гідну працю її нагородила держава, вона із задоволенням витрачала його на правнуків. Колишня Главлітред зраділа цій роботі та з завзятістю взялася за справу.

Людмила Сергіївна була сувора, прискіплива й педантична – немов старшина в Роті Почесної варти.

Наступного дня після їхнього знайомства, з самого ранку (до того ще й у неділю), Людмила Сергіївна відвідала майбутню літературну зірку вдома. Не звертаючи уваги на напівсонну та неодягнену Льольку, яка після бурхливої суботньої ночі, проведеної з Дашкою та Марго в нічному клубі, вешталася кімнатами в пошуках одягу та «чого б випити, щоб голова не боліла», вона пройшла на кухню. Та не минуло й двадцяти хвилин, а «Люся», як охрестила для себе редактора Льолька, змусила дівчину випити п'ятдесят грамів горілки і велику чашку гарячого курячого бульйону з яйцем, солоного та гострого, немов грузинська аджика. Від такої дози «ліків» Льолька миттєво спітніла та відправилася під душ.

Коли остаточно прийшовши до тями, вона вийшла з ванної кімнати, одягнувши темно-синій з золотими драконами шовковий халат, її чекала роздрукована на принтері докладна інструкція. Вирок, винесений Люсею, був суворий – від трьох з половиною до п'яти тисяч слів на день, щоденна відправка тексту на редагування й ввечері того ж дня виправлення недоліків.

– Дівчинка моя. Я свого часу мала щастя співпрацювати з Олесем Гончаром, Павлом Загребельним, з Валентином Пікулем та Юліаном Семеновим. Ти володієш безсумнівним талантом, тому за три місяці ми створимо детективний роман, який допоможе тобі виграти конкурс і почати шлях до вершини літературного Олімпу. За ті гроші, які мені платить Маргарита, я на шматочки розіб'юся, але допоможу тобі стати письменницею-початківцем. Якщо буде на те воля Божа, то я й надалі із задоволенням буду допомагати тобі на цій нелегкій ниві, яка вимагає певної частки жертовності, втім, як і всякий талант. А таланту тобі не позичати. Я переглянула твої труди й нотатки – це чудово. Повір мені, я рідко помиляюся. Але…

Жінка дістала з позолоченого портсигара тонку цигарку й, чиркнувши коліщатком елегантної запальнички «Зипо», запалила. Примружившись, вона трохи поміркувала. А потім продовжила свою промову.

– Але нам доведеться серйозно попрацювати, – щільно стиснувши губи, що відтінялися світлою помадою, вона випустила в стелю тонку цівку диму. – Тому забудь за нічні гульки, посиденьки та всі інші витівки, що відволікають від роботи. За продуктами ми будемо ходити разом, заздалегідь склавши список. Я навчу тебе готувати швидко і смачно. Час занадто дорогий та його, на превеликий жаль, не повернути – особливо згаяний.

– А як же моя робота? Я ж не можу все кинути, від мене всі замовники повтікають, – розгублено відповіла Льолька. – Жити-то я на які кошти буду?

– Дівчинка моя, ти що до труни збираєшся рекламувати унітази й кавомашини? Чужі ідеї та бізнес-проекти? – іронічно подивилася на неї наставниця. – Тут два шляхи. Перший – ти забуваєш про конкурс та, поховавши свій талант, продовжуєш займатися текстами, які продають, заробляючи цим на життя, або створюєш своє рекламне агентство, набираєш штат та займаєш гідне місце серед конкурентів. Другий – ти починаєш вчитися письменницькому ремеслу, а роботу відкладаєш на другий план для підтримки трусів, доки не почнеш отримувати пристойні гонорари за свої книги.

– Боженька ти мій, та як же я все встигну? І п'ять тисяч слів на день, і рекламні тексти? – Льолька обхопила голову руками й присіла на краєчок двоспального траходрому.

– Ніч довга, а ти молода. Спи по тридцять-сорок хвилин кілька разів на день – і у тебе з'явиться купа вільного часу, який ти і будеш використовувати для своєї творчості й роботи. Можеш писати зі світанку до обіду, залишивши робочі тексти на другу половину дня. Ну то, як, по руках? – загасивши цигарку в попільничці, Людмила Сергіївна піднялася з крісла й простягнула Льольці руку.

– По руках, – дівчина відповіла на рукостискання.

І почалося. Перший тиждень Льолька прожила, немов «Їжачок в тумані», до кінця не усвідомлюючи, як вона все встигає. Спати хотілося постійно. Особливо після численних перекусів – сніданки, обіди та вечері були скасовані. Почалися ранкові й денні пробіжки в алеях парку, розташованого неподалік. Увечері проходили консультації з Люсею, під час яких літред безжально шматувала Льольчині творіння, позбавляючись «води» та «рожевих шмарклів», доводячи дівчину до сліз, вимагаючи щоразу переписувати глави й окремі епізоди, розширювати характери героїв та приділяти більше уваги опису об'єктів. Ці «розбори польотів» здавалися їй пеклом.

Раз на тиждень вони відвідували ринок та супермаркет, завантажуючись «продуктовим пайком». З придбаних продуктів Льолька навчилася робити напівфабрикати, які надалі за п'ятнадцять-двадцять хвилин перетворювалися на смачні страви. Наприкінці десятого дня Льолька раптом зрозуміла, що вона не померла, а втягнулася в жорсткий ритм нового життя – і їй це сподобалося.

Три місяці пролетіли непомітно. Роман був готовий, вичищений й вилизаний. Прочитавши його, Марго та Дарина в один голос виголосили «Вах», що їхньою мовою означало вищу ступінь похвали. В урочистому мовчанні рукопис було відправлено на електронну пошту видавництва. За кілька годин прийшла відповідь, яка сповіщала, що твір допущено до участі в конкурсі. Потягнулися виснажливі дні очікування.

Льолька занурилася в звичайну повсякденну роботу зі своїми замовниками, одночасно почала писати новий роман. Вона продовжила співпрацю з Людмилою Сергіївною, яка стала для дівчини кимось на кшталт суворої бабусі.

Льольчину перемогу в першому турі вони, за наполяганням Людмили Сергіївни, святкували у неї вдома. У затишній трикімнатній «сталінці» з високими стелями та величезними, у людський зріст, вікнами, що виходили на Поділ, зібралися всі учасники цієї знаменної події. Святкували яблучним пирогом, чаєм та грою в карти за чудернацьким ломберним столиком. І ось черговий успіх!

Раптово Льольці стало соромно, навіть щоки вкрилися рум'янцем. Схопивши смартфон, вона набрала номер Людмили Сергіївни.

– Людмило Сергіївно, люба моя, вибачте мені, що я одразу не зателефонувала. Ми виграли другий тур!

– Мила моя дівчинка, не переймайся, я розумію тебе й не розцінюю це як неувагу. Ти дивовижно вмієш червоніти й мені вкрай сподобалося слово «Ми», – у трубці почувся легкий сміх. – Я щиро радію твоїй перемозі. Вітаю!

– Приходьте сьогодні десь о сьомій. Дівчата теж прийдуть, або ми до вас завітаємо?

– На жаль, я змушена відмовитися. Оленко, я їду в санаторій, водички попити. Ось на таксі чекаю. Завтра доберуся до місця, влаштуюсь, тоді й побалакаємо. Ти ж тепер поїдеш на три місяці. І я хочу, щоб ти спробувала свої сили. Тому на мою допомогу вельми не розраховуй, у всьому покладайся на себе. Ти впораєшся, я в тебе вірю.

– Щиро вам дякую, та бажаю добре відпочити.

– І тобі на все добре, серденько. Твори, працюй, навчайся. У тебе є все, щоб стати справжньою письменницею, а такі знані метри, як ті, з якими конкурсантам належить попрацювати, дадуть тобі необхідні знання. Спробуй зрозуміти, що зараз, на цьому етапі, важлива не сама перемога, а навчання майстерності створення книги. У тебе є можливість подивитися, як працюють інші автори. Як просувається твір на ринку. Ти зможеш зав'язати корисні знайомства. Не лякайся, і повір мені – на тебе вже звернули увагу. Вчися. Не соромся питати. Хай щастить тобі, й до зустрічі. Повертайся з перемогою і новою книгою! – співрозмовниця роз'єднала зв'язок.

Льолька поглянула на циферблат годинника. Наближалась п'ята вечора. До очікуваного приходу гостей залишалося дві години. Раптово в голові дівчини проскочила думка, яка, як і попередні, що входили до складу кандидатів, призначених для роботи з нездоланним текстом, намагалася втекти. Але не тут-то було! Льолька вхопила думку за кінчик хвостика й втягнула назад. Думка полягала в наступному: «А що б сказала з приводу пилососа Маргоша? Чим би він її зачепив?».

Льолька миттєво уявила собі Марго в салоні побутової електротехніки. Вона побачила Маргошу, яка йшла торговою залою, у супроводі хлопчика-консультанта. Почула їхній діалог. Схопивши ноут, дівчина кинулася за робочий стіл. Пальці швидко забігали по клавішах. Здавалося, що слова самі шикуються на білому аркуші текстового редактора, складаючись у речення. Минуло десь сорок хвилин і стаття була готова. Льолька пробігла очима рядки тексту, автоматично видаляючи слова, що повторювались та виправляючи помилки. Прочитавши текст ще раз, переконалася, що все гаразд. Такий же вердикт винесла програма перевірки текстів копірайтерів на «унікальність», «водність» і «нудоту».

Привітавши себе з черговою перемогою, Льолька відправила статтю замовнику і пішла на кухню приготувати собі легкий перекус, за яким можна було згаяти час, що залишився до приходу гостей.

Розділ другий

Шато «Литторал», долина Луари, Франція, травень 2014 року

Теплого травневого вечора, широкою алеєю доглянутого парку, що оточував старовинне шато «Литторал», яке розкинулося на мальовничому березі річки Луари, неспішно прогулювалися літня жінка та чоловік середнього віку.

Стрункість жіночої фігури підкреслювала довга, до п'ят, звужена у талії сукня блакитного кольору, з довгими рукавами «бішоп». Рукава закінчувалися вузькими високими манжетами, що приховували білу шкіру й витончені форми рук власниці. Судячи з ґудзиків, оздоблених натуральним дорогоцінним камінням, носків дорогих черевичків на високих підборах, які щоразу з’являлися з-під обробленого мереживом подолу, витонченій посадці голови й манері вести розмову – жінка належала до шляхетної родини. Це була не показна манірна поведінка, а звичайний її стан, що склався протягом усього життя, починаючи з дитинства. На перший погляд, їй можна було дати років п'ятдесят п'ять – п'ятдесят вісім не більше, але насправді графині Луїзі де Фоссе цієї весни виповнився сімдесят один рік.

Однак світова громадськість та, особливо, читачі, котрим припали до душі гостросюжетні детективні романи, протягом декількох десятиліть знали її, як Гійома Валіньї.

Цей псевдонім вона взяла собі після знайомства зі старим рибалкою-браконьєром, який мешкав неподалік у селі Дюжонь. Валіньї, дарма що таблички з попереджувальними написами були закріплені на залишках мура стародавньої фортеці, який оточував територію шато, та на в'їзній брамі, кілька разів на тиждень вештався до берега річки, де у нього були встановлені рибальські сітки.

У невеликому лісі старий розставляв пастки на фазанів та іншу дрібну живність, яка у достатку заповнила угіддя навколо шато, власники якого не поділяли захоплення полюванням, що останнім часом стало модним серед їхнього шляхетного оточення.

Зібравши рибу з сіток, а дичину з пасток, Гійом мав звичку зайти до кухні, щоб з гідністю залишити «панам» десятину від своєї здобичі й хильнути чарочку-другу «кальвадосу» у компанії зі своїм приятелем-кухарем. Під час цих відвідин Луїза частенько спускалася на цокольний поверх, бажаючи власноруч пригостити здобувача завареною чашкою кави і послухати одну з його повчальних і напрочуд цікавих історій. Часом з цих розповідей вона черпала різноманітні теми для своїх сюжетів, образи героїв, які так детально і колоритно описував оповідач після пропущеної чарочки «кальвадосу».

Валіньї чудово розумівся на тому, коли риба нерестилася та коли птахи сідала на гнізда. В цей час він добровільно виконував обов'язки лісничого та інспектора рибоохорони, ганяючи хлопчаків берегом річки, встановлював годівниці для птахів у лісі, й з дозволу Луїзи відпочивав у старому мисливському будиночку на узліссі, біля північної межі їхніх угідь.

Гійом настільки сподобався письменниці, що розповідь сюжету в декількох її романах велася від його імені. Старому браконьєрові це не аби як лестило. Невеличку бібліотеку Валіньї, у маленькій кам'яній хатині, покритій злегка скошеним черепичним дахом, яка була зведена ще його дідом, прикрашали кримінальний кодекс, Біблія та примірники романів Луїзи де Фоссе з її автографами. Останньому, заздрили всі мешканці маленького села Дюжонь, що розташувалося на березі Луари, за півтори милі від оселі місцевої знаменитості. Щоб заспокоїти заздрість сусідів Валіньї, Луїза організувала в селі щось на кшталт читальної зали, передавши туди кілька десятків примірників своїх романів та частину власної бібліотеки.

Приблизно сім років тому Луїза, як і всі мешканці села, була украй здивована зникненням Гійома. Пізнього осіннього вечора, він, як завжди, вирушив перевірити свої снасті – і більше його ніхто не бачив. Пошуковий загін, сформований з селян, разом з кількома екіпажами жандармів, надісланих на прохання Луїзи з Анже, дві доби оглядав околиці, але слідів Валіньї ніхто так і не знайшов. Прийнявши за офіційну версію, те, що під час перевірки сіток Гійому стало погано й він, упавши в річку, потонув, жандарми залишили маєток. Односельці замовили за зниклим старим поминальну месу.

Життя потекло далі. Лише кухар Морель і Луїза нерідко за ранковою чашкою кави згадували старого добрим словом. Графиня відчувала за собою легку провину за те, що не змогла приділити належну увагу розшукам свого доброго приятеля. Причиною тому була раптова смерть її чоловіка від серцевого нападу. Але час усе лікує, або пам'ять ховає гіркі спогади в далеку скриньку.

Поринувши з головою у творчість, Луїза змогла пережити втрату двох близьких для неї людей. Новий роман починався епіграфом присвяченим старому Гійому та графу де Фоссе, з яким вона прожила в любові та злагоді не один десяток років. Одне засмучувало її – відсутність в неї діточок.

* * *

Компанію Луїзі де Фоссе під час вечірньої прогулянки складав один з засновників літературного конкурсу, а саме Віктор Наумович Приходько, сорока восьми років, власник видавництва, головний офіс якого був розташований у Києві, а філії – у Росії, Білорусі та Казахстані. Середнього зросту, злегка повненький, одягнений у легкий світлий костюм спортивного крою, він поважно крокував поруч зі своєю супутницею широкою алеєю парку. Чоловік періодично втирав носовичком краплі поту, які виступали на засмаглій поголеній голові, й обмахувався світлим літнім капелюхом, тримаючи його в лівій руці. Але судячи з частоти рухів руки, що тримала хустку, йому це не допомагало.

– Ти диви, вже майже сутеніє, але як спекотно. Напевно, до ночі буде гроза.

– Ви маєте рацію, Вікторе, грози сьогодні не минути. Звернули увагу на хмару над Анже? Грому ще не чути, але блискавки вже миготять.

– Так що, нас може ще й намочити? – чоловік здивовано подивився на супутницю.

– Ну що ви. Ми встигнемо повернутися. Від нас до міста миль двадцять-двадцять п'ять навпростець.

– Тоді я за вас не переймаюсь.

– Та досить вже вам, Вікторе! Я не цукрова панночка, й дощем мене не злякати. Цієї весни ми з подругами пішки підіймалися до тунелю «Пікколо Лагацуой», що в Альпах. Вів нас хлопчина-гід років двадцяти, зі студентів, які підробляють на простих маршрутах для таких старих гримз, як ми.

– Луїза, припиніть на себе намовляти! Ви напрочуд добре виглядаєте.

– Так, для своїх сімдесяти я виглядаю чудово, а ось на п'ятдесят, вибачте, Вікторе – вже не тягну, – вона посміхнулася й продовжила. – Так ось, на зворотному шляху нас застав дощ і поливав усі три години, доки ми спускалися до підніжжя гори. Нам наступного ранку хоч би що, а той юнак зліг із нежитю та застудою.

– Ось я й кажу, ви…

– Ай, залиште. Я живу на природі, а не під дахом цих жахливих та галасливих міст. Ми весь час через це сперечалися з моїм покійним чоловіком. Він тут знемагав від нудьги, доки не вигадали інтернет. Ось тоді-то він заспокоївся, отримавши можливість безпосередньо у візуальному режимі вправляти мізки своїм директорам та спілкуватися з клієнтами і друзями, не виходячи з кабінету.

Вони підійшли до ажурної альтанки.

– Зупинімося ось тут. Я наказала подати сюди чай, – Луїза жестом запросила свого супутника пройти всередину альтанки.

Вони сіли на дерев'яні лавки з вигнутими спинками, пофарбованими в білий колір, у тон рожевому й білому забарвленню намету, виготовленому з тонких прутів, що накривав альтанку.

– Скажіть Луїза, а вас не турбує те, що серед дев'яти фіналістів троє з України і один з Росії. Адже багато хто в нашому видавничому колі знає про те, що ви родом з Чернігова.

– Ой, та ну їх до біса. Це знання не заважало їм протягом півстоліття заробляти гроші на моїх романах. Так чому це повинно їх зараз бентежити? Тим паче, що дівчина виказує напрочуд гарні здібності. Потім ще цей француз-ветеринар і відставний детектив зі Штатів. Господи, та чого мені перейматися? Адже конкурсний відбір проводило міжнародне журі, яке вони й обирали. Ви самі-то чого збентежилися?

– Та я ж не про себе. Насправді ви, шановна Луїзо, теж бачите, які зараз у світі склалися стосунки. До нашої країни підвищений інтерес, до Росії навпаки – починає складатися негативне ставлення.

– Пусте. Я не маю бажання навіть згадувати про ці дурниці. У нас не Рада Безпеки Європи, а міжнародний літературний конкурс. Ми поза політикою. Історії для майбутніх конкурсних робіт обрані абсолютно нейтральні. Від цього й будемо витанцьовувати.

– Скажіть, Луїзо, а як ви зважилися віддати свої сюжети конкурсантам? Або у вас їх настільки багато, що ви боїтеся не встигнути все викласти на папері за життя? Так найміть стенографістку.

Після цих слів співрозмовника жінка розсміялася. Витерши мереживною хусточкою, яку вона витягла з манжета, сльози, що виступили у куточках гарних сірих очей, вона дістала зі сріблястого клатча золотий портсигар. Розкривши його, витягла тонку коричневу цигарку. Луїза підкурила від вогню запальнички, з повагою піднесеної Віктором Наумовичем.

– Я щось не те кажу? – він здивовано поглянув на співрозмовницю.

– Не переймайтеся, все добре. Але кращою стенографісткою у мене був мій покійний чоловік. Мій Мішель. Він примудрявся не тільки записувати все те, що я йому надиктувала, а й одночасно вмів правити діалоги, особливо за участю жінок. Повинна визнати – це геніально йому вдавалося. Я спробувала знайти Мішелю заміну, але, на превеликий жаль, це виявилося вкрай складною проблемою.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примітки

1

НДР – Німецька Демократична Республіка. Держава в Східній Європі, що утворилося в 1945 році після розділу Німеччини. Припинила своє існування після об'єднання Німеччини.

Повернутися

2

Stasi – Розвідувальна служба в НДР, аналогічна КДБ, ЦРУ, «Моссад». Скасована після об'єднання Німеччини.

Повернутися