Анастасія Байдаченко
Самостійна дама. Femme sole. 1419—1436

© А. Г. Байдаченко, 2020

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2018

* * *

Дійові особи

Рід герцога Орлеанського, племінники короля Франції Шарля VI, кузени Шарля VII, троюрідні родичі Монфорів та герцогів Бургундських

Шарль (1394–1465), герцог Орлеанський, поет, в англійському полоні з 1415 р., син убитого за наказом Жана Безстрашного Луї Орлеанського

Жанна (1409–1432), його дочка від першого шлюбу, герцогиня Алансонська

Філіпп де Вертю (1396–1420), його брат

Жанна, коханка Філіппа де Вертю

Філіпп, бастард де Вертю (1418—?), його позашлюбний син

Жан Ангулемський (1399–1467), брат герцога Орлеанського, в англійському полоні з 1412 р.

Жан де Дюнуа, прозваний Орлеанським Бастардом (1403–1468), зведений брат герцога Орлеанського, позашлюбний син покійного Луї Орлеанського та Марієтти д’Ангієн

Ізабелла (1406—?), зведена сестра герцога Орлеанського, позашлюбна дочка покійного Луї Орлеанського та Марієтти д’Ангієн (?), мадам де Вандом

Жан (1423 р.), Луї (1428 р.), Шарль (1430 р.), Анна (1431 р.), Рішар (1435 р.) – її діти

Ланкастери, королівський дім Англії, далекі родичі королів Франції

Генрі V (1386–1422), король Англії

Катрін Валуа (1401–1438), дочка короля Франції Шарля VI, дружина Генрі V, королева Англії

Генрі VI (1421–1471), їхній син

Жанна Наваррська (1370–1437), королева-вдова, мачуха Генрі V, за першим шлюбом мати герцога Бретонського

Кардинал Вінчестер, дядько Генрі

Томас Кларенс (1388–1421), брат Генрі

Джон (1409–1432), його позашлюбний син, званий бастард Кларенса

Джон Бедфорд (1389–1435), брат Генрі

Анна Бургундська (1404–1432), його перша дружина, молодша сестра герцога Бургундського

Жакетта Люксембурзька (1415–1472), його друга дружина

Річард (1405—після 1440), позашлюбний син Бедфорда, джура Кларенса, сір Ла-Е-дю-Пюї в Нормандії, граф Лутон і Шарнбрук, званий при дворі Ріком Ланкастером через місце народження

Джейн (Дженні) (1406–1434), позашлюбна дочка герцога Бедфорда

Мері (1409—?), позашлюбна дочка герцога Бедфорда

Гемфрі Глостер (1390–1447), його брат

Придворні короля Англії

Томас Солсбері (1388–1428)

Еліс Солсбері (1407–1462), його єдина дочка від першого шлюбу

Річард Невілл (1400–1460), його зять

Анна (Енні) Кейпл (1407–1423), коханка Ріка Ланкастера

Джоанна (1408—після 1436), племінниця лорда Торнбурі, дружина Джона, бастарда Кларенса

Генрі, Томас, Річард – її діти

Валуа, королівський дім Франції

Шарль VI (1368–1422), король Франції

Ізабо Баварська (1370–1435), королева Франції

Шарль (1403–1461), дофін, пізніше король Франції Шарль VII, молодший брат герцогині Бретонської

Марі Анжуйська (1404–1463), дофіна, пізніше королева Франції, молода королева

Йоланда Анжуйська (1381–1442), теща Шарля, звана старою королевою, мати Марі Анжуйської

Рід Вандомів

Луї де Вандом (старий Вандом; 1375–1446), в англійському полоні після Азенкура з 1415 р.

Бланш де Русі (пом. 1421 р.), його перша дружина

Луї де Вандом (1400–1420), його син від першого шлюбу

Шарль де Вандом (1402–1419), його другий син від першого шлюбу

Рауль де Вандом (молодий Вандом; 1403—до 1446), його третій син від першого шлюбу

Луїза де Русі (1408–1424), перша дружина Рауля

Тифаїна де Русі (1409–1434), друга дружина Рауля

Шарль (1423 р.), Луї (1425 р.), Жан (1426 р.), Антуан (1427 р.), Філіпп (1428 р.), Мішель (1429 р.), Бернар (1434 р.), його діти

Раулле (1422 р.), Жанно (1423 р.), його бастарди

Анрі де Вандом (1408–1421), четвертий син Луї де Вандома від першого шлюбу

Ізабелла, позашлюбна дочка покійного Луї Орлеанського (1406—?), його дружина

Жанна де Лаваль (пом. 1468 р.), друга дружина старого Вандома

Монфори, родина герцога Бретонського

Жан VI (1389–1442), герцог Бретонський

Жанна Валуа (1390–1433), герцогиня Бретонська, дочка короля Франції

Артюр де Рішмон (1393–1458), брат герцога Бретонського, великий конетабль Франції

Маргарита Бургундська (1393–1441), мадам де Рішмон, його дружина, сестра герцога Бургундського, вдова за першим шлюбом дофіна Луї

Жіль де Шантосе (1394–1429), брат герцога Бретонського

Рішар д’Етан (1395–1438), брат герцога Бретонського

Маргарита Орлеанська (1405–1466), сестра герцога Орлеанського, дружина графа д’Етан

Рід герцога Бургундського, двоюрідні племінники короля Франції Шарля VI, троюрідні родичі Шарля VII та Орлеанських принців

Філіпп Добрий (1396–1467), герцог Бургундський, син убитого на мосту Монтеро Жана Безстрашного

Мішель Валуа (1395–1422), його перша дружина

Аньєс, його дочка від першої дружини

Бонна д’Артуа (1393–1425), його друга дружина

Ісабель Португальська (1397–1471), його третя дружина

Антуан, Жозеф, Шарль, його діти від третьої дружини

Маргарита Бургундська (1393–1441), його сестра, дофіна Франції, пізніше графиня де Рішмон

Анна Бургундська (1404–1432), його сестра, герцогиня Бедфорд

Пролог

1419

– Залишся тут!

– Я маю супроводжувати його високість, – спробував заперечити хлопчина років шістнадцяти у зелено-біло-червоному однострої кольорів дофіна.

– Вандоме, я тобі сказав, залишся тут! – гаркнув месір дю Шатель, не додавши слово щеня, що вертілося на язику, лише з поваги до батька хлопця.

Рауль де Вандом до крові прикусив губу, щоб не відповісти зухвало. Зрештою месір дю Шатель урятував його минулого року, коли бургундці влаштували різанину в захопленому Парижі. Мусить мати повагу та бути вдячним.

Нескінченні перемовини викликали у молодого Вандома нерозуміння та відразу. Хіба варто витрачати стільки часу на безглузду дипломатію замість того, щоб вирішити суперечки зразу на полі бою? Як тільки усі ці прибічники дофіна знаходять у собі сили кожного разу розпочинати переговори із цим зрадливим герцогом Бургундським? Дванадцять років тому він наказав убити брата короля, Луї Орлеанського[1]. Нічого доброго з того злочину не вийшло: королівство розшматувала громадянська війна, англійський король поновив воєнні дії та захопив Нормандію. А французьке дворянство перед лицем англійської загрози так само розділене на два непримиренні табори: арманьяків та бургіньйонів. За останній рік дофін зустрічався із герцогом уже втретє чи вчетверте. Жорсткий перемовник, бургундець уже давно дотис би його високість пристати на свої умови, якби не віддані радники принца. Щоразу, коли дофін був ладен погодитись і потиснути руку, вони припиняли перемовини. Звичайно, їм від того свій зиск – союз із амбітним та владним герцогом означає втрату впливу на спадкоємця престолу. І все розпочиналося знову: листи, посланці, погрози, вмовляння та домовленості про нову зустріч. Вандом був упевнений, що й цього разу нічого путнього не вийде.

Вересневе сонце припікало геть не ласкаво: Рауль стягнув зеленого оксамитового капелюха із шовковими широкими стрічками та розстібнув п’ять верхніх ґудзиків на таперті, не надто переймаючись етикетом. Підставив вітерцю змокле, ледь хвилясте волосся до пліч. Скільки ще чекати? Йому хотілося якнайскоріше повернутися до Буржа, де двір дофіна міг на кілька тижнів між військовими вилазками та сутичками поринути у вир розваг, таких приємних кожній молодій людині: бенкетів, турнірів, ловів, танців та залицянь. Як багато при дворі дам – веселих, граційних, освічених… І поблажливих! Так ні ж, він мусить безкінечно чекати на цій осінній спекоті. Чекати… Гіршого випробовування для нього й не вигадаєш! Від бездіяльності та нетерпіння Вандом підійшов до дерев’яної огорожі моста та, зіпершись, витягнув шию, аби побачити, чи не наближаються бургундці. Міст, що вів до Монтеро, був довгий, він перетинав і Сену, і Йонну одночасно, спираючись на виступ протилежного берега, де стояла невелика кам’яна башта. З нагоди перемовин на цьому довжелезному мосту встановили додаткові дерев’яні обмеження із ґратками та клямками, аби у зустрічі принців узяли участь не більше десяти перемовників із кожного боку.

«Навіщо такі обмеження? Хто їх насправді дотримується? Якісь безглузді дипломатичні ігрища…» – думав Вандом. Із боку дофіна за дерев’яним бар’єром чекають не менше тридцяти дворян, під Монтеро ще сотні дві мечів, та й герцог Бургундський, знаний через свою хворобливу підозрілість, приведе із собою не менше.

Гострий зір Вандома помітив бургундський почет: у темно-синіх плащах і з трикутними синьо-червоно-золотими прапорцями на довгих списах. Нарешті! Може, вже й недовго лишилось чекати, із дофіном кілька радників, які занадто добре пам’ятають розкремсаного герцога Орлеанського в труні у церкві Блан-Манто. Вони не дозволять бургундцю впливати на принца тими засобами, до яких він призвичаївся, – брехнею, погрозами та шантажем.

Безстрашний Жан, герцог Бургундський, прозваний так колись через виявлену сміливість у бою проти невірних, ніколи не йшов на перемовини першим. Попереду простували два бургундських лицарі в кольчугах під одягом, що удавали, ніби перевіряють надійність мосту, а насправді впевнюючись, чи всі умови зустрічі ретельно виконано. Рауль де Вандом бачив герцога не вперше. Коли півтора року тому бургундці захопили Париж та за кілька днів вирізали усіх, хто був прихильником арманьяків, чи на яких таке донесли, – він змушений був два дні переховуватися у лахмітті жебрака, допоки месір дю Шатель, що тікав із Бастилії із дофіном, не вивів хлопця з бунтівної столиці. Переможний герцог Бургундський роз’їжджав вулицями міста на білому коні з червоною попоною та почувався щонайменше володарем Парижа. За ним до столиці повернулася королева Ізабо, яку супроводжували, чи то за якою стежили, герцогиня Бургундська із дочками, новими придворними дамами її величності. Тоді герцог Жан усміхався, зціпивши зуби, радо та привітно вітаючи рукою містян. Йому під ноги спочатку кидали червоні квіти, а потім трупи вбитих арманьяків, яким на спинах вирізали червоні андріївські хрести Бургундії. І перші, й другі невимовно радували безстрашного герцога. Він любив Париж, місто відповідало йому взаємністю, вважаючи рятівником від постійного збільшення податків та жадібності радників божевільного короля. Рауль добре пам’ятав, як до задухи отримав по спині, коли не встиг вчасно впасти на коліна перед почтом герцога, навіть у лахмітті його могли впізнати та видати розлюченим парижанам чи охороні герцога. Досі у присутності герцога молодий Вандом кам’янів, як і тоді півтора року тому, в захопленому Парижі на волосині від загибелі у смердючому одязі й із перемазаним брудом обличчям.

Нині ж герцог Жан був насуплений та замислений, важкі зморшки прорізали його чоло, вуста були щільно стиснуті, через це маленьке підборіддя здавалось іще меншим, а сам герцог був схожий на стару мавпу. Кроки його були важкими, напруженими, руки у довгих рукавичках яскраво-зеленої шкіри із металевими кільцями стиснуті в кулаки, скам’янілий погляд утупився у дерев’яний настил мосту, неначе герцог знизу, з річки, чекав на якусь небезпеку. Він ніколи не мав величного й привабливого вигляду, що вирізняло його батька та кузенів: Жан був маленького зросту, смаглявий, темноволосий, із довгим гачкуватим носом та непевним метушливим поглядом світло-голубих вузьких очей. Проте, побачивши його, дворяни зазвичай схиляли голови, а простолюд падав на коліна, бо герцог мав славу страшної людини, адже він мав спокій та добрий сон лише після того, як на власні очі побачив своїх ворогів мертвими. Хоча почет бургундця чекав під Монтеро вже опівдні, усю незвичну вересневу спекоту вони простояли, не наближаючись до людей його високості. Герцог неабияк сумнівався у доцільності переговорів: його астролог уже два тижні попереджав про небезпеку. Та попри власні амбіції та бажання керувати Францією, загроза подальших воєнних дій із англійцями змушувала герцога шукати порозуміння із спадкоємцем престолу.

Надвечір дофін та герцог зі своїм почтом нарешті зустрілись, за ними завбачливо зачинили ґратки на бар’єрах, такі щільні, що важко було розгледіти, що саме відбувається серед перемовників. Рауль де Вандом, геть втративши цікавість до перебігу переговорів, перехилився через перила мосту, видивляючись знічев’я дрібних сріблястих рибок. Літо того року було спекотне, річка зміліла. Йонна біля Монтеро і так була неглибока, проте зі швидкою течією, проглядало піщане дно, і тому вода здавалася каламутно-жовтою. Рауль відчув сильне бажання освіжити обличчя та волосся. Він мало спав цієї ночі та ще й дві попередні: почет дофіна швидким маршем прямував до Монтеро. Затим усі прослухали месу, адже була неділя. В очікуванні перемовин молодий Вандом щиро бажав, аби вся ця дипломатична тяганина швидше скінчилася, й вони повернулись бодай до Монтеро. Він зняв з пояса баклажку зі срібною кришкою й жадібно допив рештки червоного вина, що брав із собою. Вино на сонці вже нагрілось, не втамувавши ані спраги, ані голоду. Вандом скривився й пошепки вилаявся.

Аж раптом він почув, як хтось гукав:

– Убий його! Вбий!

Вандом, витріщивши від несподіванки світло-блакитні очі, повільно обернувся до огорожі. Він розчув слабкий зойк і не роздумуючи кинувся до ґратки. Що там у біса сталося? Чи в безпеці дофін? Було зрозуміло, що там відбувається якась збройна сутичка. Ґратку з боку дофіна відчинили, зо два десятки лицарів поквапилися на допомогу своєму панові. Та коли Вандом хотів теж зайти, сір де Гокур грубо зупинив його, загородивши дверцята рукою:

– Шмаркачам там не місце!

Рауль навіть не встиг ощиритись у відповідь, приголомшено втупившись поглядом у ковану залізом бойову рукавицю. Звичайно, сір де Гокур – вірний арманьяк та прихильник дофіна, та хто дав йому право так розмовляти із сином графа де Вандома? Нехай йому лише шістнадцять і він простий джура у почті його високості. Рауль побачив під плащем на Гокурі кольчугу й меч. Навіщо у складках плаща залізний панцир і важка зброя? Адже вони на мирних переговорах, кожен учасник присягнув, що має лише добрі наміри! Вандом учепився руками у ґратку та піднявся навшпиньки, марно намагаючись щось розгледіти. Забагато людей… Спершу він розчув лише брязкіт зброї, потім якийсь дивний звук, вереск та булькотіння, неначе на бійні ріжуть свиню.

– Ти наказав відтяти моєму панові руку, то і я тобі відрубаю!

Тієї ж миті з колотнечі й барвистого людського місива месір дю Шатель, міцно тримаючи за плечі, витягнув блідого, як смерть, дофіна. Забувши про придворний етикет, молодий Вандом схопив принца за холодні руки, наче вони досі були хлопчаками, товаришами по грі в садках королівської резиденції в Сен-Полі.

– Що сталося? На Бога, ваша високосте, що сталося? – закричав Рауль, квапливо оглядаючи, чи немає крові. – Чи ви цілий?

Дофін лише мляво хитнув головою, його вирлоокий погляд скляніло дивився кудись убік, до берега, де досі чекали солдати бургундця. Вуста його ворухнулися, проте без жодного звуку, наче викинута на берег риба.

– Принц цілий, – глухо відповів дю Шатель, стягуючи з рук важкі, ковані металевими пластинами бойові рукавиці.

– А… бургундці, а герцог… Бургундський? – запитав Вандом, чомусь затинаючись, у голові раптом почала складатися мозаїка.

– Герцог?.. Уже повернувся додому… – скривився месір дю Шатель, витираючи з лоба піт та бризки крові. – У пекло…

Рауль побілів, як крейда, він нарешті второпав, що майже у нього на очах щойно вбили могутнього герцога Бургундського. З місця перемовин поступово відступили усі свідки, задкуючи, тримаючи в руках зброю. Отже, бургундський супровід герцога перебили чи поранили… Бургундці ж за ґраткою, вирішивши, що їхнього герцога полонили, відійшли до своїх під містом.

Юнак непевним кроком підійшов до розпластаного тіла. Герцог лежав обличчям донизу в калюжі крові, на потилиці видніла глибока рана від сокири, ще кілька – на хребті, поряд – відрубана правиця зі стиснутими у кулак посинілими гачкуватими пальцями… Жодної випадковості, кожна з цих ран – смертельна. Кажуть, так само дванадцять років тому на Рю Барбетт вбили герцога Орлеанського: відрубали руку, розтрощили голову, щоб не встиг покликати диявола на допомогу. Коло замкнулось. І все розпочнеться знову. Рауль повільно видихнув повітря, усвідомив, що від хвилювання не може рухатись.

Колись він на власні очі бачив жахливу розправу над арманьяками в Парижі. Жертвам вирізали хрести на голій спині, напівживих людей тягнули кіньми, до смерті забиваючи копитами. З палаючих будинків мешканці кидалися з вікон прямісінько на ощирені списи бургіньйонів, вагітним жінкам розпорювали животи і кидали свиням. Вандом пам’ятав, як тіла замордованих конетабля та канцлера скинули у яму гною без останньої християнської сповіді. Попри той жорстокий досвід кривавої різанини, що він його встиг пізнати, юнак раптом відчув кислий присмак слини та міцно притис руку до рота, ледве стримуючи потяг до блювоти.

* * *

– Що ж я маю тепер робити? – запитав дофін, він аж втиснувся у крісло й мав вигляд не на жарт переляканої дитини, що очікує неминучого покарання.

Ще трішки – і він не витримає й розридається. Кутики вуст принца зрадливо затремтіли, як у малого хлоп’яти. Ще цього не вистачало…

Королева Йоланда, майбутня теща, виховувала принца з десяти років. Вона підвелася з крісла й підійшла до вікна. Її тонкі із голубуватими венами руки не знали спокою й тремтіли від хвилювання, бо вона досі не знайшла рішення. Її величність нервово сховала руки у довгих лілово-синіх рукавах верхньої накидки.

За стінами герцогського замку Анжера стіною впала злива, за мить загасивши спокійне вересневе тепло та палахкотіння червоно-золотих осінніх барв. Коли б королева мала справу із власним сином та в кабінеті не було кількох радників – вона б дала йому добрячого прочухана. Але ж це дофін, спадкоємець престолу Франції! Справу зроблено. Тепер марно шукати винних. Нині слід передовсім вигадати якусь причину, пояснення, що розійдуться усіма європейськими містами, щоб жодна душа не змогла звинуватити дофіна у навмисному вбивстві. Адже є ще свідки. Правда, один з них при смерті, поранений у голову месіром дю Шателем, а другий, дрібна сошка, писар чи секретар герцога, втік. Коли б устигнути із посланням, перш ніж той добереться до бургундського двору…

Королева озирнулася й зміряла роздратованим поглядом похнюплених радників принца, запеклих арманьяків. Ледве стримала уїдливі, вже зайві тепер запитання. Адже, коли жінка має справу з чоловіками, спершу має навчитися мовчати. Чим вони думали? Чим? Хіба їм по вісімнадцять років? Убити бургундця – це означає підштовхнути нового герцога до союзу із англійцями! Та коли вже намірилися до вбивства (велике диво!), як могли відпустити живих свідків? Як допустили, щоб те все сталося у присутності дофіна? Помстилися за герцога Орлеанського, за конетабля Арманьяка, за паризьку різанину півтора року тому? Тепер вдоволені? Сидять на раді, принишкли, як миші, опустивши голови, дофін майже непритомний… А їй тепер вигадувати виправдання, присипаючи виведену чорним чорнилом брехню річковим піском…

У кабінетні двері хтось тихо пошкрябався. Придворна дама, нахиливши голову у реверансі, підійшла до королеви та прошепотіла щось на вухо її величності. Королева взяла з її рук тонкий сувій пергаменту й, підставивши до свічки, прочитала дрібний текст. Видихнула й прошепотіла коротку вдячну молитву. Очі її, світлі як бліді фіалки, втратили вираз посклянілого напруження від роздумів та непевності.

– Аршамбо де Фуа – мертвий, – оголосила королева на одному подиху. Серцебиття вже набуло звичного ритму.

– Чи певні ви у джерелі повідомлення, ваша величносте? – запитав месір дю Шатель.

– Так, це писала дама де Жіак, вона ще в Монтеро.

– Це точно? – сір дю Шатель досі не йняв віри.

Королева лише хитнула головою й підійшла до секретаря дофіна.

– Месьє, пишіть листа до нового герцога Бургундського.

Секретар стурбовано озирнувся до її величності. У його погляді завмерло запитання: що саме писати? За ці три дні стільки чорнила та пергаменту попсували! Пальці та вузькі манжети його світло-сірого пурпуену[2] були геть заляпані чорнильними плямами.

– Аршамбо де Фуа, хай пробачить Господь його грішну душу, мав злі наміри й розпочав сутичку в ході мирних переговорів. Він оголив зброю у присутності дофіна Франції. Свита принца кинулась його захистити. Зчинилася бійка й у результаті сталася велика прикрість, якої ніхто не хотів…

Дофін звів погляд на королеву, запитання каменем завмерло на вустах. Відверта неприхована брехня, але в нього немає іншого виходу. Аршамбо де Фуа вихопив зброю та розпочав бійку… Принц декілька разів подумки повторив цю фразу, повільно проковтуючи кожне слово, поступово впевнюючи самого себе, що все саме так і сталося. Потроху й у нього вирівнювався подих, серце відпускали міцні пазурі страху. Можливо, йому вдасться заснути цієї ночі, може, він прокинеться завтра з іншими думками, аніж ота картина порубаного герцога Бургундського в калюжі крові… Можна покликати на ніч придворну даму…

Навіть після того як послання було сформульоване, переписане доcлівно іще чотири рази для різних королівських дворів, королеву Йоланду не полишала тривога. Вона добре пам’ятала, що це страхітливе відчуття ніколи не віщувало в її житті нічого доброго. Востаннє воно приходило до неї два роки тому, коли раптово помер її чоловік, герцог Анжуйський, а для неї це означало початок довгої боротьби за збереження своїх володінь та спадку дітей. Так і нині королева була цілковито впевнена, що стоїть на порозі нової битви. І та битва триватиме роками. Від важких думок її відволікли крики вартових на дворі, бо до Анжера в’їхали три чорних дормези та зо три десятки вершників. Перш ніж її величність спромоглася розгледіти синьо-золоті прапори із довгими чорними стрічками крізь завісу дощу, вона згадала, на кого чекала.

* * *

При дворі вже пошепки глузують: як приїхав чорний почет чорними кіньми та всі у чорному – то від герцогів Орлеанських. Ізабеллі, байстрючці вбитого герцога, та жалоба вже поперек горла. Орлеанські нащадки завжди вбиралися в чорне, скільки вона себе пам’ятала. Спочатку вбили герцога, потім померла герцогиня-вдова, потім сконала в пологах молода герцогиня, затим молодший брат Жан став заручником англійців, тоді Шарль потрапив у полон під Азенкуром, а на додачу парижани вбили конетабля Арманьяка, рідного батька наступної герцогині Орлеанської… Де вже там шукати нагоду та час вбиратися у кольорове? Тож і сьогодні герцогиня у жалобному дамаску, її пасербиця Жанна та зведена сестра її чоловіка, Ізабелла, також у чорному. Філіпп, граф де Вертю, брат полоненого герцога, як завше в чорному оксамиті: широкоплечий таперт, вузькі шози, довгий плащ хвостом – жалоба, але елегантна, коштовна та вкрай модна.

Колір вбрання почту геть не пасує до радісного хвилювання та збудження, з яким юна Ізабелла приїхала до двору в Анжері. Нарешті її представлять королеві Йоланді, у якої вона залишиться, аби стати придворною дамою – наймолодшою, звичайно. Їй доручатимуть хіба що нитку в голку втягти чи бігати з дрібними дорученнями до замкових служб. А ще супроводжувати її величність до меси та на прогулянках. Правда, інколи доручать почитати вголос чи заграти на арфі на розвагу королеві. Все одно краще, ніж сидіти цілими днями у завішеному чорними шпалерами Блуа й мовчки слухати ридання сердешної герцогині Орлеанської, в якої Азенкур забрав чоловіка. Та щоразу вислуховувати нотації виховательки або кудкудакання духівника, бо їм здається, що шляхетна дамуазель має розмовляти тихіше, ходити повільніше, поводитися скромніше та не мати жодних інтересів, окрім молитовника та волі родини. Це геть не пасувало вдачі дівчини. Отож коли вона під рясною зливою вийшла з дормеза в Анжері, то вже не намагалася приховати вдоволену посмішку на вустах та щире зацікавлення у погляді.

Відтоді як її зведена сестра, дамуазель Маргарита, поїхала до Бретані чотири роки тому, Ізабелла почувалася надзвичайно самотньою: герцогиня не мала часу та бажання приділяти їй увагу. Племінниця Жанна була аж на три роки молодша, досі ще гралася у ляльки й не мала великої охоти ані до книжок, ані до гри на арфі та співів, ані до придворних танців. Ізабелла ж прагнула бути зразковою придворною дамою: освіченою, елегантною, витонченою у рухах, смаках та зацікавленнях. Дамою, яку дофін згодом назве милою кузиною, а шевальє будуть битися за право запросити її на танець, супроводжувати на полюванні чи носити її кольори на турнірі. І коли вона заходитиме до зали у темно-червоній сукні із довгим шлейфом з генуезького оксамиту, який дуже пасує їй, то… Вона не встигла домріяти, бо пажі в лівреях королеви Йоланди відчинили двері перед орлеанським почтом.

Королева Йоланда прийняла гостей у дамському покої із гобеленами, що зображали життя святої Катерини. Таке майже домашнє приймання не передбачало надмірних церемоній, королева була у звичайній сукні, навіть без королівського обруча. Герцогиню Орлеанську, свою далеку родичку, її величність радо розцілувала в обидві щоки та запропонувала сісти поруч із нею на вкриту гаптованими подушками лаву.

– Рада вітати вас при анжерському дворі, – мовила королева, привітно посміхнувшись, рухи її були вишуканими та величними водночас.

Тепер граф де Вертю міг представити її величності свою племінницю та зведену сестру. Жанна бліда, як передзимова троянда, граційно підвелася, Ізабелла так і стояла, у реверансі, опустивши голову, чекаючи, поки королева до неї звернеться.

Йоланда запросила Жанну сісти поруч, адже вона доводилася рідною онукою королеві Франції, яку від народження заручили із спадкоємцем герцога Алансонського. А герцоги Алансонські завжди були союзниками герцогів Анжуйських. Потім її величність звернула увагу на другу дівчину. Їй, звісно, доповіли, що це позашлюбна дочка покійного герцога, яку виховували з колиски разом із законними дітьми, бо батько її визнав та обіцяв посаг. Окрім того, дівчина має приєднатися до її придворних дам – це було давно узгоджено із її братом, полоненим герцогом Орлеанським, у листуванні. Та королева одразу ж хотіла вказати дівчині на її місце, не звертаючи на неї надто пильної уваги.

– Моя зведена сестра, дамуазель Ізабелла, ваша величносте, – квапливо промовив граф де Вертю, розуміючи, що бідолашна дівчина, напевно, ледве тримається, завмерши перед троном у незручній позі.

Дівчина помітила лише пещену білу руку, де на кожен палець було вдягнуто по каблучці. Тонкий вказівний палець із відполірованим до блиску рожевим нігтем ледь ворухнувся, даючи дозвіл встати. Ізабелла підвелася й насмілилася подивитись на королеву. Та здивовано підвела тонку брову: шляхетна дівчина мала б дивитись у підлогу, навіть відповідати на запитання, не підводячи очей. Байстрючка герцога – що з неї візьмеш? Королева завжди дивилася на своїх придворних дам, як на інструмент досягнення власних цілей. Може, й ця на щось згодиться, як буде шанобливою та слухняною.

– Це та, котру буде заручено із молодшим Вандомом? – запитала Йоланда, примруживши світлі очі.

Вона вже втратила цікавість до дівчини, роздумуючи лише про родинні зв’язки та інтереси, яким та слугуватиме.

– Так, ваша величносте, – відповів граф де Вертю. – Така була воля монсеньйора, мого батька.

– А який за неї дають посаг?

– Ла-Ферте-Сен-Обен та Шато-Мілон, ваша величносте.

Досить скромний посаг. Хіба що для молодшого сина. Бо герцоги Орлеанські розгубили свої маєтності й багатства за роки боротьби із герцогом Бургундським. А тепер ще потрібно зібрати й викуп за полоненого герцога. Його ще й досі не призначили, і він буде – Йоланда певна – королівським. Герцогиня Орлеанська, якби її воля, Ізабеллі посагу не виділяла б та заміж не видавала. Кожен із тих двох замків, що піде на придане, лише подовжить час повернення її чоловіка з полону. Королева завжди поділяла раціональні пояснення. Проте, як не крути, ця дівчина, як там її звуть? Ізабелла? Онука короля Франції за батьком. Коли б покійний герцог Орлеанський був живий, могла б отримати й кращого нареченого, аніж молодший Вандом. Королева згадала, як чула, що батько дівчини колись чи то жартома, чи то всерйоз поскаржився у приватній розмові, що його дружина народжує самих синів, а йому потрібні доньки, щоб одружити їх із синами короля, свого брата. Йоланда вперше і, мабуть, востаннє в житті бачила чоловіка, який висловлював своє невдоволення з такого приводу. Звичайно, у герцога були матримоніальні плани і на позашлюбну доньку, саме тому він одразу ж пообіцяв за нею посаг. Королева колись бачила при дворі і матір Ізабелли, Маріетту д’Ангієн. Її прозвали Маре, що гарно танцює. Вона була дамою дуже тонкої рідкісної вроди, але відтоді, як її видали заміж за сіра де Кані, ніхто не бачив її усміхненою. Придворні пліткували, що чоловік через ревнощі нещадно її бив. Одного дня вона, попри власну побожність, поставилася прихильно до залицянь покійного герцога Орлеанського та зникла з палацу Сен-Поль назавжди. У дами, що наважилася піти від чоловіка, було небагато варіантів вибору: або залишитись визнаною шльондрою при дворі, або ховатись у дальніх володіннях свого коханця, чи зрештою спокутувати свій гріх у монастирі. Маріетта обрала друге. При дворі її більше ніколи не бачили, казали, що герцог Орлеанський подарував їй маєтності В’єж та Фаньйоль, де вона жила в розкошах, проте ніколи не приймала гостей. Дітей од неї відразу ж забрали та віддали на виховання герцогині Орлеанській. Після вбивства герцога Маріетта сховалась у невеличкому монастирі у Кле, відтоді про неї ніхто нічого не чув. Королева марно намагалася, вдивляючись в обличчя Ізабелли, згадати витончену граційну вроду її матері, що змушувала придворних шевальє з відкритим ротом обертатись їй услід. Ні, ця простіша. Хоча, може, й вона колись своїм білим личком та пристрастю в очах задурить голову якомусь герцогу чи графу аж так, що він наважиться викрасти її від законного чоловіка.

Стара графиня де Вандом зверхнім поглядом зміряла тонку постать своєї майбутньої невістки, наче кобилу обирала зі стайні. Зрештою, немає жодного значення, як вона виглядає і чого хоче, в майбутньому шлюбі мадам графиню хвилює лише посаг. Рауль – третій син, а якби її воля, то задля отримання приданого одружила б із герцогською байстрючкою четвертого, хоч він на два роки від неї молодший.

Королева мовчки вказала Ізабеллі приєднатися до кола своїх фрейлін. Старша придворна дама, мадам де Гокур, одразу ж крижаним тоном, що не терпів ані заперечень, ані подальших запитань, почала сухо розповідати дівчині правила. Дами ночують у покої по дві, жодних чоловіків, жодних гостей, жодних легковажностей. До сну йдуть, коли ледь темніє, якщо у замку немає бенкету, прокидаються до світанку та відвідують месу. Два рази на місяць кожна дама чергує у її величності вночі: допомагає роздягнутись, прийняти ванну, змастити тіло східними оліями, розчесати волосся та зробити нічну зачіску. Потім почитати на ніч Псалтир чи роман – це вже як королева матиме бажання. Якщо її величності захочеться надвечір сиру чи паштету, то доведеться бігти через подвір’я до замкової кухні й будити кухаря та стільничого. Вино та солодощі завжди мають стояти на столі в покоях. Камін має бути запалений, в грубці – суха лаванда. Королева звикла до тепла та сухості. Усі дами мають вбиратися в однакові сукні, які шиють коштом королеви; одягнути щось інше можна лише з дозволу чи наказу її величності. Незаміжнім дівчатам дозволено не заплітати волосся та голови не покривати. До міської відьми не дозволено ходити, бо коли її величність дізнається (а вона обов’язково дізнається!) про привороти, амулети чи наведення вроків, то даму із ганьбою повернуть до родини. А якщо королева дізнається, що у відьми замовили зілля, щоб уникнути небажаної вагітності… Побачивши широко розплющені, аж круглі очі Ізабелли, мадам де Гокур зрозуміла, що це правило поки що її не стосується. До меси треба йти двічі на день, до сповіді – щонайменше раз на тиждень. Навіть якщо нездужаєш. Але краще не хворіти – королева не терпить кволих дам біля себе. Те, що наказала королева, виконується швидко, без запитань та сумнівів.

– Чи вам усе зрозуміло, дамуазель? – поцікавилася радше формально мадам де Гокур, її високий лоб аж нависав над очима, що надавало їй одвічно похмурого й невдоволеного вигляду.

Ізабелла квапливо кивнула головою, жадібно зауважуючи, у що вбрані придворні дами. З її різьблених вуст не збігала щаслива посмішка.

Життя в Анжері, попри певну стриманість, все одно здавалося Ізабеллі повним цікавостей та розваг. Після завішаного чорним сукном, похмурого, як склеп, Блуа, після безкінечних істерик герцогині Орлеанської та відсутності жодних веселощів, навіть ловів, анжерський двір королеви Йоланди видався дівчині найкращим місцем у світі.

Ізабелла, привчена з дитинства до скромного життя, завжди із заздрісним захватом задивлялась на сукні королеви Йоланди. Навіть домашні сукні, у які її величність вбирається, коли немає прийомів і вона не має наміру полишати свої особисті покої, здавалися дівчині неймовірно розкішними. Овдовіла шляхетна дама мала небагатий вибір пристойного вбрання: огидний чорно-білий вдовиний однострій, як у черниці, де біла барбетта складками закриває усю шию та навіть підборіддя, а широкі білі манжети обтинають зап’ястки, як кайданки, або ж темні сукні без жодного шиття, гаптування чи мережива, навіть узимку хутро – чорне чи темно-коричневе. І звичайно, прикрите волосся, шия та груди. Королева ж віддає перевагу коштовним тканинам та кольорам ночі: чорному чи чорнильно-синьому оксамиту, фіолетовим брокатам, темно-сірим шовкам. Проте фасони суконь завжди за останньої модою, шлейфи по три фути, і хоч без золотого шиття, проте із хутром на комірі – чорнобурки чи соболя. До того ж її величність не відмовляє собі у коштовних прикрасах: її досі прекрасні руки завжди щедро внизані перснями та каблучками, а вбрання – з коштовним поясом. Дивлячись на неї, не виникне ані сумніву, що дама в жалобі, хіба що в королівській.

При дворі Ізабеллі дозволено було зняти звикле чорне, що вона носила, скільки себе пам’ятала. Усі придворні дами королеви вбрані в її кольори: темно-сині сукні з яскраво-червоним опояском, манжетами та коміром. Червоні акценти у вбранні лише підкреслюють її юність та свіжість. Ізабелла – наймолодша, досі найменша за зростом та завжди йде в парі з мадемуазель де Буассі останньою. Це подалі від її величності та суворої мадам де Гокур, зате як легко пустити бісики придворним принца Шарля, коли той приїздить до Анжера! Як весело тоді стає при дворі! Менестрелі, музика, співи, танці. Ізабелла навіть два рази танцювала павану із дофіном. Королева пильнує, яка дама припаде до вподоби принцу. Вона прекрасно розуміє, що впливу на чоловіка від своєї доньки не дочекається. А ймовірну коханку краще тримати під наглядом та навчити негайно доповідати про все, що стосується принца.

Хоча придворні дами більше думають про молитви, гаптування та читання Псалтиря, ніж про танці та музику, однак в Анжері – справжній двір шляхетної дами. Як обійтися без соколиного полювання, прогулянок верхи, забавок на свіжому повітрі та співів менестрелів? Проте у розписаному жовто-червоними квітами дамському покої із канарками у срібних клітках відбуваються набагато цікавіші речі, ніж читання романів та гаптування шовком. Принаймні для Ізабелли. До королеви увесь час прибувають посланці; інколи вона лише мовчки читає повідомлення, негайно знищуючи його в грубці, інколи має розмову із гостем уголос чи пошепки, інколи її шамбелан та секретар, замислено хитаючи головами, сперечаються з її величністю, не завжди второпавши хід її думок. Мати, донька французької принцеси, з дитинства виховувала Йоланду володаркою. Вона часто подумки сердиться через те, що її радники не встигають за нею, отож інколи доводиться по два-три рази повторювати чи пояснювати такі прості й очевидні речі. Королева зрідка кидає стурбований погляд на придворних дам у синьо-червоних сукнях на подушках біля вікна, але їм, пустотливим та зацікавленим лише у придворних плітках, немає діла до тих політичних справ, що обговорюють біля столу із документами. Політика – геть не жіноча справа, до того ж брудна. Вона б і сама з радістю не бралася до неї! Але ж мусить. Хто, як не вона? Її майбутній зять – досі недолугий дітвак у цих іграх.

– Це все чутки, ваша величносте… Лише чутки… – закудкудакав секретар, від нервування його гладке обличчя взялося дрібними червоними плямами.

– Звідки ж вони взялися, месіре? Король без пам’яті, королева ще останнього розуму не втратила, аби так ганьбити себе… – Йоланда добіла зчепила свої тонкі, всипані каблучками пальці.

Вуста її збіглись у напружену смужку, як завжди, коли вона шукала відповіді. Усе, що стосується дофіна, безпосередньо стосується також її особисто, її дочки, її майбутніх онуків, а значить – продовження її роду.

– Як завжди, моя королево, – здійняв руки до стелі шамбелан, понизивши голос, присутність дам його все ж таки хвилювала. – Коли потрібно розпустити плітки, герцог Бургундський відкриває гаманець. Хіба хтось колись казав хоча б слово про коханців королеви Ізабо? Ви були при королівському дворі у Сен-Поль не раз і не два. Її величність – дама, схильна до надмірних розкошів та вигадливих розваг, вона завжди уникає відповідальності, проте зрадити його величність? Хто таке чув? До сьогодні?

– Історія Франції, на жаль, знає багато ганебних речей. І безсоромних королев, – зітхнула Йоланда. – Та зазвичай, коли французька королева і відважувалася взяти коханця, то вже після того, як овдовіла. Я ніколи не чула, щоб були сумніви стосовно законності королівських дітей. Хоча то справді Боже диво, як королеві Ізабо вдалося народити сімох дітей після того, як нещастя в Ле-Мані[3] забрало пам’ять та розум у нашого благословенного короля Шарля. Яка шляхетна дівчина не мріє стати королевою, та, крий Боже, бути королевою за ту ціну, що їй доводиться платити! Чи при пам’яті король зараз?

– Важко сказати, у Парижі люд його не бачить. Та коли був би, чи не спробував він тоді викорінити ті огидні речі?

– Ті огидні речі? – повторила королева, втрачаючи рештки терпіння та стриманості. – Я наказую вам, месіре, не ходити манівцями. Дофін Шарль народився 1402[4] року одинадцятою дитиною, після принцеси Катрін. Кого ті безсоромні пліткарі називають його батьком?

– Хай пробачить мені ваша величність, що я мушу повторити це неподобство у вашій присутності… Покійного герцога Орлеанського.

Ізабелла, яка попри удавання, що старанно гаптує, уважно слухала розмову, аж зойкнула. Старша придворна дама, мадам де Гокур, з обличчя якої ніколи не зникала насупленість, зміряла дівчину суворим поглядом – неначе прибила до підлоги. Ізабелла опустила очі й зсутулилась. Мадам де Гокур відповідає за те, щоб дами її величності добре затямили гарні манери. Цій, звісно, лише дванадцять чи тринадцять років, проте спершу мала б навчитись мовчати. То неважко – тримати рота на замку. Проте королева, здавалось, навіть не зауважила такої нечемності. Вона завмерла у своєму кріслі. Обличчя її скам’яніло. Підлий удар зі спини, що змушує до виправдань. Публічні виправдання завжди схожі на визнання провини. Правду кажучи, бургундські герцоги завше вчиняли так, аби зруйнувати репутацію їхніх ворогів.

– Але що ж вдіяти? Що Анжуйський дім може зробити? Ви ж розумієте, ваша величносте, – торочив секретар далі, – це на руку тільки герцогу Бургундському, який прагне лише помсти за вбивство батька. – Мертві не образяться. Герцог Орлеанський уже дванадцять років як мертвий. Можна вигадати будь-яку брехню, її нема кому спростувати. Лишень забули, що герцог хрестив сина королеви, а король – сина герцога. Занадто коштовна ціна для безсмертя душі за такий гріх.

Королева лиш іронічно підняла біляву, ледь помітну брову, люди у прагненні влади нехтували ще більшими заборонами та відважувались на страшніші злочини, ніж кровозмішання та зневага до похресних зв’язків.

– Я розумію, що молодий герцог Бургундії нині дихає лише помстою, іншого від нього й не очікують. Проте хіба англійський король не заявив про свої права на корону Франції? Кому, як не йому, вигідно, щоб з’явились сумніви у законності походження спадкоємця престолу?

– Так, ваша величносте. Англієць не просто заявив. Він хоче руки принцеси Катрін та ще й цілу Нормандію у посаг. І як доповідають наші… довірені особи… при королівському дворі, скидається на те, що він це отримає найближчим часом. Особливо якщо зможе домовитись із Філіппом Бургундським. Королева Ізабо ніколи не могла діяти самостійно в політиці. Вона пристане до табору найсильнішого. Якщо Англія увійде в союз із Бургундією, можливо, і з Бретанню, королева його підтримає в обмін на спокійну старість. Зрештою і герцог Бретонський, і герцог Бургундський – її зяті. А коли принцеса Катрін стане королевою Англії та Франції і король Генрі також стане її зятем, це й забезпечить їй спокій.

– Нехай і так. Проте ці огидні теревені про незаконне походження стосуються принцеси Катрін так само, як і всіх дітей королеви. Сам герцог Бургундський одружений із сестрою дофіна, принцесою Мішель. Якщо вже ганьбити честь королеви, то хто тримав свічку? Хто може із певністю сказати, котрий із королівських дітей бастард? Яка у тій хворобливій низці дитина короля, а яка – ні? Огидна безчесна гра, бургундець удався до неї з відчаю та через бажання негайної помсти за батька. Це я можу зрозуміти. Однак герцогу не п’ятнадцять років, його поведінка та наміри ганебні для принца крові та пера Франції. Він має усвідомлювати наслідки. Передовсім – для цілого королівства.

Аж тут королева Йоланда помітила, що її пустотливі, вбрані у синьо-червоний оксамит дами, що рідко мали серйозніші розмови про щось інше, окрім вибору вбрання, танців та пліток щодо придворних романів, сидять тихо, як миші, навіть тканка не шелесне в руках, самісінька пильна уважність. Королева лише поглядом зробила знак мадам де Гокур, і та насупилась іще дужче, як стара сова, негайно підвелася з подушки і, тричі плеснувши у долоні, промовила:

– Усі до меси та сповіді!

Дами із зітханням підводилися, розправляючи спідниці, подавали одна одній шлейфи, присідали у реверансах і парами рушили до замкової каплиці. Ізабелла, як завжди, йшла останньою із мадемуазель де Буассі, яку змалечку було заручено із найстаршим сином графа де Вандома.

– Чи ви зрозуміли, дамуазель, – запитала не надто метикована де Буассі, хапаючи Ізабеллу за обидві руки, – що казав месір шамбелан про те, що королева Ізабо мала коханця? Невже… його високість дофін… бастард?

– Які дурниці, дамуазель! Не смійте такого повторювати… – ледь чутно прошелестіла Ізабелла, тримаючи легку посмішку на вустах. Вона вже два місяці жила при дворі й цілком уторопала, що й кому можна казати, а що – ні. Анна де Буассі, попри те, що вже рік була дамою її величності, кмітливістю та розсудливістю не вирізнялась.

«Отже, якщо дофін – бастард, якого королева Ізабо прижила від коханця, – міркувала Ізабелла, – то в короля більше не залишилося живих синів. А тоді… Тоді мій брат, герцог Орлеанський, законний спадкоємець престолу. У його законності сумнівів ніколи не було. А потім мій брат, граф де Вертю. А після нього – мій брат, граф Ангулемський…»

Ізабелла, попри непосидючість, добре зналася на двох науках – історії Франції та латині. Коли Валуа сто років тому потрібно було відсторонити спадкоємців англійської королеви Ізабелли, дочки залізного короля, вони вчасно згадали приписи, які нагадували, що Франція – занадто шляхетне королівство, аби ним управляла жінка. Отож коронували племінника залізного короля, а графи Валуа з гілки королівських братів самі стали королями. Зміна династії дорого коштувала Франції, бо англійський король негайно розпочав війну за престол, який вважав своїм законним спадком. І та війна почалася того самого року, як народився король Шарль, п’ятий із цим іменем, дід Ізабелли, і тривала вже вісімдесят років. Сама Ізабелла засвоїла ті уроки історії дуже добре. Вона була тоді маленькою дівчинкою, яка мала супроводжувати свою зведену сестру Маргариту й брата Жана, отож мовчки слухала оповіді вчителів. Однак старанність у вивченні латини дозволила їй швидко й самостійно читати манускрипти та хроніки з герцогської бібліотеки. Молода герцогиня Орлеанська, що мала б опікуватись вихованням дівчинки, геть не зауважувала, що саме та читає. Зрештою, нехай читає хроніки, аніж романи. Оті лицарські романи про кохання ні до чого доброго шляхетну дівчину не доведуть. Життя шляхетної дами дуже відрізняється від того, про що пишуть куртуазні твори. Обов’язків у житті набагато більше, ніж імовірності зустріти кохання. Отож хроніки – від них для розуму та пам’яті більше користі.

Коли ж Ізабелла наважилася промовити вголос свої роздуми про права герцога Орлеанського на корону своєму зведеному братові графу де Вертю, то добряче отримала на горіхи. Із різкістю, до якої граф не мав звички, коли йшлося про спілкування із дамами, він зупинив її, його привабливі, зазвичай ласкаві голубі очі миттєво стали холодними як крига:

– Дамуазель, я наказую вам більше не повторювати цих необачних слів уголос! Ані в моїй присутності, ані у будь-чиїй. Це ганебно! Монсеньйор – наш батько, нехай пробачить Господь його душу, народився молодшим братом короля, а ми лише племінники його величності та кузени дофіна. І не було у монсеньйора, нашого батька, іншого наміру, окрім служіння інтересам корони та відданості його величності. Й у нас немає, і не буде! Ми – принци крові, і маємо забезпечити стійкість трону, а не розхитувати королівство небезпечними плітками!

– Монсеньйоре… – пробелькотіла Ізабелла, вражена різкістю брата. Від усвідомлення власної провини та недалекоглядності на її очах затремтіли сльози.

Філіпп де Вертю і сам знітився: хіба ж не його обов’язок – опікуватися сестрами, оберігаючи їх від помилок? Він м’яко обійняв Ізабеллу за плечі. Його сестри – такі тендітні створіння…

– Пробачте мені цю різкість, мила Ізабелло. Та це надто серйозне питання. Вам слід бути обережною й виваженою. Ви надто юна… Зрештою, наймолодша фрейліна королеви… Забагато відповідальності, як на ваш юний вік. Двір – не надто безпечне місце для такої відкритої дівчини, як ви. Тут дуже просто стати пішаком у чужій грі й збезчестити родинне ім’я. А вести власну гру значно важче. На жаль, я не зможу бути із вами весь час, щоб допомогти вам розібратись, що й до чого. Отож, мила сестро, щоразу, коли ви маєте якісь сумніви, поставте собі два запитання: чи не проти честі це все та чи слугує інтересам вашої родини?

– Я зрозуміла, монсеньйоре, – Ізабелла нахилила голову, проте досі не насмілювалася зустрітись поглядом із братом.

«Деяким дівчаткам спокійніше бути у дванадцять одруженими… Та й їхнім опікунам спокійніше…» – зітхнув Філіпп де Вертю, дивлячись на золотаву сестрину голівку. Особливо із такою непогамовною вдачею, що на своє лихо шукає пригод. Він би із радістю не зволікаючи негайно видав би Ізабеллу за молодшого Вандома. Та вони досі сперечаються із старою графинею де Вандом за придане, шлюбну угоду та за якого з її синів вийде Ізабелла. Звичайно, мадам де Вандом зволікає, шукаючи кращої партії для третього сина й намагаючись отримати два замки на кордоні своїх володінь, одруживши наймолодшого, якому не виповнилося ще й дванадцяти років.

Політична ситуація через вбивство герцога Бургундського стала такою складною, що граф де Вертю мусив повернутися до армії дофіна, залишивши свою юну сестру набиратися придворного досвіду самотужки. Із тяжким серцем граф прощався з Ізабеллою, полишаючи недолугу дитину в зовні прекрасному саду, проте повному отруйних квітів та гадюк.

До Анжера, Буржа та Пуатьє почали доходити новини, що величезний почет нового герцога Бургундського рушив на зустріч із королем Англії. Це був найгірший розвиток подій, який тільки можна було уявити.

Ізабелла побачила брата лише через три тижні, коли до Анжера прибули Вандоми, бо мали відбутись заручини. Політична ситуація ще більше ускладнилася, при дворі тільки й розмов було про ймовірні наслідки союзу Бургундії та Англії. І від тих розмов Ізабеллі ставало моторошно. Юна дівчина лише уважно слухала, не наважуючись висловлювати власну думку. Та й звідки їй мати оті думки щодо воєнних дій та політики? Що із нею буде? А раптом король Англії піде війною сюди, на південь від Парижа? Виграє ще дві-три битви, такі ж нищівні, як Азенкур, чи візьме ще кілька важливих міст так само безжально, як Руан, або й цілу Нормандію? Що буде із нею, коли усі брати потраплять у полон, а володіння герцогів Орлеанських захоплять та розграбують? Чи зможе майбутній чоловік її захистити? Придворні, налякані розмовами про ймовірний напад англійської армії, перешіптувалися про жахіття війни. Коли п’яні солдати захоплюють місто, вони не звертають увагу, хто саме потрапив їм до рук: селянка, городянка чи шляхетна дама. Кажуть, що англійці – такі безбожники, що й черниці в монастирях та абатствах не уникли безчестя та мученицької смерті.

Заручини та союз із Вандомами на той час мало кого хвилювали, окрім графа де Вертю. Сповнений тривожних передчуттів і відсутності новин із Бретані від своєї рідної сестри Маргарити, він хотів якнайшвидше визначитися із майбутнім Ізабелли. Зрештою, він зараз – єдиний із орлеанських братів, що не в полоні. А коли з ним щось трапиться, хто подбає про сестер? Кожного разу в боях та сутичках в ім’я дофіна він сам має бути впевненим, що його сестри та племінниця в безпеці та під захистом. Кому ж захищати жінку, як не її чоловікові?

Ізабелла, що чергувала того дня у королеви, припала до жовтуватої слюди вікна. Крізь дрібні кольорові шматочки в оправі з маленьких металевих ромбів було погано видно, проте вона не сміла відчинити вікно, бо надворі стояв холодний осінній ранок, а королева, дитина півдня, холоду не любила. Вандомівські брати – Луї, Шарль, Рауль та Анрі спішились. Троє старших мали рік чи два різниці між собою, були гарної статури, доладні й дуже одне до одного схожі. Ізабелла вандомівським братам представлена ще не була. Стара графиня де Вандом – маленька суха, вже геть сива жінка як на свої сорок років, аж розпливлась у посмішці від материнських гордощів, коли бачила їх разом в одностроях із родинним гербом. Анрі – молодший, невисокий підліток одинадцяти років, серед братів здавався дітваком. Ізабелла знала, що й мови не могло бути, щоб її, позашлюбну дочку герцога, хай і королівської крові, видали за спадкоємця чи старших синів. Скоріш за все, їй судився Рауль чи Анрі. Від придворних дам, коли мадам де Гокур виходила у справах, вона, звичайно, дізналась, що месір Рауль із шести років виховувався разом із дофіном, та допоки його не висвятять у лицарі, буде джурою у почті принца. Месір Анрі ж і досі паж, але, якщо не трапляться надзвичайні обставини, що дозволять йому виявити мужність та сміливість, лише у чотирнадцять років стане зброєносцем. Відтоді як граф де Вандом потрапив у полон до англійців під Азенкуром, у господі править його ціпка, уважна до дрібниць дружина – мадам Бланш із роду де Русі. Попри тендітну зовнішність, графиня має надзвичайно владну вдачу цікавитися всіма справами й має звичку пильно перераховувати надходження у скарбницю графства, не маючи довіри ані до скарбничого, ані до шамбеланів свого чоловіка. Від прагнення усюди пхати носа й усе контролювати мадам де Вандом виглядала значно старшою за свій вік. Граф де Вертю витратив півроку на перемовини із нею щодо посагу. Торгувалася графиня затято…

Філіпп де Вертю досить довго сперечався із мадам де Вандом, за кого саме вийде його зведена сестра. Зрозуміло: що старший син, то краща партія. Граф не був майстром перемовин, проте розумів, що вдалий шлюб посилить родинні позиції при дворі. Адже полонений герцог із Лондона вже не раз дорікав братові, що їхню сестру Маргариту, наречену брата герцога Бретонського, відправили майже у заслання після поразки під Азенкуром. І той нічого не міг із цим вдіяти. Від герцога Бретонського весь час надходять дипломатичні холодні листи і жодних обіцянок. Граф д’Етан, майбутній зять, майже весь час у війську дофіна. Занадто юна наречена його мало хвилює. Він відверто каже графу де Вертю, що не бачить нічого поганого, аби така юна дівчина виховувалася подалі від небезпек двору, поки він на війні, а дівчина не досягла шлюбного віку. Граф де Вертю із прикрістю визнавав – ці переговори він програв. Він розумів, що вигідна домовленість стосовно шлюбу Ізабелли дещо виправдає його в очах старшого брата, якому був беззастережно відданий.

Два замки герцогів Орлеанських – Ла-Ферте-Сен-Обен, Шато-Мілон та кілька сіл довкола – втиналися у землі графів де Вандом, як списи. Тож саме їх і хотіли отримати із посагом нареченої. Але при вдовуванні Ізабелли обидва замки мали залишатись у її пожиттєвій власності. І тільки після її смерті назавжди перейти до володінь Вандомів.

– А коли моя сестра забажає ще раз вийти заміж? – запитав граф. – Що ж вона візьме у посаг?

– То вже – наш головний біль, графе, – сухо відрізала мадам де Вандом. – Коли вона вийде за мого сина, то прийме владу нашої родини. Ми ж і дамо їй посаг, якщо забажаємо видати її заміж ще раз. Хоча я сподіваюсь, що мій син, хай змилується над ним Господь, проживе довго.

Граф та мадам де Вандом ще деякий час поторгувалися, аби в кожної сторони залишилося враження, що згоди було таки досягнуто. Зрештою підписали шлюбну угоду.

Коли до покою увійшли сини графині де Вандом, від хвилювання бідолашна Ізабелла сполотніла так, що граф де Вертю злякався, аби вона не знепритомніла. Він тримав сестру за руку, пальці її зробилися холодними й тремтіли. Зрештою, немає нічого дивного в тому, що юне дівча так нервує на заручинах та весіллі. Хоча він добре пам’ятав, як його друга сестра Маргарита чотири роки тому їхала до Бретані: жодної сльозинки, лише придворна церемонність, стриманість та гідність. І це у ледь десять років! Філіпп досі жалкував, що, підтримуючи ту дорослу придворну гру, навіть не обійняв сестру перед розлукою. Він боявся, що сердешна не стримає почуттів і прилюдно розридається. Тому зараз, намагаючись підбадьорити Ізабеллу, він легко стискав її долоню, показуючи, що він досі із нею й вона може розраховувати на його підтримку.

– Це, з ласки Божої, ваш наречений, моя сестро. Рауль де Вандом, – сказав Філіпп де Вертю, знаком запрошуючи шевальє у чорному підійти ближче. – Весілля буде призначене за рік.

За рік? Ізабелла досі почувалася дівчам, що робить перші непевні кроки в Анжері, лише слухає й спостерігає. Вона ще не встигла спізнати радощів придворного життя. Дівчина аж подих зачаїла. Чому ж усе так швидко відбувається в її житті? Два місяці при дворі, за цей час було не більше трьох бенкетів, одне соколине полювання. Правда, були дві павани з дофіном та кілька – з іншими шевальє. Тільки-но жалобу зняла… І от, уже заручена!

Ізабелла так і вклякла в центрі невеличкого прийомного покою королеви, де її величність давала аудієнції чи розбирала скарги васалів. Струнка й витончена у своєму темно-синьому оксамиті, із розпущеним волоссям, як зображення янгола, вона досі не насмілювалася підвести погляд до нареченого. Коли дівчина побачила перед собою довгі носи черевиків, бо дивилася у підлогу, вона граційно й повільно, наче у придворному танці, присіла у реверансі. Рауль вклонився у відповідь і завмер у нерішучості. Аж тут мати трохи роздратовано нагадала йому вдягти обручку на палець дівчині. Він обережно випростав тонку білу руку з темного довгого рукава і з подивом виявив, що підкладка рукава у неї червлена, як кров. Пальці в дівчини були довгі, тонкі й прозорі, наче з воску. Для заручин графиня де Вандом віддала свій перстень із рожевими перлинами. Вдягнувши його, Рауль ще на мить затримав її завмерлу нерухому долоню. Ізабелла кинула на нього швидкий переляканий погляд темних очей і знову втупилася у біло-синій паркет підлоги. Від несподіванки той випустив її руку і стояв скам’яніло, не підводячи очей. І відразу ж сам на себе розсердився: хіба йому п’ятнадцять років, аби розгубитися у присутності такої юної дівчини, нехай і гарненької?

Ізабелла теж стояла не рухаючись, зачаївши подих, з опущеним поглядом. Вона здавалась Раулю райським яблуком у своєму темному вбранні, з якого деінде проглядала червлена нижня спідниця, наче соковита оксамитна м’якота пещеного сонцем плоду. Придворне виховання диктувало юнакові щось сказати, та він, попри звичну красномовність, не міг добрати слів.

– Дамуазель, я ще ніколи не був таким щасливим… – нарешті промовив молодий Вандом дещо приголомшено, ясна посмішка трималася на його вустах.

Ізабелла повільно підвела погляд, зустрілася із його світло-блакитними очима й зрозуміла, що її воля витікає з неї, як вода з надщербленої посудини. Вона, наче захищаючись, щільно стисла вуста і втупилась у гентські шпалери на стіні. Рауль аж сяяв білозубою усмішкою, він був у такому захваті, що кожен порух її тонкого обличчя видавався йому бездоганним.

До тієї миті, коли молодий Вандом уперше побачив Ізабеллу, вона була для нього не більше ніж втіленням обіцянки двох замків, що мала принести як посаг. Він добре усвідомлював свій обов’язок перед родиною: заручитись, одружитись, отримати посаг та якнайшвидше – сина. І не зважати на якісь дурниці – чи гарною буде наречена, чи буде йому до вподоби. Ніхто не перевірятиме, скільки свічок горить у подружній ліжниці та чи горять узагалі. Зрештою, при дворі повно гарних дам. Хтось буде щасливим у шлюбі, хтось – ні. Хтось відважиться завести коханця, а хтось усе життя буде мовчки терпіти нелюбого чоловіка у ліжку. Рауль де Вандом був ще надто молодий, аби перейматися подібними думками. Кожна вродлива жінка для нього була як красива квітка, до якої тягнеться рука, щоби зірвати і, помилувавшись, жбурнути геть. У шлюбі їхнього кола мало почуттів, лиш обов’язок. Його обов’язок як чоловіка – передовсім захищати дружину. Він ще раз подивився на Ізабеллу, на її білу, як сніг, шию у високому комірі й відчув хвилювання. Коли до звичного обов’язку додасться ще й трохи задоволення, адже наречена йому до вподоби – хіба ж це погано?

І хоча для заручин було достатньо такого прилюдного обміну каблучками та ще із засвідченням духівника королеви, усі присутні спустилися до замкової каплиці, де відбулися ще й церковний обряд та меса.

Вандом дивився на Ізабеллу, не розуміючи до ладу своїх почуттів, уражений лише її юною красою, незвичним поєднанням кольорів, що дражнило, захоплювало й не відпускало. Визнані придворні красуні мали попелясте чи рудувате волосся, блакитні або зеленаві очі, прозору, аж голубувату шкіру. Ізабелла ж мала волосся кольору стиглої пшениці, носила його розпущеним, як дозволено незаміжній дівчині у почті королеви. А очі у неї були темно-карі на тлі ніжної шкіри обличчя. При дворі досі пам’ятали, що її мати, Марієтта д’Ангієн, була жінкою неймовірної вроди. Від неї в Ізабелли ота яскрава врода, наче маківка на пшеничному полі. Рауль раніше не звертав уваги на таких юних дівчат. Скільки їй? Чи є тринадцять? При дворі повно легковажних заміжніх дам, що відверто нудьгують, поки їхні чоловіки б’ються десь під прапорами дофіна. Ті дами не потребують ані делікатності, ані довгих упадань, пристрасть їх, як липнева спека, бажання нестримні й тішать самолюбство. Рауль завжди квапився за першої ж нагоди вгамувати тілесну спраглість. Ізабелла здавалася тендітною, як ледь розквітлий пуп’янок. Рауль здивувався власній делікатності почуттів.

Отієї присяги, що вони дали в замковій капличці, хіба не достатньо, аби ділити з нею ложе? Нащо чекати ще рік? Хоча дівчина приголомшена, у неї тремтять руки, вона не сміє подивитись у вічі й ковтає слова, коли відповідає на його запитання. Ізабелла й сама дивувалася, бо за два місяці при дворі вона гадала, що добре засвоїла придворні манери й навчилася гри у залицяння. Але поруч із Вандомом вона розгубилася, як дівча, що виховувалось у провінційному монастирі й уперше потрапило до королівського двору. Шляхетна дівчина не може так забуватися у присутності шевальє. При дворі усі грають у куртуазні ігри, кожне слово має кілька відтінків значення, просякнуте фліртом, усюди тонкі натяки й жодних обіцянок та гарантій. А в неї зрадливо тремтять руки, вона не може посміхнутись чи витримати його проникливий погляд. Звичайно, мадам де Гокур не картатиме її за такі прояви сором’язливості. Але решта більш досвідчених придворних дам напевне візьме на кпини маленьку фрейліну…

Єдине, що запам’ятала Ізабелла того дня, який розпочався з чергування у покоях її величності й скінчився надзвичайно скромною, зважаючи на жалобу родин та стан справ у королівстві, вечерею – це відчуття приголомшення. Рауля, звісно, всадовили поруч із нею. Він намагався бути чемним, пропонуючи нареченій страви чи вино. Від хвилювання Ізабелла втратила зазвичай добрий апетит, забула про гарні манери та весь час відмовлялася. Рауль, попри те, що у свої шістнадцять почувався досить досвідченим, навіть не відразу второпав, що те все – через перше враження, яке він справив. Що ж, у них ще буде час на куртуазні розмови. Зрештою, хіба котрась із дам мала привід на нього скаржитись? Від цієї думки Рауль сам собі посміхнувся й ще раз запропонував їй випити із одного келиха, що було у звичаї для наречених. Ізабелла слухняно й ніяково пригубила вино. Келих, призначений саме для заручин та весіль, був великий та важкий, з нього пили удвох. Ізабелла тримала його обома руками, а коли хотіла поставити на стіл, Рауль перехопив, на мить затримавши, й квапливо відпив саме з того місця, де торкалися її вуста.

– Майже як поцілунок, дамуазель… – прошепотів він, нахилившись до самісінького вуха.

Її розпущене золотаве волосся пахло жасминовою есенцією. Як важко опанувати себе поруч із нею! Слід пам’ятати про етикет та куртуазні манери.

– Монсеньйоре… – дівчина досі не могла вирішити, чи варто заохочувати такі відверті знаки уваги, дозволяти таку близькість.

Ізабелла підвела переляканий погляд на графа де Вертю, який щось жваво обговорював із старшими братами Рауля. В її житті ще жодна особа чоловічої статі, окрім братів, не наближалася до неї так близько, не сиділа поруч так довго і не вимагала від неї спілкування аж із такою наполегливістю. Ізабелла добре затямила, як має поводитись на людях шляхетна дівчина: бути скромною, чемною, привітною, вміти розважити бесідою чи грою в шахи, танцями чи співом. Проте ніколи не виказувати зацікавлення, бажання чи ініціативи першою.

– Коли я зможу вас знову побачити, дамуазель?

– Це не мені вирішувати. Запитайте дозволу у її величності, монсеньйоре, я тепер її придворна дама, – додала вона не без задоволення.

– А ви, дамуазель, хотіли б?

Ізабелла нарешті насмілилась підвести погляд. Щоки аж палали, і їй здалося, що Рауль із задоволенням читає її, як відкриту книгу.

– Так… – ледь чутно прошелестіла вона.

Проте доручення дофіна змусили молодого Вандома найближчого вечора залишити Анжер. Рауль ще кілька разів озирнувся до своєї приголомшеної нареченої та поострожив коня. Життя до нього привітне! Хіба ж не щастя мати таку дівчину за дружину?

* * *

Молодий герцог Бургундський ридма ридав. Канцлер Бургундії, месір Ролен, завбачливо виставив почет та придворних до сусіднього покою. Мадам Маргарита, овдовіла герцогиня, зміряла сина трохи втомленим поглядом без найменшого сліду співчуття чи розуміння, проте промовчала, стуливши гарні вуста. Вона мала по смерті чоловіка сім тижнів сидіти у вдовиному покої, проте син звільнив її від цього обов’язку, бо потребував її порад та допомоги. Як дивно, що у матері, сухої практичної німкені, та батька – герцога з криці та ненависті, такий тонкосльозий син! Вона занадто добре знала вдачу свого сина, щоб кидатись заспокоювати чи намагатись привести його до тями. Істерику Філіппа слід просто перечекати. У будь-якому разі це вже не так страшно, як тоді, у вересні, коли за три дні подолавши відстань у двісті льє від Труа до Гента, лихі вісники повідомили молодому герцогу про підступне вбивство батька. Філіпп тоді на три дні впав у істерику із нападами вогнів святого Віта[5], коли в нього тремтіли руки так, що не могли тримати навіть кубок із водою, очі вилазили з орбіт, обличчя ставало синьо-червоним, зуби скрипіли, а з рота йшла піна. Овдовіла герцогиня, що бачила такий напад у свого сина лише раз у житті, під час бунту кабош’єнів[6], змушена була особисто віддавати накази канцлеру та радникам. Присутнім при бургундському дворі послам делікатно повідомили, що герцог так вражений тим, що сталося з його батьком, що не має сил ні на що, окрім молитов в особистих покоях.

Не час для почуттів, не час для сліз. Владу над ретельно зібраними докупи землями потрібно втримати, думала герцогиня. Негайно прийняти васальні присяги, поновити себе як графа Фландрського. Фламандці завше були бунтівними, а що як вирішать, що новий герцог – людина слабка, безвольна, не спроможна тримати їх у страху та покорі? Треба зібрати родинну раду в Маліні чи Аррасі. Надіслати посланців до короля Франції із вимогами правосуддя, а також листи до європейських дворів. Герцога вбили без покаяння та сповіді, слід замовити заупокійні служби: спасіння його душі – перший обов’язок його спадкоємців. За півтора місяця після вбивства із допомогою незламної волі герцогині Маргарити Філіпп потроху переймав важелі правління. Чим більше минало днів від жахливої звістки, тим упевненіше герцог поновлював звичні для себе якості характеру – високодумність, хитрість, корисливість, підcтупність. Овдовіла герцогиня видихнула із полегшенням, пізнаючи свого єдиного сина за вчинками та словами. Менше сліз, де не треба, більше дій та прилюдних виявів сили. Його батько спирався лише на свою силу, міць свого війська та скарбницю. Дарма не послухався астролога. Про всяк випадок, герцогиня піддала віщуна тортурам, аби впевнитись, що не було змови серед своїх.

Проте вранішня поминальна церемонія у церкві Сен-Вааст в Аррасі геть вибила чутливого герцога зі стану рівноваги. Він досить спокійно вистояв на колінах месу, пишну службу за упокій душі батька. Потім ченці-картузіанці, кожен з яких отримав по півфранка, читали Псалтир. Поруч були його дружина, мати, сестри, зяті та племінники, усі вбрані у найкоштовнішу жалобу – чорний генуезький оксамит, навіть кожен срібний ґудзик обтягнуто чорною тканиною, аби навіть така дрібниця не зіпсувала загального враження: вся родина гірко та віддано оплакує того, кого прозвали Безстрашним Жаном. Людину, яка сама боялась усього та якої до нестями боялись інші, знаючи її підступність, підлість та непередбачуваність. Проте тіло його не було виставлено у труні із восковим чи дерев’яним зображенням ані в соборі, ані в родинній усипальниці. Герцог знав, що відбуває службу за упокій душі батька, а тіло його досі без належного поховання, без бальзамування, абияк закопане у Монтеро. Дихання його враз стало уривчастим, руки затремтіли, і він ледь стримував початок істерики. Волю почуттям він дав у герцогському палаці.

– Як? Як ваш брат наважився на таке? – крізь ридання ледь можна було розібрати, що говорить герцог дружині.

Мішель Валуа із червоним від плачу обличчям лише хитала головою. З-під її білої полотняної, як у черниці, барбетти вибилися кучеряві пасма рудуватого волосся. Мішель виглядала неохайно та занедбано. Овдовіла герцогиня мовчки стисла вуста, ледь стримуючись, аби не виказати свого презирства. Коли її старша дочка, Маргарита, поховала свого чоловіка-дофіна, жодна складка не лежала криво на її жалобному вбранні, жодна волосинка не вибилася з-під удовиного покривала, жодної сльози не було зронено прилюдно. Хіба це не приклад, як має поводитись шляхетна дама у жалобі?

Юна герцогиня Бургундська знала, що її покійний свекор – страшна людина, він наказав вбити її дядька, герцога Орлеанського. І хоча в її присутності покійний герцог завжди виказував надмірні знаки поваги до її королівського походження, ніколи не говорив до неї інакше, як схиливши коліно, Мішель аж сахалась, коли свекор до неї наближався. Але після того як секретар герцога привіз звістку про вбивство на мосту Монтеро, Мішель аж трусило від усвідомлення того, що її рідний брат, дофін, причетний до такого жахливого злочину. Вже майже два місяці вона засинала і прокидалася із цією думкою, геть втративши спокій. Від нестачі сну у неї паморочилось у голові, і щоразу, коли герцогині потрібно було підвестися з ліжка чи крісла, дві придворні дами підхоплювали її під лікті.

Овдовіла герцогиня важко видихнула, густий чорний серпанок, що прикривав її обличчя, аж колихнувся. Шлюб із донькою короля Франції, який спочатку здавався міцним підґрунтям у посиленні влади її чоловіка, виявився тепер чи не карою небесною. Філіпп, її єдиний син, уже десять років одружений із принцесою Мішель. За цей час у них народилася лише одна донька Аньєс, вона померла до року, так і не навчившись сидіти, голова її була незвично великою, тіло кволе, сердешне дитя весь час кричало, наче страшний біль не полишав його. Ще чотири рази Мішель втрачала дитя на ранньому терміні, її покоївки, прибираючи покій, удавали, що в юної герцогині просто місячна кровотеча. Проте герцогиня Маргарита швидко второпала що й до чого, вона приставила до Мішель віддану даму, та вже достеменно знала: якщо у її сина буде живе дитя від цієї жінки, то це Господь явить диво. Від самого лише усвідомлення, що її рід може занепасти через те, що молодий герцог одружений із принцесою королівської крові й ніколи не зможе взяти собі іншої дружини, її серце стискалося каменем у грудях. Та й сам Філіпп, такий сластолюбний, що рідко проводив ніч наодинці, відвідував подружню ліжницю раз чи два на місяць, у день, коли його астролог та старша придворна дама герцогині вказували на ймовірність зачаття. Бліда, аж прозора, Мішель нагадувала герцогові медузу, що її море викинуло на піщаний берег. Ані привабливості, ані характеру, ані бажань. Герцог полюбляв жінок із яскравою вродою, як-от рудоволосих фламандок, білошкірих, з високою талією та пишними персами, що рвуться із сукні, жінок веселих, покірних та безвідмовних. Після смерті доньки герцогиня геть перестала дбати про свій зовнішній вигляд, а під нижнім платтям завжди носила власяницю. Тому щоразу, як Філіпп ділив із нею подружнє ложе, йому здавалося, що він ґвалтує черницю.

– А король, мій батько? – так само тихо запитувала Мішель, навіть не намагаючись привести до ладу своє вбрання. – Ви ж бачились із ним, монсеньйоре?

Стара герцогиня із подивом зауважила, що у невістки руки вимазані жовтим шафрановим соусом та бруд під нігтями й вона не вимила їх зранку. Колись давно герцогиня бачила її батька, короля, під час нападу безумства: найбільше її вразила неголеність, рештки їжі в бороді та бруд під нігтями. А що як і Мішель – не сповна розуму? Кажуть, то в них – від покійної королеви Жанни з роду Бурбонів, а там чимало було схибнутих.

– Його величність без пам’яті. Я бачив його лише кілька хвилин. Великий шамбелан каже, що і Різдво, і Хрещення королівський двір проведе в Труа. Королева, ваша матінка, страшенно налякана. Зачинились у Труа, бо і англійці, й арманьяки хочуть захопити його у полон. – Філіпп потроху повертався до тями.

– У полон? – не зрозуміла Мішель.

– У кого король – той може удавати, що править від його імені, – встряла у розмову стара герцогиня. Свого часу вона змушена була жити під пильним наглядом своїх владних свекрів, і, попри те, що то були не найкращі роки її життя, Маргарита слухала, робила висновки та добре навчилася розбиратися у політичних інтригах. Більше того: вона сама за деякий час почала власну гру задля посилення влади свого чоловіка.

Проте молодого герцога трусило не лише від приголомшливого відчуття безсилля через те, що його батька по-зрадницьки вбито, а вбивць його не те що не покарано, а, як доносять його шпигуни при особі дофіна, їх навіть винагороджено. Філіпп розумів, що найближчим часом йому доведеться відважитись на досить сумнівний політичний союз. Уже три чи чотири дні герцогська рада детально обговорювала переваги та недоліки угоди з королем Англії.

Для французького принца крові будь-яка домовленість із англійцями завжди матиме присмак зради. Підтримати короля Генрі у його нестримних амбіціях та бажанні отримати французьку корону є зрадою пера Франції. Проте Філіпп згадував, яке жалюгідне видовище являв собою король Шарль, особливо коли для придворної церемонії мав сидіти на троні, а його лікар не мав змоги підійти й заспокоїти. У кращому разі його величність завмирав у кріслі, підібгавши ноги, – не зовсім пристойне видовище: божевільний скляний погляд старечих очей втупився в одну точку, скривлений рот, геть без зубів, відкривався, і з нього капала слина. Король мав вигляд старця років дев’яноста. Скільки він ще проживе? А що потім? Коронують дофіна, його ворога? А якщо той сконає через кволе здоров’я чи поляже в бою, ще гірше – корона дістанеться полоненому герцогу Орлеанському…

Замислена наслідками альянсу із Англією, герцогиня Маргарита подумала вголос, неначе відповівши на сумніви свого сина:

– Король Генрі битиметься за французьку корону будь-якою ціною. Для людини його штибу краще вмерти, ніж відмовитись від задуманого. Після Азенкура ані у короля, ані у дофіна немає достойника, якому можна віддати меч конетабля. Однак Англія заслабка, щоб упоратися з Францією без союзників. Нехай заплатить за невтручання Бургундії найвищу ціну. Бургундія колись давно була незалежним королівством. Саме цього прагнув ваш батько, хай примуть янголи його праведну душу. Настав час відновити нашу могутність.

Герцогиня Мішель підвела на свекруху переляканий погляд безбарвних очей, круглих, як у сови, й знову розридалася від страху перед майбутнім та власної неспроможності бодай якимось чином впливати на події.

* * *

Розпочинаючи воєнні дії на континенті два роки тому, король Англії міг сподіватися лише на свою армію, відданість молодших братів та власну волю. Слава азенкурського переможця (чи то безжального ката, як казали французи) досі огортала його, як непробивна криця. Іноді замки на шляху його армії опускали прапор та здавалися лише тому, що під мурами стояв сам король Генрі.

Він навіть не сподівався на те, що розбрат серед французького дворянства посилиться ще більше, і арманьяки та бургіньйони зчепляться одне з одним іще дужче попри зовнішню загрозу, а дофін, спадкоємець французького престолу, зробить йому неочікуваний подарунок, влаштувавши саме в цей час вбивство герцога Бургундського.

За всі роки війни на континенті король Генрі, людина виважена та раціональна, добре затямив, що в такої маленької країни, як Англія, забракне сил, солдатів, грошей та провіанту, аби довго воювати із Францією. Тому потрібно захоплювати цілі провінції, аби збирати податки та грабувати населення. Або укладати угоди, отримуючи від союзників списи та кошти чи обіцянки невтручання. А щоб утримувати ті захоплені провінції у покорі, треба ще більшої армії. Саме тому після Азенкура король Генрі доклав усіх зусиль, аби відірвати герцога Бретонського від союзу із Францією, попри те, що той одружений із дочкою короля Франції. Політична угода та ненапад Бретані дозволять англійцям спокійніше почуватися у такому бунтівному краї, як Нормандія, де за кожним деревом найпідліший вілан ладен підняти кілок та сокиру, щоб чинити спротив до кінця.

Генрі добре усвідомлював свої цілі: корона Франції, яку він вважав законним спадком, рука принцеси Катрін, останньої незаміжньої дочки короля Шарля, – аби заспокоїти сумління тих французів, що ладні його підтримати. Йому було начхати на саму принцесу, байдуже, гарна вона чи ні, яку має вдачу. Для нього вона була уособленням королівської крові, що, поєднавшись із ним на шлюбному ложі, мала посилити його спадкові права.

Настрої у Парижі, як доповідали англійцю, останнім часом були не на користь дофіна. Казали, що поважні містяни навіть дозволяють собі хто вголос, а хто під ніс казати, що краще підтримати герцога Бургундського та відкрити міські брами перед англійською армією (за певних гарантій, звичайно), ніж бути захопленими дофіном та його людьми, що називають себе арманьяками. Хіба ж арманьяки – не земне втілення сатани?

Літо та осінь були неврожайні, багато полів у Нормандії та Іль-де-Франсі було сплюндровано під час воєнних дій, а тому ціни на харчі підскочили у кілька разів. Не вистачало ані вугілля, ані дров на опалення помешкань, тому навіть дозволили рубати дерева у Венсенському лісі, що завжди був недоторканним мисливським угіддям короля. Безперечно, такі випробування налаштовували парижан на думки про здачу англійцям. Мешканці столиці занадто добре пам’ятали, як наводять лад у місті арманьяки, як черговий радник божевільного короля починає вигадувати нові способи швидкої наживи та грабунку, бо ж знає, що довго на посаді не протримається. І герцог Бургундський, і англійці не обійдуться Парижу дешево, проте вони зможуть сподіватися на те, що в місті буде забезпечено порядок та принаймні якесь дотримання законів і звичаїв. І, зрозуміло, коли місто не перебуває у стані облоги чи не готується до війни, дешевшають і хліб, і м’ясо, і вино, оскільки баржі вільно постачають по річці з півдня та заходу тисячі товарів на міські ринки.

Король Генрі, людина вкрай пихата та амбітна, хотів, щоб йому принесли ключі від Парижа та на колінах благали їх прийняти, так само він хотів, щоб міста та замки здавались його армії без спротиву, а принцесу Катрін до нього привів сам король Франції. Та він добре розумів, що десь доведеться поступатися своїми гордощами. Особливо коли йдеться про бургундця.

На початку грудня король Генрі прийняв канцлера Ролена у близькому колі: лише його молодші брати – герцог Кларенс, герцог Бедфорд та герцог Глостер. Він знав, що великий пишний почет уже рушив із Гента кілька тижнів тому. Про це швидко повідомили і королівський двір, і двір дофіна, і анжуйців, певно, очікуючи нових торгів, пропозицій та зрештою перемовин. Канцлера ж відправили вперед верхи, лише із трьома людьми супроводу, аби заздалегідь узгодити умови бургундської підтримки.

Канцлер Ніколя Ролен народився дипломатом, він добре відчував потреби опонента і ніколи не був жорстким чи невблаганним із людьми знатнішого походження чи вищої посади. Він розумів, що ці таємні попередні переговори у вузькому колі досить неприємні, якщо не сказати образливі, для гордощів англійця. Тому кожну вимогу Філіппа Бургундського, жорстку та неуникну за суттю, месір Ролен оголошував дуже запопадливо, тоном прохача, так наче король мав повне право відмовитись, аніж нагальної потреби домовитись із бургундцем за будь-яку ціну.

– Ваша величносте, мій герцог ще уклінно просить, – продовжував канцлер, звичайно додаючи слово «уклінно» на власний розсуд, зважаючи на делікатність ситуації, – звільнити його від обов’язку приносити омаж[7] за Бургундію та решту володінь, коли ви коронуєтесь у Сен-Дені.

І хоча згадка коронації у Сен-Дені мала б потішити його амбіції, Генрі скривив повні вуста – він не любив звільнень від присяги на вірність. Це як собі самому встромити уламок списа в сідниці, а потім дивуватись, чому незручно сидіти. Чи віддати дозвіл на бунт, який може спалахнути у найнеочікуванішу мить. Він озирнувся ліворуч до братів. Він знав, що Кларенс вдачу мав запальну, зухвалу, він ладен був воювати, битися, плюндрувати й палити цілі міста, аби навчити французів послуху та покорі. Він завжди довіряв своєму мечу й ніколи – чужим словам. Звільнити герцога Бургундського від омажу? Ніколи! Слід змусити його присягнути. Бедфорд, хоч і не менш здібний вояка, не відкидав засобів дипломатії, якщо це приносило вигоду, а на його думку, союз із Бургундією беззастережно вигідний, яку б ціну не вимагав молодий герцог. Глостер міг пообіцяти все, що завгодно, заради швидкої вигоди, проте так само із легкістю забути про обіцянку та присягу, якби цього потребував захист його особистих інтересів.

– Ми подумаємо про це… Прохання. Чого ще хоче ваш герцог? – промовив король, зіпершись обличчям на стиснуті долоні рук.

– Щоби ваші брати, ваша величносте, якщо на те буде ваша воля, звичайно, – квапливо додав Ролен, продовжуючи гру у покірного прохача, – одружились із незаміжніми сестрами герцога.

– А скільки ж у герцога сестер, месіре Ролен?

– Три, ваша величносте. Мадам Маргарита, вдова дофіна Луї. Дамуазель Анна п’ятнадцяти років та дамуазель Аньєс дванадцяти років. За кожною монсеньйор герцог дасть гідний посаг. А мадам Маргарита, як старша сестра, до того ж спадкоємиця герцога, позаяк у його високості досі немає законного сина. Інші сестри вже заміжні.

– А скільки років мадам Маргариті?

Безперечно, з усього виводку бургундських дівок Маргарита була найцікавішою для шлюбу. Проте канцлер недарма не назвав віку Маргарити, сподіваючись титулами та посагом уникнути цієї дражливої теми.

– Двадцять шість, ваша величносте…

Гм, не юна діва, звичайно, однак ще може народити синів. Вона може із чоловіком успадкувати всі бургундські володіння, дбайливо зібрані докупи двома попередніми герцогами. Хто ж тут зважатиме на її вік, зовнішність чи вдачу? З королівських братів одружений був лише Кларенс – із жінкою, старшою за себе, в якої було шестеро дітей від першого шлюбу. Кларенс без вагань узяв політичний шлюб, який сім років тому був потрібен його батькові. Попри вигадливі ревнощі дружини та уїдливе бажання знати все про кожен рух чоловіка, Кларенс продовжував поводитись так, наче досі був вільний: звертав увагу на кожну привабливу жінку й тримав у своєму домі своїх позашлюбних дітей. Бедфорд колись замолоду, зневажаючи заборону батька-короля, таємно одружився зі шляхетною леді, яка народила йому багато дітей. Та коли король дізнався, він оголосив той шлюб незаконним, а дітей – бастардами. А сам тоді ще юний принц отримав від батька добрячого прочухана. Леді померла за рік до того, як сам Генрі став королем і міг визнати шлюб брата й узаконити його нащадків. Нездатність Бедфорда, тоді ще занадто молодого та недосвідченого, протистояти волі батька дорого коштувала. Його син Річард, якого він любив безмірно, хоч і виховувався як принц і був джурою у почті Кларенса, ніколи не зможе успадкувати володіння герцога. Глостер, хоч і мав уже двадцять дев’ять років, досі не був заручений. Тож можна серйозно розглядати можливість союзу із бургундськими сестрами, якщо це принесе вигоду короні.

Месір Ролен зауважив, що його величність уже роздумує над матримоніальними планами, тож він наважився продовжити, бо мав ще одну, вкрай важливу для Філіппа Бургундського вимогу:

– І ще мій володар, великий герцог Бургундії, хоче цілковитої підтримки та союзництва вашої величності у питанні правосуддя та справедливості. І якщо до ваших рук або до рук ваших васалів потрапить бодай хтось, хто вбив його батька, хай упокоїть Господь його праведну душу, або той, хто був на мосту Монтеро того проклятого дня, чи той, хто бодай чимось допомагав у вчиненні того жахливого злочину, то мій герцог вимагає, – канцлер відважився вжити досить різке слово, аби підкреслити важливість цього пункту угоди, – мій герцог вимагає негайної видачі цього зрадника його владі.

Генрі похмуро вислухав Ролена, проте не через гнів на вимоги бургундця, а тому, що почав складати подумки непросту мозаїку ймовірних шлюбів та їхні наслідки. Вимагають видати злочинців? Ця вимога хвилювала його величність найменше. Він справедливий король. Чинити правосуддя – його прямий обов’язок. Попри власну прямоту та звичку швидко ухвалювати рішення, король знав, що надто кваплива відповідь дозволить бургундським посланцям висунути ще більше вимог, які вони тримали за пазухою. Тому він промовив:

– Ми дамо вам відповідь завтра до вечірньої меси, месіре. Наразі можете відпочити, вас проведуть у підготовлені покої. А я мушу обговорити із братами та радою ваші пропозиції.

Ніколя Ролен тричі низько та запопадливо вклонився, намагаючись пом’якшити ті різкі слова, які за наказом свого пана та задля інтересів Бургундії мусив промовити. Король махнув рукою, даючи знак мовчазному пажу відчинити двері. Канцлер позадкував обличчям до короля, як того вимагали звичаї у присутності монаршої особи.

Лише коли паж вийшов із покою, а двері зачинилися з того боку, король звернувся до братів просто, як було властиво їх спілкуванню без свідків:

– То що скажете? Чи подати руку бургундцю? Чи потрібні нам ті шлюби?

– Якщо герцог дає посаг, а старша сестра досі його спадкоємиця, чом би й ні, брате? – посміхнувся Глостер. Перспектива одруження із багатою нареченою його тішила.

– Коли ви думаєте про мадам Маргариту, мій брате, – втрутився розважливий Бедфорд, – вам краще забути про неї та її спадкові права.

– Чому б це? – здивувася Глостер, що вже подумки приміряв титули бездітного герцога Бургундського.

– По-перше, вона має нестерпний характер і щиро вважає, що після дофіна жоден чоловік не гідний стати із нею до шлюбу чи лягти до її ліжка. А по-друге, в неї до нестями закоханий азенкурський в’язень, син нашої мачухи – Артюр де Рішмон. І якщо ви хочете міцно тримати зв’язками з Англією Рішмона, а ще краще – його старшого брата, герцога Бретонського, то для нас буде надзвичайно вигідним і далекоглядним домовитись та зробити мадам Маргариту графинею де Рішмон, як би це не було нестерпно для її гордощів. Що ж до її молодших сестер, то я вчиню, як накаже наш брат король задля блага королівства.

Глостер скривився, далекоглядність – це не про нього. Проте від аргументів Бедфорда повітряний замок із маєтностей колишньої дофіни, який герцог уже намалював у своїй уяві, зник, як ранковий туманець від сонця.

– То й добре. Із бургундськими дівками все просто. А що робити із небажанням герцога приносити омаж? – запитав Кларенс. – Якби помисли його були чесні та відкриті, хіба ж готував би собі бургундець шляхи до відступу? Як довіряти його словам?

– Я не вірю Філіппу, як не вірив його батькові. Герцог – то не геть схиблений на лицарському кодексі бовдур, як Шарль Орлеанський. Я не повірю жодній присязі бургундця. Я знаю, що він відступить та відмовиться за першої ж кращої нагоди, – відказав король Генрі. Його обличчя досі не втратило замисленого, дещо нахмуреного виразу. – Бургундія хоче лише власної могутності. Та нам не впоратись без цього союзу, як не шкода.

Наступного дня, саме перед вечірньою месою, змусивши месіра Ролена довго чекати та навіть почати хвилюватися, герцог Бедфорд з наказу його величності повідомив посланців, що король Англії погоджується на умови Бургундії. І хоча джура повіз зашифрованого листа герцогу Філіппу, що досі перебував у Генті, вже до Різдва і в Труа, де зупинився королівський двір, і в бретонському Ренні, і в Анжері королеви Йоланди усі знали, що Бургундія домовилась із Англією.

* * *

Наприкінці грудня після Різдва в Анжері знову з’явився граф де Вертю та Вандоми. З самого виразу обличчя старшого брата – замисленого, насупленого та важкого, як камінь, Ізабелла зрозуміла, що нічого доброго їй чекати не варто. Стара графиня де Вандом, вбрана у глибоку жалобу від панчох і до оксамитових рукавичок та густого серпанку на обличчі, повідомила, що її син Шарль помер від поранень.

Рауль добре пам’ятав, як привіз матері лиху звістку. Приголомшена, оглушена новиною, графиня не заплакала. Натомість квапливо заговорила скоромовкою, повторюючи декілька разів, щоб саму себе впевнити:

– Мусите тепер одружитися із вашою кузиною, дамуазель Луїзою, замість вашого старшого брата… Мусите тепер одружитися із вашою кузиною замість вашого брата…

– Вона ж ще замала, матінко. Коли я від неї дочекаюся сина? Ми ж хотіли отримати Ла-Ферте та Шато-Мілон від Орлеанського дому…

– Ви маєте рацію, Раулю. Ми повинні зберегти обидва шлюбних контракти, які нам такі потрібні. Добре, що ми запросили дозвіл Папи Римського на шлюб між сином графа де Вандома та сестрою герцога Орлеанського без вказання імені. Запит нового дозволу затримав би нас іще на півроку.

Звідки в його залізної матінки взялися сили думати про шлюбні угоди та папські дозволи у такий момент? У Рауля було ще два брати, які померли у малому віці від гарячки, проте тоді це не справило на нього, п’ятирічного хлопчика, жодного враження. Тепер перед його очима досі стояла картина неприродно жовтого тіла старшого брата, порубаного бойовими сокирами, яке на кам’яному столі обмивали та перевдягали ченці. Його покривлений у передсмертному зойку рот із посинілими вустами, який марно намагались вирівняти щільною пов’язкою. Його розтерзаний живіт, з якого прибрали нутрощі, а потім замотали сірим грубим сукном… Приголомшлива порожнеча, яку Рауль відчував довкола себе. Його брат Шарль, лише на рік старший, товариш усіх ігор, витівок та бешкетів, брат, такий схожий на нього, що при дворі їх весь час плутали. Шарль, який за життя і хвилини не міг всидіти на місці, лежав нерухомо третій день у домовині, обставленій запаленими восковими свічками… Як мало він устиг, думав Рауль, згадуючи усі плани, мрії, бажання, якими брат ділився із ним. Згадуючи переляк надто юної нареченої брата та задавлений жах у світлому погляді дівчини, яку він кохав, її скам’янілий у грудях крик, що не насмілився вирватись прилюдно. Шарль, його брат, кожне слово якого, кожен вчинок, кожен порух здавався досконалим. «Хто я? Лише його бліда подоба, – думав Рауль. – А що я сам устигну? Що я встигну, коли чинитиму щоразу, як від мене хочуть того інші?»

Графиня де Вандом не могла ні сидіти, ні стояти, вона ходила колами довкола крісла із балдахіном та вандомівськими синіми левами. Зрештою, буде так, як вона хотіла – з герцогською байстрючкою одружиться найменший син. Хіба ж вона колись бажала, аби те сталося такою ціною? Шість синів народила вона чоловікові і вже трьох втратила.

– Нічого змінювати не будемо. Після Великодня ви одружитесь із дамуазель де Русі, а ваш брат Анрі – зі зведеною сестрою герцога Орлеанського.

Рауль скам’янів, не посмівши заперечити вголос. Шмаркач Анрі одружиться з Ізабеллою? Його молодший брат? Гірше й бути не може! Рауль рідко вагався й не мав звички обмежувати себе, коли якась дама припадала йому до вподоби. Він міг би вигадати тисячу способів, як затягнути Ізабеллу до свого ліжка, навіть не одружуючись із нею. Вона гарна, він її прагне. Невже мусить забороняти собі? А коли вона стане його невісткою? Вандом мугикнув, заперечення каменем застрягли у горлі. Він не насмілився докучати матері такими дрібницями. І злостився сам на себе.

– Залиште мене, – нарешті наказала графиня тихо та втомлено. – Я маю побути на самоті. І відправте джуру до Лондона – нехай сповістить монсеньйора, вашого батька.

Тільки зараз її почуття, спершу паралізовані новиною, почали повертатись, накриваючи щоразу сильнішою хвилею. Графиня де Вандом відчула сильне спустошення та дивну байдужість. Таку, що забивала подих. Вона підвелася і, не проводжаючи Рауля, чи не вперше забувши благословити його, повернулася до своїх покоїв. Лише там, замкнувшись, впала на коліна перед статуєю Пресвятої Діви й беззвучно заплакала.

Тепер Рауль мусив одружитися із Луїзою де Русі. Заручини Ізабелли розірвали, граф де Вертю наказав сестрі повернути каблучку із трьома рожевими перлинами. Вона віддала її Раулю, не дивлячись у вічі та намагаючись навіть кінчиком пальця не торкнутися його широко розкритої долоні. О, як же добре вона пам’ятала його руки, що кожного разу торкались її пальців у складці спідниці, коли вона проходила повз шевальє дофіна чи коли випадкове доручення зводило їх на сходах Анжерського замку. Або коли у церкві Рауль люб’язно пропонував їй святу воду, звернувшись із кількома фразами, щоб подивитись у вічі.

«Перли – то до сліз. Дурне віщування для заручин, поганий знак… – думала Ізабелла, ледве стримуючи сльози. – Я не буду тут плакати. Плакати привселюдно? Щоб усі зрозуміли, як мені прикро? Що я так безтямно закохана в чоловіка, який ніколи мені не належатиме? Ніколи в житті! Ніколи…»

Рауль дивився на Ізабеллу із щирим жалем, як на достиглий плід, до якого вже потяглася рука, щоб зірвати, а тепер він мусить відступити, бо сад охороняють розлючені пси, ладні розтерзати його на шматки. Він кілька разів намагався пояснити матері свої почуття. Проте стара графиня мала залізний аргумент: що добре для третього сина – не годиться для другого. Особливо коли взяти до уваги, що звільнилась рука багатої спадкоємиці із добрим посагом. Не байстрючки із перекресленим срібною міткою гербом та двома сільськими замками у придане. Нехай на гербі й королівські лілеї…

Тисячу разів Ізабелла, як і кожна юна дівчина, уявляла своє весілля: як брат поважно заведе її до церкви, прикрашеної квітами. У зеленому, всипаному квітами травні, звичайно. Наречений та гості вже чекатимуть на неї. Вона граційно пропливе до вівтаря у своїй темно-червоній сукні з генуезького оксамиту, розпущене волосся золотавою хвилею впаде на спину, без головного убору та серпанку, лише із тонким срібним обручем. І вона буде така гарна, що чоловіки зітхнуть від захвату, а дами скривлять вуста від заздрощів. І після того, як за молодими замкнуть двері ліжниці, вже ніхто й ніколи не побачить її з непокритою головою чи неприбраним волоссям.

Спершу, коли вона була ще заручена із Раулем, Ізабелла не мала іншого наміру, як убратися на пошлюбини у червоне. Вона знала, що той колір пасує їй найбільше, роблячи шкіру білою та прозорою водночас. Коли ж забаганкою долі її нареченим став хлопчак десь дванадцяти років, вона впевнено наказала своїй покоївці готувати до весілля чорний оксамит.

– Чому б це на власне весілля вбиратися у жалобу? – дивувалася вголос покоївка, перекладаючи вже непотрібне червоне вбрання із розкішного оксамиту в скрині маленькими мішечками із сухою лавандою та м’ятою.

– Бо моє серце вбране в жалобу, – різко відказала Ізабелла, згадавши влучний вислів свого брата, полоненого герцога. – Відтепер і назавжди.

Покоївка лише хмикнула, не приховуючи свого подиву та нерозуміння. Чорне так чорне… І лише коли до Анжерського замку знову приїхали Вандоми й Ізабелла вперше за кілька тижнів після розірвання заручин побачила Рауля, її охопило бажання викликати в нього почуття невимовного жалю, що вона назавжди для нього втрачена. О, що б не сталося, вона все одно думатиме лише про нього! Анрі – лише безбарвна й та слабша за нього копія.

1420

Весілля Ізабелли двічі переносили. Спочатку на другий тиждень після Великодня, але поновлення воєнних дій та доповіді, що у Труа готується весілля англійського короля із французькою принцесою, змусили графа де Вертю і молодих Вандомів бути у війську дофіна, що кілька разів намагалось підступити до Сен-Дені та Парижа. Дофін і його радники боялися, що англійського короля можуть визнати спадкоємцем престолу в соборі, де з діда-прадіда коронувалися французькі королі, наче те святе місце може додати законності його зазіханням. Проте англієць навіть не подумав про таку можливість, він одружився із принцесою Катрін у Труа, отримавши досить формальний посаг. А наступного дня було підписано та виголошено нечувану угоду, за якою англійський король мав успадкувати після смерті французького його королівство! А зважаючи на неспроможність бідолашного короля правити, Генрі вже відтепер стає регентом! Французькі принци, дворяни, містяни та решта мають визнати англійця регентом та обіцяти після смерті короля Шарля присягнути Генрі як єдиному законному королю Франції. Дофін Шарль є злочинцем та позбавлений права на будь-який спадок.

Королева Йоланда мовчки проковтнула образу. Договір Труа, укладений від імені короля Франції, називав короля Англії та герцога Бургундського милими синами. Звичайно, обидва одружені з дочками короля. Проте дофіна у документі жодного разу не було названо королівським сином. Більше того – через жахливе та підступне вбивство герцога Бургундії, яке у документі названо злочином проти Франції, ані король Шарль, ані його зяті не намагатимуться укласти мир чи підтримувати дружбу із так званим дофіном. Герцог Філіпп та його підданці зберегли усі свої володіння та наділи по всій Франції, під час воєнних дій вони мали залишитись недоторканними для англійської армії. Що ж, бургундські дипломати цього разу добре попрацювали. Це її помилка, її прорахунок, не треба було вичікувати, треба було негайно відсилати дипломатичні місії і до короля, і до герцога, й до англійця. Принаймні виграли б час…

Дофін тричі перечитав текст угоди, який йому доставили так само, як і усім найзнатнішим дворянам, що не були присутні на церемонії в Труа. Обличчя його зробилося землисто-сірим, він аж прихилився до стіни. Він читав між рядками. Йоланда це бачила, але не розуміла, як йому допомогти, як підтримати. Назвати дофіна бастардом в офіційному документі – означає кинути тінь на честь короля Франції, зганьбити королеву! Тому і спадку його позбавили через вбивство на мосту Монтеро, а не через сумніви у законності. Угода в Труа – це уклін герцогу Бургундському, проте привселюдний ляпас дофіну, арманьякам, королеві Йоланді! Адже є й ті, хто ніколи не змириться із англійцем на французькому престолі, ніколи не схилить коліна й не присягне на вірність чужинцю…

Йоланда підійшла до дофіна й схопила його за руки. У принца були дуже широкі долоні із довгими вузлуватими пальцями, натомість затонкі зап’ястки та руки. Коли він нервував, на руках проступала голубувата сітка судин, а кінчики нігтів синіли, наче принц змерз. Тому вона завжди радила Шарлю ховати руки у довгих рукавах на церемоніях, де такі тілесні прояви могли трактуватися як слабкість.

– Король Франції тяжко хворий, – прошепотіла вона неначе малій дитині. – Ви самі його бачили, мій сину, два роки тому. Легше йому не стає, як нам не прикро. Його рукою водять нечесні радники, королева та герцог Бургундський.

– Мадам, моя матінко, мене позбавили права на корону через вбивство герцога Бургундського…

– Це недостатня причина… Наші радники та юристи перечитали усі закони та кутюми, звернулися до історичних подій двісті й триста років тому. Це недостатня причина, аби батько позбавив рідного сина спадку. Адже всі ми знаємо, що наш король уже майже тридцять років без пам’яті та… розуму. А коли б і так? Хіба можна було через те кляте вбивство на мосту Монтеро відібрати те, що вам належить за правом народження? Хіба ви самі зарубали герцога сокирою, мій сину? Ні! У чому ж ви винні? Що сталося на ваших очах, у вашій присутності?

– А коли я бастард, якого моя мати прижила від покійного герцога Орлеанського? Коли я не син королю? Що тоді, матінко?! – закричав принц, сльози розпачу й розгубленості набігли йому на очі. – Хто тоді наступник престолу? Хто?

«Герцог Орлеанський, який уже чотири із половиною роки був бранцем англійців», – подумки відповіла сама собі королева й цієї ж миті відкинула неприйнятну думку геть, як зім’ятий, нікому не потрібний папірець. Сидить у полоні? Чим довше він там залишається, тим краще. Принаймні для дофіна та його партії.

Наступного разу весілля перенесли на останній тиждень вересня, коли очікували затишшя у бойових діях. Того разу Рауль де Вандом з’явився при дворі із найгіршою для Ізабелли новиною: у Божансі раптово помер граф де Вертю та його старший брат Луї. Ізабелла зомліла, а потім забилася в риданнях, забувши, що вона при дворі. Забувши про манери, виховання та свій зовнішній вигляд. Мадам де Гокур навіть із співчуттям, на яке марно було сподіватися від такої суворої дами, запропонувала їй заспокійливі краплі. Проте Ізабелла не хотіла вірити, допоки сама не побачила тіло брата, вкрите дивними виразками. Спочатку навіть вирішили, що то чума. Але в місті більше ніхто не загинув. Тільки граф де Вертю та Луї де Вандом, до яких пізно вночі прибув посланець із Бургундії, вже ранком і сліду його не лишилось. Може, то була італійська трутизна, яку підсипали у вино та їжу? Чи натерте миш’яком послання або отруйна свічка? Вже ніхто не міг сказати напевне. Та Ізабелла не мала сумнівів: її брата отруїли. Надто ризиковано залишати в живих брата полоненого герцога Орлеанського. Якщо й надалі посилюватимуться плітки про незаконне походження дофіна, Філіпп де Вертю був би законним представником спадкоємця французького престолу. Такий не потрібен ані королю Англії, ані герцогу Бургундському. Стара графиня де Вандом холодно повідомила безтямній від сліз Ізабеллі, що весілля відбудеться після Різдва. Фінансові справи Орлеанського дому йшли кепсько, війна та збір викупу висмоктували всі доходи. Після смерті графа де Вертю лишилося кілька оксамитних упландів, підбитих хутром, та золочений орден Дикобраза. Жан Дюнуа із вдячністю забрав той орден собі, бо свій, що йому дістався від батька, він загубив під час втечі з бунтівного Парижа два роки тому.

На світанку Ізабелла вбралася у червоне – вперше за три місяці жалоби. До церкви її мав би вести граф де Вертю, щоразу, як вона згадувала про це, пекучі сльози набігали їй на очі. Втрата досі чутлива, досі не виплакана. Філіпп зник, лишивши їй на згадку лише посріблені чотки із гербом Орлеанського дому. Ізабелла добре пам’ятала, що після від’їзду Маргарити до Бретані, коли нікому не було діла до почуттів маленької позашлюбної доньки, її заплакану до задухи, із сліпими від сліз очима, Філіпп узяв за руку та повів до саду, розважаючи останніми новинами з королівського двору, допоки дівчина не посміхнулась.

– Так набагато краще… Посміхніться ще раз, дамуазель… Так легше зауважити щось гарне навкруги. Лише побачивши вашу посмішку, ваші вороги зрозуміють, що не мають над вами влади… І це лише ваш вибір, моя сестро, – посміхатись чи ні. Що б не трапилось…

Але під вінець її повів рідний брат, Жан Дюнуа, Орлеанський Бастард. Два роки тому він потрапив у полон до бургундців, і графу де Вертю, завдяки неймовірним дипломатичним зусиллям, вдалося узгодити суму викупу за кілька днів до загибелі.

Першою, як безперечно знатніша, до церкви, прикрашеної лише гірляндами з омели та дроку, зважаючи на пору року, прибула Луїза де Русі, що скидалася на перелякане дитя, яке потай приміряло завелику сукню своєї матері. Рауль надсилу тримався, він знав, якої поведінки від нього очікують, проте так і не зумів посміхнутись до своєї переляканої на смерть нареченої.

Жан Дюнуа вів Ізабеллу під лікоть, а дівчина йшла, не опускаючи погляду, ані на крихту не знітившись, довгий шлейф її сукні тягнувся на три фути, й у напівтемряві церкви здавалось, що вона лишає по собі кривавий слід. Йшла, наче по льоду ковзала. Усі погляди були прикуті до Ізабелли, до її дуже простої на перший погляд сукні, прикрашеної лише посрібленими ґудзиками із гербом на високому комірі та рукавах. Коли б мова йшла про придворний бал, така увага потішила б її марнославство. Її наречений привітно посміхався, як дитя, побачивши тарелю з зацукрованими сливами. Рауль (а цікавив її лише він!) не міг відвести погляду від Ізабелли. Стара графиня де Вандом потай ущипнула сина, повертаючи до тями. Могла б і стусана дати. Зрештою, не варто забувати про пристойність! Проте Рауль не зважав: Ізабелла зараз була уособленням краси та елегантності. Дама у червоному! Йому завжди подобалося, коли дами вбиралися не просто, а вишукано, добираючи тканину та прикраси, коли кожне поєднання кольорів та вибір дорогоцінних каменів у перснях мав таємний зміст. Коли кожен із десятків ґудзиків від пояса до високого коміра лише підкреслював стрункість постави та білість шкіри на шиї… Скільки захвату розстібати їх по одному, вивільняючи з-під верхньої сукні нижню спідницю та сорочку… Рауль ще раз поглянув на Луїзу, таку маленьку, що ледве досягає його грудей. Яке знущання! Ізабелла – така вродлива, така витончена, як ледь розквітла троянда, зійде сьогодні на шлюбне ложе… Йому ж дісталася багата спадкоємиця, зовсім зелена, до того ж її батько наполіг, аби консумацію відклали на рік чи два, аби не підірвати вагітністю та пологами тендітне здоров’я його дочки. Сама думка про здійснення шлюбу із Луїзою була Раулю відразлива. Вандом усвідомлював, що то його обов’язок, і хотів виконати його якнайшвидше. Неначе для того, аби дістатися іншого берега ріки, необхідно було стрибнути у крижану воду, бо іншого шляху немає…

Для наречених приготували подушки перед вівтарем. Усі четверо опустилися на коліна перед священником. Вони так і стояли поруч – Луїза, Рауль, Ізабелла, Анрі. Та Ізабеллі, яка до шалу не хотіла нікого помічати, ввижалося, що її вінчають із Раулем, наче тих двох, що стоять обабіч на колінах та старанно шепочуть латинську молитву, не існує.

– Я беру вас, Луїзо, собі за дружину, аби мати у домі своєму та у ложі своєму…

Ізабелла чула лише голос Рауля та його присягу як у напівсні, так наче спостерігала за собою. «Це ж я, я маю бути на місці дамуазель де Русі! Це моя доля, не її! А вона її вкрала…», – думала Ізабелла, досі не вірячи, що так швидко колесо Фортуни зробило повний оберт, перевернувши її, здавалось би, усталене життя догори дриґом та геть позбавивши її навіть сподівань на щастя. Проте й у блідому переляканому личку Луїзи вона також не бачила ані щастя, ані радості, ані задоволення. Ізабелла отямилася лише тоді, коли Анрі незграбно висмикнув її руку. Вона покірно розставила свої тонкі прозорі пальці, дозволяючи вдягнути собі обручку, таку ж важку, як і Рауль вдягнув Луїзі. Хіба що з іншим каменем, але їй було так зле, що Ізабелла навіть не зауважила, з яким саме. Дивилась вона вперед, на прип’яті цвяхом ноги дерев’яного Ісуса, бо якби повернулася до нареченого, то напевно розридалася б від розпачу та марних очікувань.

Стара графиня де Вандом наполягла, аби молоді та гості прослухали месу. Потому всіх було запрошено до святкового столу. Попри те, що учта тривала до заходу сонця, Ізабелла не могла покласти до рота ані крихти. Вона із огидою й тривогою думала про той час, коли священник підведеться з-за столу, підніметься до шлюбного покою, щоб благословити подружнє ложе. Попри суворість та одвічне незадоволення, застигле на обличчі, мадам де Гокур у властивій їй сухій безапеляційній манері пояснила дівчині, що має відбутися, аби шлюб вважався консумованим. Як мало спільного із тими квапливими цілунками у замкових коридорах, від яких паморочиться в голові й солодко калатає серце!

– Як те все витримати? – Ізабелла сполотніла й опустила голову.

Мадам де Гокур зміряла її важким, як камінь на шиї потопельника, поглядом темно-сірих очей. Вона ж усе пояснила, які ще запитання? Від жінки непотрібно розуміння, лише слухняність. Розумна жінка – завжди слухняна, нащо ускладнювати собі життя?

– Забагато питань як для вихованої дівчини вашого походження, дамуазель.

Ізабелла прикусила губу, відвела погляд, аби приховати спалах гніву та протесту.

– Від вас у цій справі геть нічого не залежить, дамуазель. За будь-яких обставин ви маєте пристати на волю вашого чоловіка. Коли це не суперечить наказам церкви, звісно. Не смійте пручатися, від того буде ще гірше у цій справі. Може, вам пощастить і ви одразу ж завагітнієте. Тоді чоловік дасть вам спокій до пологів та ще сім тижнів після них.

Тепер, коли за вікнами вже вечоріло, приборкані вдень страхи знову взяли над бідолашною Ізабеллою гору. У млосному теплі добре нагрітої бенкетної зали та від того, що вона зранку ані крихти не взяла до рота, бо потрібно було до вінчання сповідатись та причаститись, в Ізабелли паморочилось у голові й пливло перед очима. Вона непевною рукою відламала маленький шматочок коржа, на якому подали смажену оленятину із кислим ягідним соусом, і спробувала проковтнути. Проте сухий хліб уже геть просочився жирною смажениною та соусом, і дівчину почало ще більше нудити.

Коли ж вона наважувалась трохи повернути голову праворуч, то бачила, що Рауль сидить дуже прямо, його посклянілі світло-блакитні очі, в оправі прямих вій, незмигно дивляться кудись угору на балкон із прапорцями, де сидять музики – так, наче все, що відбувається у бенкетній залі, геть його не обходить. Він свою роль грає, ані бровою не повівши. Від самої думки, що Рауль поведе увечері свою дружину до ліжниці й робитиме всі ті речі, про які розповідала мадам де Гокур, Ізабеллу знову скрутив напад нудоти.

Музики заграли павану, мелодія придворного танцю здалася дівчині неймовірно печальною, і чи не вперше в житті Ізабеллі навіть не захотілося танцювати. Сили полишили її, Ізабелла упіймала себе на зрадливій думці, що вона почувається такою нещасною, що хотіла б заснути та прокинутись аж тоді, коли звикне до цієї дитини, що куняє носом поруч, коли вона не буде сіпатися від найлегшого його доторку, як від розжареного заліза. «Боже, змилуйся, нехай це все закінчиться якнайшвидше! Я вже геть не маю сил сидіти прямо та удавати добре виховану придворну даму. Ще трохи – і я привселюдно розридаюсь…» – думала вона, з силою втискаючи собі нігті в долоні, щоб не закричати від розпачу. І тільки присутність старшого брата змушувала її згадувати про настанови графа де Вертю: чи не зашкодить родині така її поведінка? А коли менестрель затягнув низьким хриплуватим голосом старовинну пісню про кохання сіра Ланселота та королеви Женев’єви, сльози навернулись на очі, й Ізабелла змушена була прикусити губу, щоб не дати волю почуттям. Вона і сама любила співати ту пісню, акомпануючи собі на арфі. Пісні про нещасне кохання чудові, поки не стосуються тебе особисто. Наразі важко було добрати влучнішої співаночки, аби показати, що в неї на душі. І не раз, поки вона була заручена із Раулем, Ізабелла дозволяла собі забутися у томливих поцілунках потай та у тих маленьких пестощах, що марно забороняти нареченим, коли справа йде до весілля. Тепер їй було соромно та ніяково від тих спогадів, так наче вона вчинила щось непристойне. Як легко було згубити себе, збезчестити родину!

«А чого ти хотіла? – роздратовано й подумки вона дала собі ляпаса. – Отримати все, що хочеш? Забула, хто ти? Дочка принца та шльондри… Радій з того, що маєш! Що тебе представили до двору, а не відправили чахнути в молитвах та постах до якогось королівського абатства!» Ізабелла потроху опановувала себе. Зрештою, вона спромоглася навіть натягнути подобу посмішки.

Змучена довгим виснажливим днем, Луїза де Русі заснула сидячи, та й Анрі докладав надзусиль, аби не впасти обличчям на стіл. Який сором!

Гості, розгарячені вином зі спеціями та жирною їжею, розмовляли голосно, емоційно, проклинаючи бургундців, англійців та вже вголос королеву Ізабо. Дофіна марно викликали до королівського суду в Парижі, звинувативши в образі особи короля. Звичайно, принц не мав ніякого наміру повертатися до Парижа, він безславно здався королю Англії, де на ключові посади призначено бургундців або англійців. Тому його оголосили винним у зраді, позбавили спадку і вигнали за межі королівства. Кілька центральних і південних провінцій досі зберігали вірність дофіну, проте вони були територіально розділені та значно бідніші за торгову північ королівства, а тому давали незрівнянно менше податків.

Поточний стан справ у королівстві після вбивства герцога Бургундії не допускав розмов, окрім політичних, навіть на весільній учті. Ізабелла щиро зраділа з того, інакше до молодих було б привернуто більше уваги, ніж вона могла б витерпіти. На диво, було мало непристойних жартів та вимог. Чудернацьке весілля… Ізабелла вже не раз бачила, що весілля при дворі – це зазвичай веселий балаган із непристойними жартами, де з молодого ще до ліжниці стягнуть геть увесь одяг, музики бігтимуть поперед, гратимуть бадьору мелодію на флейтах, натякаючи, що цієї ночі йому спати не доведеться. Потім розчервонілий молодий, притискаючи до ніг залишки сорочки, а то й геть голий, виблискуючи білими сідницями, опиниться перед шлюбним ложем із закритим пологом, бо молода сором’язлива. Священник, який прийшов благословити консумацію, подумки висварить безсоромних п’яних гостей, що натовпом вперлися до покою. Квапливо бризне святою водою, благословить пару й жестом накаже всім виходити. І до ранку їх залишать у спокої. А потім родина чи навіть цілий двір прийдуть перевіряти постільну білизну, аби засвідчити, що шлюб відбувся тілесно й уже не може бути розірваний за будь-якої причини.

Відтоді, як варварський (чи язичницький) звичай роздягати нареченого дорогою до ліжниці дозволив собі легковажний двір ще на весіллі короля Шарля, до нього вдавалися чи не кожного разу, якщо не було прямої заборони та погроз єпітимії від церковних отців. Та зараз, на щастя для Ізабелли, ані двору, ані родичам було не до жартів. Королівство, спадкове право, пери, принци, століттями усталений порядок речей міг бути зруйнований ущент щомиті. Кому тут буде діло до жартів із нареченим та сором’язливою нареченою?

Лише зрозумівши, що у цих галасливих суперечках про англо-французько-бургундське протистояння та у звичному весільному сп’янінні нікому до нього немає справи, Рауль де Вандом по-мисливськи впевнено зловив під столом руку Ізабелли, бо ж сидів поруч, та міцно стис її. Вона на коротесеньку мить підвела до нього налякані темні очі, потім її погляд ковзнув до вікон із кольоровими вітражами, до захмілілих галасливих гостей, і, вирішивши, що їй нема чого втрачати (яке неподобство!) вона переплела свої пальці із його й легко стисла у відповідь. Його долоня була приємно теплою, а шкіра на руках загрубіла від постійних вправлянь зі зброєю.

«Так близько і так недосяжно далеко… Що ти робиш, Ізабелло? – подумки здивувалась дівчина своїй поведінці. – Він зрештою тебе згубить. Бо він – отрута для тебе. Ти сама себе згубиш, як не одумаєшся, не припиниш це безумство… Зганьбиш себе перед усім двором… Зганьбиш родину…»

Вандом ледь помітно нахилився до Ізабелли та, не відводячи погляду від протилежного кінця зали, де на балконі із прапорцями грали музики, прошепотів самими вустами:

– Я – ваш, а ви – моя, мадам. Назавжди. Що б не сталося. Це моя вам присяга.

Ізабелла аж стенулася, проте не від змісту його слів, який не одразу второпала, а від незвичного звертання, вимовленого до неї вперше. Мадам! Так, справді, вона тепер заміжня. О, чорти б його забрали, цього Анрі де Вандома! Вона із невимовним жалем та щемом згадала усі ті пестощі по закутках Анжерського замку, усі ті непевні доторки у коридорах, бентежні поцілунки та квапливі обійми, від яких паморочилось у голові. Розпачливі, вже нестримні сльози зрадницьки набігли на очі, нехтуючи присутністю Жана Дюнуа, зневажаючи усі настанови покійного брата та усвідомлення родинних інтересів. Вимучена, тремтлива посмішка геть збігла з її вуст. І життя здалося мадам де Вандом у її чотирнадцять років зруйнованим ущент.

Частина І

1422

Рауль де Вандом стояв на колінах від самого ранку, як англійці захопили Шуазі-сюр-Ен. Руки викрутили назад і зв’язали мотузкою міцно, до оніміння, здерши шкіру на зап’ястках. Дякувати Богові, його лишили самого, а не прив’язали, як решту, по двоє. Принаймні він міг трохи змінювати положення тіла. Травневе, вже пекуче сонце розжарило металевий шолом на його голові, Вандому кінець кінцем удалося його скинути. Шолом дзвякнув об каміння, п’яний англієць із варти різко прокинувся, кілька разів махнув бойовою сокирою урізнобіч, не розуміючи, звідки загроза. Потім, уторопавши, що то полонений, дав йому міцного стусана, що аж в очах потемніло, та знову прилаштувався спати. Рауль голосно видихнув, заплющив очі, підставив обличчя сонцю, а змокле під поту, по-солдатськи дуже коротко підстрижене темне волосся – рвучкому, навіть приємному вітерцю. Його нестерпно мучила спрага, та просити води в англійців було марно. Рауль за три роки на війні надивився англійського милосердя досхочу, а відтоді як у березні в битві при Боже французи вбили брата англійського короля, розправи годемів[8] над гарнізонами міст та замків, що здалися чи впали від облоги, стали ще безжалісніші. Англійці рідко згадували про лицарські звичаї, коли йшлося про війну за французьку корону. Війна на чужій землі ведеться швидше, коли супротивник наляканий. Та й сам Рауль уже не був тим наївним хлопчиськом, який мріяв про звитяги: кривава Паризька різанина, битва при Боже, де він заслужив лицарські остроги, останні кілька місяців активного наступу ворога змусили його добре затямити, що війна – це не турнір і не розвага. І не гра, з якої можна щомиті вийти. Коли б’єшся за свою землю, йдеш ко кінця.

Він примружив очі, пекучі від пилу повіки сонце налило важким свинцем. Вітер доносив запах перших троянд, бузку та яблуневого цвіту, що білими пелюстками припорошував сліди штурму. На коротесеньку мить Раулю здалося, що ця війна лише наснилася, а він зараз розплющить очі й опиниться у замку свого дитинства, в Маршенуарі… Аж поки Вандом не розчув англійську лайку, від якої йому хотілося блювати. Довкола сиділи, понуро опустивши голови, такі самі зв’язані, змучені спрагою бранці, як і він. Ніхто не плекав марних надій, король Англії наказав страчувати гарнізони замків, що насмілилися чинити спротив. А вони два тижні тримали облогу.

У променях золотавого травневого сонця Рауль вихопив поглядом шибениці, які готували англійці, і його знову опритомнив жах поразки, кривавої різанини, яку влаштували англійці, захопивши Шуазі. Підлі удари зі спини, поквапцем рознесені голови, дрібний дощ чужої крові, що заливає обличчя й руки. Його власна ганьба, його гордість, скинута обличчям у багнюку, розкраяне камінням підборіддя, його розрубаний англійською сокирою щит із гербом, його зганьблений прапор, його збиті у кров коліна – адже усі полонені стоять на колінах. Він бився до останнього, він не хотів здаватися. Здатися англійцям означало ганебну смерть – інколи швидку, інколи мученицьку. Рауль особисто віддав свого меча лорду Монтгомері, вже коли був оточений п’ятьма англійцями. Лицарський звичай зобов’язував лише взяти з такого шляхетного полоненого обіцянку не тікати, проте кому потрібні ті дурні правила? За останні чотири роки англійці, поновивши війну, не раз нехтували лицарськими правилами: обложені міста морили голодом та відводили постачання води, села навколо руйнували вщент, вирізаючи усіх мешканців – від немовлят до немічних старих, нескорені замки спалювали, гарнізони страчували у найганебніший для французького дворянина спосіб – через повішення.

Усвідомлення цього всього сповнювало полонених дивною байдужістю. Як уже вмирати, то скоріше! Проте Вандом чи не єдиний не знав байдужості: його тіло заніміло, рани та порізи на обличчі нили, наче їх щедро присипали сіллю, обвітрені вуста жадали води, кров – чи то чужа, чи своя – кіркою просякла лляну сорочку під панциром, від роздратування та власної безпорадності хотілося кричати. Ще більше кричати, що він не хоче тут помирати у свої дев’ятнадцять років! Ледь притомний від спраги! На шибениці! А коли він згадує свою невістку, мадам Ізабеллу, її чорні очі із тонкими золотавими смужками, її посмішку, аж прозорі білі руки, тонку постать та звабливу ходу, наче вона не йде, а ковзає по льоду, то Рауль ладен був завити від безсилої люті. «Ізабелло!.. Я – ваш, а ви моя…» Тисячу разів повторював він подумки ту присягу, коли бачив її при дворі, коли приніс їй звістку про смерть чоловіка, коли її відвели у вдовин покій на сім тижнів, коли її забрали рік тому у королівське абатство Фонтенвро, аби відбути жалобу. Ізабелло!.. Бачити, бути так близько, мати тисячу разів змогу, та не дозволити собі навіть пальцем її торкнутися! Чи вагався б він хоч мить, коли б знав, що йому судилося померти? Тут, сьогодні, ось так… Чи почув би він бодай слово її заперечень? «Присягаюсь… Усім святим присягаюсь: якщо мені судилось звідси вибратись живим, Ізабелла буде моєю, хто б не став мені на шляху, – подумав Вандом. – Я не буду більше нарікати, що не мав достатньо волі, аби вчинити так, як я хочу».

Вітерець знову війнув запахом яблуневого цвіту, Рауль облизав сухі обвітрені губи. Як же хочеться бодай чистої криничної води! І навіть серед цих рознесених кулевринами стін, серед лісу облаштованих шибениць, серед смороду гниття тіл та випущених нутрощів Рауль гостро відчув, що він живий до нестями.

Лорд Монтгомері, на продив тверезий та поголений, якщо брати до уваги нічний штурм та вакханалії цього дня, давав на горіхи своїм джурам, які зв’язали дворянина королівської крові. Дворянина, який, здавшись у полон, особисто віддав йому свою зброю. Лорд Монтгомері завжди був суворий до таких речей. Зрештою, якщо брати до уваги приналежність до родини Вандомів, за всіма звичаями після присяги не залишати замку Рауль мав розділити вино, жінок і переможну радість англійців. І якщо перелякані селянки не викликали в нього жодного захоплення, то від вина Рауль і справді не відмовився б. Спрага, голод й жах минулої ночі та дня мали бути потоплені бодай у недовгому забутті. Рауль жадібно схопив запропонований англійцем глек і почав квапливо пити. Вино червоними цівками розтікалося по обличчю, змиваючи суху кров, даруючи кволу слабкість у ногах…

Аж раптом його щосили вдарили по спині, він випустив глек і упав. Та коли підвів голову, то зрозумів чому: до Шуазі в’їхав сам король Англії! Через те, що Вандом стояв на колінах, король, та ще й верхи, здався йому надзвичайно високим. За його величністю слідували два його молодших брати – герцог Бедфорд та герцог Глостер і кілька юних джур, коротко підстрижених, в однакових кірасах із королівським гербом. Його величність був нахмурений і чимось роздратований, він зробив кілька зауважень джурам англійською, Рауль не зрозумів змісту, проте добре зауважив, що хлопці побіліли, як крейда. Про сувору дисципліну в англійській армії не знав хіба що глухий. Король був однаково суворий до себе, до своїх братів, племінників та звичайних солдатів. Саме цим він і заслужив щиру повагу. Улітку минулого року король Генрі висадився в Кале із десятитисячним військом, аби захопити місто Вандом. І це попри те, що граф де Вандом, батько Рауля, вже шість років із самого Азенкура залишався в англійському полоні. Англійці вже давно не зважали на ті порожні лицарські дурниці.

– Скільки у вас тут полонених, лорде Монтгомері? – запитав король.

– Сорок дві душі, ваша величносте. Серед них – син Луї де Вандома. Він здався мені особисто, бо я обіцяв зберегти йому життя, – квапливо промовив Монтгомері, вказуючи на Рауля, якого так і тримали на колінах.

Король скривився. Коли зберігати життя кожному ворогові шляхетного роду, цей клятий народ ніколи не навчиться покорі!

– Хто комендант?

– Маркіз де Гаре, ваша величносте.

– Живий?

– Так, ваша величносте, поранений у плече.

– За Вандома, хай йому грець, дозволяю призначити викуп, коли вже він вам особисто здався. Гарнізон повісити. Маркіза повісити останнім. А Вандом нехай це все бачить, аби засвідчити своєму володарю. Замок віддати моїм солдатам та спалити вщент. Коли спіймаєте когось з утікачів – утопити, незважаючи на походження.

Рауль прикрив очі та подумки прочитав подячну молитву. Він житиме! Про ціну він зараз не думатиме, щоб не збожеволіти. Монтгомері лише мовчки вклонився. Лорд відчув глибоке внутрішнє полегшення. Король за звичкою міг зневажити його слово, його обіцянку дворянина та стратити усіх бранців, як він робив із кожним замком після поразки під Боже. Його величність терпіти не міг, коли йому чинили спротив. Що довше боронилися захисники, то дорожчою була розплата. Король з почтом виїхав огледіти замкові укріплення. Він настільки вірив у законність своїх прав на французький престол, що у спротиві своїй волі вбачав лише зухвалість та непокору.

Коли Раулю де Вандому дозволили підвестися, рятівний хміль від вина натщесерце як рукою зняло. Під кріпосною стіною сиділи зв’язані по двоє і вже приречені на смерть полонені. Гірше й бути не може… Гарнізон Шуазі – дворяни, для них кара на горло – найганебніша смерть.

Вони справді змусили Вандома дивитись, як одного за одним англійські солдати повісили кожного захисника Шуазі. Без священника та останньої сповіді. Без мішків на голові. Маркіз Гаре читав молитву, проводжаючи своїх воїнів на смерть, а Рауль ціпенів, дивлячись широко відкритими очима, щоб ніколи не забути кожне обличчя, кожну муку, кожен хрип. Англійський король, його брати, почет так само мовчки спостерігали за стратою. Попри те що воєнний звичай дозволяв переможцю, який захопив замок штурмом, розпоряджатись життям його захисників на власний розсуд, розважливий герцог Бедфорд усе ж спробував умовити свого брата короля обрати призначення викупу чи бодай страту відсіченням голови. Марно. Його величність прагнув помсти. Він досить різко зупинив потік красномовства та аргументів Бедфорда. Той уклонився мовчки, виказуючи беззаперечну покірність волі брата, й відступив. Попри те що герцог щиро вважав таку жорстокість недоцільною, але ще більш неприпустимим було починати будь-які прилюдні суперечки зі своїм братом королем. Тому він мовчки спостерігав за стратою, хоча в його сіро-зелених очах горів шал.

І коли вже Рауль побачив, що маркіз Гаре, повішений останнім, аби подовжити його муки, перестав рухатись, і тіло його безпорадно обм’якло, він вирішив, що найгірше вже відбулося. Аж тоді англійські солдати притягли джуру Вандома, того, якому він сам наказав втекти та привезти звісточку дофіну. Як і кожного, кого король Генрі називав утікачами, хлопця зв’язали та скинули зі стіни в замковий рів із водою. Рауль, втративши будь-яку чутливість та сили, повільно осів під стіною.

Поруч із королем Англії стояли два хлопці, ще підлітки, його племінники, позашлюбні сини Бедфорда та покійного Кларенса. Обличчя, треба визнати, у обох від побаченого були блідо-зелені, вони ледь стримували потяг до блювоти, проте, знаючи вдачу та гнівливість свого дядька короля, не посміли ані ворухнутись, ані заплющити очі.

– А ви, месьє, – його величність із презирливою посмішкою звернувся до Вандома, – після узгодження суми викупу та вашого слова їдьте до так званого дофіна та перекажіть йому, що так буде із кожним французьким замком, який відважиться на спротив.

Король скривився, а ще кажуть, що Вандома висвятили у лицарі після битви при Боже. Бідолашний принц Шарль, коли він робить лицарями чоловіків, які ледве на ногах тримаються від видовища страти!

Надвечір розграбований Шуазі англійці підпалили. Рауль де Вандом сидів верхи, його розв’язали, навіть, за наказом лорда Монтгомері, запропонували якусь їжу. Та, розіп’ятий відчуттям власної безпорадності й провини, полонений втратив усі відчуття, як набита ганчір’ям лялька. «Вони всі мертві, всі до єдиного мертві. А я чомусь живий… Для чого? Що іще я маю зробити?» – весь час подумки повторював Вандом. Чорні із золотавими смужками очі мадам Ізабелли, її тонкі прозорі пальці, до яких він наче випадково торкався, проходячи мимохідь в Анжері, дивна хода, жасминова есенція, що проймала наскрізь її вбрання, все, що породжувало його бажання та робило живим до нестями, – геть зникло з пам’яті. Перед очима стояли лише шибениці із мертвими тілами.

«Я мушу їхати до дофіна… Мушу їхати… Я не буду про все це думати… – постійно повторював Рауль: – Я виживу, повернуся і помщуся. Присягаюсь, що помщуся. Кожному з них помщуся».

Побачивши, що в полум’ї обрушилася стіна донжона, розбита ядрами кулеврин, король Англії задоволено кивнув і рукою дав знак молодому Вандому забиратися геть. Йому знадобилося три доби, аби привезти дофіну Шарлю скорботну новину.

* * *

Минуло два роки відтоді, як король Франції у полоні божевілля й не без допомоги королеви Ізабо та герцога Бургундського своїм ордонансом зробив дофіна вигнанцем та позбавив його спадку. У Парижі та й у всій північній Франції регентом королівства та законним спадкоємцем визнавали англійського короля. Для самого дофіна це означало віддатись на поталу постійним сумнівам у своїх спадкових правах. Єдина людина, яка могла знати точно, – королева Ізабо. Але вона підтримувала англійців, чекати від неї ясності було справою марною. Задаремно королева Йоланда, його майбутня теща та очильниця анжуйської спільноти, шепоче запевнення, що він – єдиний живий син свого батька, отож жодного сумніву ні в кого не було щодо його законності, коли він народився. Однак вразливий принц цілими тижнями впадає у меланхолію. Грає на арфі чи роздивляється своє обличчя у срібне люстерко: чи справді він схожий на короля? Хіба ж покійний герцог Орлеанський – не брат короля, хіба ж не подібні вони?

Із люстерка дивляться різнокольорові вирлаті очі: одне – прозоре, світло-блакитне, друге – каламутне, зелено-каре. Високе чоло, довгий м’ясистий ніс, біла шкіра, ледь із натяком на вуса та бороду, коротке світло-руде волосся. Принц намагався згадати обличчя своїх орлеанських родичів: Шарля, полоненого під Азенкуром, Філіппа де Вертю, що його отруїли бургундці. Безперечно схожі з ним, тільки як кузени чи брати? Воля дофіна до боротьби та спротиву береться з внутрішньої впевненості у власній правоті. Коли ж він байстря, тоді законний спадкоємець трону – полонений герцог Орлеанський, аж ніяк не англієць. А він сам тоді хто? Бастард, як Дюнуа? Як важко від цієї непевності! Як просто все було до вбивства герцога Бургундського, жодна людина не наважувалася назвати його байстрюком.

За два із половиною роки після подій на мосту Монтеро, попри зусилля королеви Йоланди, дофін, змалку привчений до участі у справах політичних, засіданнях парламентів, до листування із європейськими дворами та магістратами міст, почав поступово уникати відповідальності. Найближчі друзі принца – Луї та Рене Анжу, Жан Дюнуа, Рауль де Вандом – перш за все товариші у його розвагах: танцях, співах, маскарадах, бенкетах, грі у кості, залицяннях до легковажних та гарних, як ляльки, придворних дам, що спритно підбирають спідниці. Зрідка бували й лови, бо його високість не надто полюбляє полювання – це мимоволі нагадує йому про засідку та вбивство герцога Бургундського. У тих заняттях дуже мало місця та часу для державних справ чи ведення воєнних дій.

Як справжній Валуа, дофін успадкував згубну кров та скаженість бажань. Проте дами, що припали до вподоби його високості, можуть просити лише коштовні подарунки та землі, до впливу на справи державні їх не допускають. Після Великодня в квітні принц одружився із Марі Анжуйською. Та на свою доньку королева Йоланда не покладала великих надій – для впливу на принца потрібна жінка мудріша та вродливіша. Жінка, яка здатна на дещо більше, ніж увесь час виказувати покору та вимушено сипати лестощами, себто жінка, яка може вселити впевненість у власних силах у його ніжне серце. Більших сподівань, аніж народження законних спадкоємців, на побожну принцесу Марі не покладають. Владу політичну при дворі дофіна мають лише ті, хто з дитинства був із принцом та залишився у найбільших випробуваннях, – Тангі дю Шатель, Жан Луве, Робер де Масон, Гійом д’Авогур, П’єр де Жіак – старі арманьяки та анжуйці з оточення королеви Йоланди. Або ж молоде покоління сеньйорів, чиї батьки та старші брати загинули чи були полонені під Азенкуром, – Жан де Дюнуа та Рауль де Вандом. З дофіном і молодший брат герцога Бретонського, Рішар д’Етан, вірний королівським лілеям, попри політичні маневри старшого брата. Незважаючи на войовничість найближчих радників, дофін із часів угоди в Труа виказує мало рішучості та прагнення вести війну. А дії його капітанів часто-густо розрізнені, неузгоджені та відчайдушні. Інколи це приносить результат, інколи – лише втрати. Англійців таке ведення війни скоріше дратує, як дії нормандських рутьєрів, вони так само безжально карають на горло тих, хто потратив до їхніх рук.

Двір дофіна за звичкою продовжував витрачати величезні кошти: сукня придворної дами могла коштувати тижневого утримання чималого гарнізону, а дорогоцінне каміння на поясі фаворита короля – цілої воєнної кампанії. Борги принца зростали з кожним днем, а в скарбниці гуляв вітер. Війна – дороге задоволення, а війна на два фронти схожа на фінансове самогубство. Усе при дворі дихає брехнею, діряві кишені старанно прикривають золотим гаптуванням, родинні замки перезакладаються знов і знов, аби здивувати придворних новим убранням, приголомшливими розвагами, вишуканою їжею чи витонченим вином. Королівський радник Жан Луве, що відповідав за збирання податків у Провансі, мовчки фінансує божевілля двору. Звичайно, право збирати податки завжди означало швидке збагачення. Тому він, людина геть не шляхетного походження, проте працьовита та вірна, видав свою старшу дочку Жанну за сіра де Жуаєза, а молодшу Марі, – за Орлеанського Бастарда – Дюнуа.

Весело мандрує двір із Шинона до Тура, з Іссудена до Буржа, з Меюна до Амбуаза, лише б не переривати цю яскраву, як фейєрверк, низку гулянь, тільки б не зіпсували настрій новини з війни. Важко уявити цим розрядженим в оксамит і шовк, легковажним, як метелики, сеньйорам, що поруч дзвенять не турнірні мечі і нагородою переможцеві буде не браслет дами. Не зрозуміти їм, що таке облога і яке воно, горе переможеного. Як байдуже вони гарцюють, полюючи по житніх ланах, коли пів-Франції помирає від голоду. Та хіба не для них квітнуть у Ланже троянди?

Воєнні події з серпня минулого року дофіна не радували, не надихали: англійці та бургундці сплюндрували чимало замків у самому серці Франції, кілька разів загрожуючи таким вірним принцу твердиням, як Дре, Вандом, Орлеан. Принц Шарль, замість того щоб подивитись у вічі ворогу й тверезо оцінити ситуацію, що склалася, на королівській раді, намагався знайти бодай швидкоплинне забуття у залицяннях до старшої із сестер Луве – Жанни де Жуаєз. Прекрасної Луветки. Вона, хоч геть не вписувалась у світловолосий, світлоокий канон визнаної придворної красуні, вражала жвавістю погляду та граційністю рухів. Легковажна, як і будь-яка придворна дама, що їх так ретельно збирала королева Йоланда, своєю примхливою вдачею вона була схожа на чарівну фею. Тканини на її сукні привозили з Гента, Венеції чи Константинополя, а плащі підбивали хутром, так ніби вона знатна дама, а не дочка голови суду. Рукавички для мадам Жуаєз вишивали шовком найкращі гаптувальниці Франції, а її коштовності були гідні королеви. І нема для мадам де Жуаєз кращої нагороди, ніж прийти на бал у сукні з італійського смарагдового саєту[9] з білячим хутром на комірі, щоб усі дами повмирали від заздрощів, а кавалери – від захвату. Вона ладна полювати вранці разом із королівською свитою, вдень молитися в церкві, ввечері невтомно танцювати на маскараді чи прогулюватися верхи. Дофіну марно й шукати кращої подруги для розваг!

Королева Йоланда сама підкладала жінок у ліжко свого зятя, шукаючи інструменти впливу. Спершу, за кілька днів після весілля, королева наказала одній зі своїх дам навчити принца мистецтва кохання, бо дочка якось пожалілася, що ледве витримує те, що в них відбувається у ліжку.

Принц Шарль сидів на маленькій лавці з червоною оксамитовою подушкою. Перед ним у високому кріслі сиділа мадам де Жуаєз. Він увесь час цілував її маленьку руку, тріпотливу, як пташка. Їхні стосунки були на тому етапі, коли дама мусила озвучувати сумніви, як їй наказав батько, підвищуючи ставки за власну ніжність, а принц – виказувати настирливість.

Заінтригована галасом надворі, Жанна грайливо вивільнила руку, підвелася з крісла так граційно, наче починала танок, і, підійшовши до вікна, стала навшпиньки, щоб краще бачити. Шарль теж підійшов до вікна, проте не зводив спраглого погляду з того місця, де високий зелений оксамитовий комір відкривав білу, як сніг, шию.

– Що ж там таке, моя мила? – ласкаво запитав дофін.

У нього був дуже приємний низький голос, особливо коли принц спілкувався з тими людьми, яких знав достатньо довго чи добре.

– До замку хтось приїхав, ваша високосте. Не пізнаю вершника. Мабуть, вас знову турбуватимуть цими нудними справами…

– Мадам, нема такої справи, яка б завадила нам танцювати ввечері на балу.

Мадам де Жуаєз ласкаво посміхнулася, пустивши бісики очима. Вона майстерно роздмухувала пристрать у чоловіках. Безперечно, дофін заплатить найвищу ціну за її обійми. У подібних стосунках жінка завжди ризикує незрівнянно більше, ніж чоловік: людський поговір, гнів чоловіка, ймовірність отримати позашлюбне дитя…

Цієї миті до кімнати вбіг паж у біло-червоно-зеленій лівреї дофіна.

– Ваша високосте, пробачте мені… – почав було він, впавши на одне коліно та опустивши голову. Він зніяковів від присутності мадам де Жуаєз у приватному кабінеті його високості, куди був доступ лише для радників та королеви Йоланди.

Шарль насупився, його товсті губи скривились та затремтіли від недоброго передчуття:

– Що сталося, д’Арве?

– Рауль де Вандом просить вашу величність прийняти його…

– Вандом? Хіба ж він не під Шуазі? Я хочу бачити його негайно!

Дофін сів у крісло під високим блакитним балдахіном, а мадам де Жуаєз без прямого наказу не наважилася вийти, так і залишившись біля вікна. Аж завмерла, погляд – на підлозі, руки зчеплені. Безперечно, жінці тут не місце. Вона це шкірою відчула…

Сірий, як привид, Рауль зайшов і напружено впав на одне коліно. Вигляд він мав кепський: три дні верхи без перепочинку, у тому одязі, що його полонили. Брудний, як чорт, у голові паморочиться від голоду, спраги та втрати крові, на руках – синці від мотузок, на обличчі – запалені рани.

– Вандоме! – скрикнув дофін. Він ніяк не очікував побачити товариша своїх розваг у такому вигляді, наче він щойно прискакав із поля бою.

При дворі молодий Вандом мав репутацію чепуруна, що опікується своїм зовнішнім виглядом, дбає про вбрання та поєднання кольорів. З’явитися перед очима його високості у такому жахливому вигляді без істотної причини – таке було годі й уявити!

– Ваша високосте, я привіз кепські новини. Пробачте мені… Три дні тому герцог Бедфорд узяв штурмом ваш славетний замок Шуазі.

– Що?! – з обличчя дофіна зникли усі сліди любовного нетерпіння, з яким він щойно цілував руки мадам де Жуаєз.

Шарль майже вистрибнув з крісла й схопив Вандома за плечі, змушуючи підвестися. Аж тут принц зауважив, що сорочка Рауля червона від крові, і він ледве тримається на ногах.

– Увесь гарнізон англійці повісили на стінах, утікачів утопили у замковому рові…

– Повісили маркіза де Гаре, дворянина? Ви певні?

– То все відбулося на моїх очах, ваша високосте. Потім Шуазі віддали на розграбунок та спалили. Мені ж наказано передати вам слова короля Англії: «Так буде з кожним французьким замком, що насмілиться чинити спротив».

– Як вам вдалося врятуватись?

– Я здався лорду Монтгомері, ваша високосте, і він дав слово зберегти моє життя, бо ми схрестили зброю під час останнього штурму. До Різдва я маю сплатити викуп або ж прибути до Парижа на волю лорда Монтгомері.

– Я вдячний Пресвятій Діві за ваш порятунок! І цьому надто чеснотному, як на англійця, лорду! Але вас поранено, я негайно накажу моєму лікарю, метру Садару, оглянути вас.

– Ваша високосте, мої рани стерпні. Я був би надзвичайно вдячний за великий келих гіпокраса та ліжко. Я хочу завтра бути в Ла Шапель-Вандомуаз.

– Але ж це непроста дорога для пораненого!

Рауль лише вклонився у відповідь. Виходячи, він майже зіштовхнувся у дверях із королевою Йоландою, яка мала звичку заходити у кабінет зятя без супроводу пажа чи попередньої доповіді. Упізнавши її величність, Вандом через силу вклонився, проте через різке запаморочення мусив зіпертися рукою об стіну. Королева навіть й оком не повела.

Помітивши зніяковілу мадам де Жуаєз, королева ледь помітним порухом пальця у чорній рукавичці наказала їй забиратися геть. Зніяковіла Жанна, схилившись у низькому реверансі, поквапилась зникнути, вона аж ніяк не хотіла мати стосунок до справ політичних, воєнних чи державних.

– Мадам, моя матінко, – звернувся до королеви дофін, коли вони лишились наодинці. – Англійці захопили Шуазі й стратили весь гарнізон.

– Сумні новини сьогодні, ваша високосте. А я йшла вам повідомити, що вчора бургундці взяли Сен-Дізьє. Я щойно отримала звістку з двору королеви Ізабо.

– У вас досі є вірні люди при дворі моєї матері, мадам?

– Так, і, сподіваюсь, надалі будуть. Так само як і при особах герцогів Бургундського та Бретонського.

– Як довго не було у нас великої перемоги… Від Великодня минулого року. Відтоді, як наше славне лицарство розгромило годемів під Боже, коли конетабль Бюшан надіслав мені штандарт цього безбожника Кларенса… А з літа так і не відбили Сен-Рік’є та Пон-де-Ремі у клятих бургундців. Як тут не сумніватися в тому, що наше діло праве?

– Мій сину, закликаю вас ніколи не висловлювати ці сумніви вголос. Ваші прихильники потребують вашої впевненості та твердості. Ви – син короля Франції, вашого батька. Ви не мусите вклонятися англійцю. Ви не мусите вклонятися бургундцю. Це ви – їхній сюзерен.

Дофін стиснув кулаки й підійшов до вікна, над містом висіли важкі грозові хмари. Королева злегка хитнула головою: скільки ж зусиль треба докласти, аби цей дітвак став справжнім володарем і спромігся вести військо у бій? Чи стане в неї сил та часу? Вона має придумати, як тримати при дворі усіх прихильників дофіна, молодих шибайголів, чиї батьки загинули під Азенкуром, а усіх знатних дам та багатих спадкоємиць зробити придворними своєї доньки, майбутньої королеви.

Наче стверджуючи її величність у цих роздумах, Орлеанський Бастард, Жан де Дюнуа, запитав, чи не потребуватиме її високість дофіна Марі побожної придворної дами. Адже його сестра, мадам Ізабелла, після того як втратила від поранень при Боже свого чоловіка, Анрі де Вандома, вже рік перебуває в анжуйському абатстві Фонтенвро. Безперечно, зведену сестру герцога Орлеанського та графині д’Етан краще тримати в полі зору. Попри те, що мадам Ізабелла вже була при дворі більше року, її величність не встигла скласти думки про її чесноти, характер чи вроду. Королева Йоланда не мала звички заважати побожній дамі оплакувати свою втрату, навіть задля політичної потреби. Тому вона наказала Дюнуа повернути сестру до двору, якщо Вандоми не заперечуватимуть, і вона сама того хоче.

* * *

Рауль де Вандом спішився не без зусиль. Він погарячкував, не давши собі відпочинку більше однієї ночі при дворі. Яке щастя, що він уже вдома! Три дні божевільних перегонів потребували концентрації сил, уваги та впертості. Поранення здалося дріб’язком, проте через недбальство в порізі на плечі почалося запалення, шкіра довкола сильно почервоніла, пов’язка, яку зробив особистий лікар його високості, не врятувала від подальшого натирання кольчугою.

Його дружина, мадам Луїза, іще тонша й менша у чорній сукні, схилилась у реверансі, не насмілюючись ані підвестись без наказу чоловіка, ані підвести погляд.

– Мали б наказати винести мені вина, мадам, – сухо зауважив Рауль, роздратований більше власним самопочуттям та слабкістю, ніж нетямковитістю дружини.

Луїза ледве не розридалася від розпачу: вона ж так готувалася, її покійна свекруха майже рік навчала її бути турботливою дружиною. Вона прошепотіла нікому не потрібні вибачення та наказала служницям готувати ванну й накривати стіл.

– Замініть постіль та відкрийте вашу ліжницю, мадам, – підказала вихователька.

– Але ж монсеньйора поранено. Може, він захоче провести ніч на самоті? – непевно заперечила Луїза.

– То вже йому вирішувати, мадам.

Попри те, що вони одружилися півтора року тому, шлюб було консумовано недавно, жодного задоволення в тому занятті юна мадам де Вандом не бачила. А тому Луїза до смерті боялася кожного візиту чоловіка додому. Їй ще не виповнилося чотирнадцяти, проте її виховательки, свекруха та лікар покійної графині, порадившись, дійшли висновку, що вона вже може народжувати. Луїза досі була тендітним тонким підлітком, в якому ледь вгадувалась майбутня жінка. Для Рауля, що звик до витончених та освічених дам та шляхетних дівчат при дворі, дружина здавалася сільською простачкою, позбавленою смаку. Вона не витрачала жодних зусиль на вибір вбрання. Не переймалася вибором кольорів, які б їй пасували. Коли вони не йшли до церкви чи не приймали гостей, юна мадам де Вандом зазвичай віддавала перевагу простим темним сукням, що більше пасували б городянці. Коли ж треба було йти до меси, Луїза надягала на себе всі коштовності зі своєї скриньки, геть не замислюючись, чи потрібен такий надмір у прикрасах. А після смерті свекрухи Луїза отримала майже усі її коштовності, проте вже не було кому зауважити їх недоцільність. Тем для розмов у подружжя також було небагато: дружина рідко відкривала щось, окрім часословця чи псалтиря, чоловік, що здобув куртуазне виховання разом із дофіном, не знав, про що із нею говорити. Зазвичай після відвідин чоловіка Луїза кілька днів ридала, зачинившись у себе в покоях, та після його від’їзду знову поверталася до тих речей, які бодай якось її розраджували: шиття, облаштування квітників та прогулянки верхи. Інколи вона ловила себе на думці, що якби Рауль затримувався трохи довше, можливо, вони б віднаходили інші теми для розмов, окрім справ у замку та звітів старости чи коменданта. Вона старанно й вправно вигаптовувала шовком комір та манжети його сорочок дрібним квітковим узором, ручна робота приносила їй заспокоєння. Вона сама пошила ще дюжину широких сорочок із грубого сіруватого льону, що потрібно було вдягати під панцир. Проте Рауль не помічав її турботливості.

Коли молодий Вандом залишав замок, Луїза була певна, що він повернеться не раніше, ніж за кілька тижнів, тому без страху заходила до його ліжниці, оздобленої синім оксамитом та темно-коричневими дубовими панелями із вирізьбленими вандомівськими левами, маючи напоготові пояснення, що перевіряє, чи все там до ладу, та власноруч розкладала ті безкінечні сорочки по скринях у переміш з мішечками сушеної прованської лаванди. У покоях чоловіка Луїза шукала відгадки на запитання: що за людина Рауль де Вандом, оскільки він не мав жодного бажання розповісти щось дружині чи довго із нею розмовляти. Коли була жива стара графиня, вона також мало могла розповісти про свого сина та його звички: Рауль із шести років виховувався із дофіном, спочатку в Сен-Поль, потім в Анжері. Мати й сама мала слабке уявлення про його характер, бажання, потреби. Відповіді Луїзі доведеться шукати самотужки. А можливо, він геть не потребує від неї нічого, окрім слухняності, порядку в оселі та синів? Луїза мала перед очима геть інший приклад шлюбу: її батьки були настільки близькі, що ніколи не розлучались, якщо тільки не йшлося про військовий похід. Батько завжди обіймав та цілував мати в губи, коли їхав чи повертався. Вона ніколи не чула, щоб сеньйор де Русі підвищував голос чи привселюдно виказував дружині своє невдоволення чи роздратування. За столом завжди знаходилося багато тем для розмов, Луїза не пам’ятала, щоб бодай раз у замку її батьків за столом панувала така важка гнітюча тиша, як у них із Раулем за обідом чи вечерею. А ще жодного разу вона не чула, аби батько дорікав матері за те, що вона народила йому сімох доньок. Так, Бог дав їм іще п’ятьох синів, яких забрав до року. Проте це був обопільний біль.

Луїза мовчки торкалася синього покривала із червоними вигаптуваними квітами маків по кутках, розправляючи найдрібніші складки, які не помітила покоївка. Зберігати ідеальний порядок у ліжниці чоловіка давало їй внутрішнє задоволення. Потім перекладала стосик книжок за пюпітром біля вікна: юна мадам де Вандом знала, що її духівник не схвалив би такого читання: філософські й богословські трактати занадто складні для неї, а книжки на кшталт «Роману про Троянду» – занадто легковажні. Вона колись чула, що у цій книзі забагато сороміцьких символів, навіть Троянда символізує не садову квітку, як вона спершу подумала, а жіночі принади. Навіть від самої думки про це їй ставало огидно, як тоді, коли вона випадково побачила Рауля у стайні Ла Ша- пель із якоюсь із дівчат, що допомагали кастелянші давати лад білизні в замку. Дівчина так стогнала й кричала, обіймаючи ногами голі сідниці її чоловіка, що Луїзі спершу важко було дійти висновку, чи то їй так боляче, чи все ж таки до вподоби. Вони борсались, перевертались, кусали та дряпали одне одного, затуляли одне одному роти, щоб приглушити крики, та робили все те, що, за словами її виховательки, церква прямо забороняла робити чоловікові та жінці. Луїза ще могла б зрозуміти, що ті огидні речі можуть подобатися чоловікам, та яке від того задоволення жінці? Юна мадам де Вандом знала, що мала б негайно вийти та вдати, що ніколи нічого подібного не бачила. Та вона аж скам’яніла й не могла навіть заплющити очей. Те, що вона змушена була спостерігати, геть не схоже було на те, що відбувалося у її подружній ліжниці. Щоразу, коли надвечір тільки відчинялись гостроверхі дверцята із вирізьбленими двома хортами, що стояли на задніх лапах, між ліжницями подружжя, Луїза вже подумки починала молитись, щоби те швидше закінчилося. Їй було боляче, огидно та соромно. Сам Рауль ставився до цих шлюбних злягань як до неуникного, але малоприємного обов’язку. Він ніколи не залишався у ліжку дружини на ніч. Що швидше – то краще. З того, яким тоном він дякував дружині та бажав доброї ночі, зачиняючи за собою дверцята, Луїза завжди робила висновок, що геть не догодила йому своєю покірністю. Він ніколи не наказував їй повторити бодай щось із того, що із задоволеними стогонами виробляла та дівчина у стайні. Тепер та хвойда важко пересувалась, високий білий фартух геть не приховував її вагітності, хоч у присутності мадам де Вандом дівчина ніяковіла, червоніла й не знала куди себе подіти. Та челядь Ла Шапель уже вголос, не соромлячись, казала, що молодий Вандом отримає бастарда швидше, ніж законного сина. І Рауля такий стан речей зовсім не бентежив.

Луїза знала, що її обов’язок дружини – допомогти чоловікові прийняти ванну та зробити перев’язку. Рауль без сил впав у вистелену лляним простирадлом ванну, вода миттю забруднилася, змиваючи сліди штурму Шуазі та триденної дороги. Луїза намагалася легко намилити чоловіка, аби не зачепити рани та не навернути його мимохіть до наміру відвідати ліжницю дружини того ж вечора. Та Вандом так утомився, що майже засинав. У теплій воді, та ще від кубку червоного вина, що подала дружина, він аж носом куняв. Луїза квапливо вилила на нього ще кілька глечиків чистої води, змиваючи мило, тоді подала чисте простирадло. Рауль вийшов із ванни, полишаючи по собі мокрий слід, і впав у ліжко на живіт.

Луїза покликала лікаря старої графині. Та поки той обробляв рани та робив перев’язки, молодий Вандом заснув, незважаючи ані на буркотіння лікаря, незадоволеного станом запалення, ані на перелякані зойки дружини, ані на трьох балакучих служниць, що почали відрами вичерпувати брудну воду з ванни. Коли зрештою лікар закінчив перев’язки й у покої запанував міцний запах ароматичних олій, Луїза вкрила чоловіка важкою теплою ковдрою. Від самого вигляду його пружних голих, дуже білих сідниць вона мимоволі згадувала побачене у замковій стайні, а ще великий, обтягнутий білим фартухом живіт дівчини. Та коли вона згадала, що у тому пишному розквітлому тілі – дитя її чоловіка, Луїзі ставало надзвичайно гірко та прикро. Так наче її обікрали…

Рауль проспав майже добу, завдяки сну та спокою він почувався набагато краще. А лікар, знову оглянувши його та обробивши рани, був напевно задоволений побаченим. До хворого повернувся апетит, що лікар беззаперечно вважав добрим знаком. Незважаючи на те, що була середа та звичайний піст, Рауль з’їв цілого смаженого кролика, печеню з оленятини та кілька перепелячих яєць. Лікар стояв на тому, що до повного одужання постувати не варто, тому Луїза наказала стільничому готувати для господаря звичні м’ясні страви.

– Коли ви маєте намір повернутися до двору, монсеньйоре? – наважилась запитати мадам де Вандом, вона все думала про сорочки, які потрібно витягти із скринь для білизни.

– За два тижні. Наша невістка, мадам Ізабелла, повернеться з монастиря, королева знову хоче бачити її серед своїх дам. Я мушу бути в Шиноні.

Яке пояснення! У Луїзи не вистачить розуму чи хитрощів, аби щось випитувати далі. Він сам собі задоволено посміхнувся.

– Мадам Ізабелла? Бідолашна… Може, вона хотіла б залишитись у Божому домі назавжди, щоб оплакувати свою втрату?

– Хотіла? Зробить, як їй накажуть, мадам. Жінка має виконувати волю своєї родини.

– Звісно, монсеньйоре, ви маєте рацію, у жінок геть немає вибору.

– Ви думаєте, мадам, що у чоловіків він є? – саркастично озвався Рауль, намагаючись знайти неболісну амплітуду руху плечового суглоба. – Або солдат, або чернець. Третього немає. І пощастило, коли тобі подобається бути тим, ким ти є. Та у будь-якому разі це обов’язки, яких не уникнути.

– Але ж вам подобається, монсеньйоре? – тихо запитала Луїза, відвівши погляд від п’ялець. – Бути тим, ким ви є…

Проте Рауль не відповів. І не через неуважність чи грубість. Він подумав: який же він дурний, що не наказав Ізабеллі повернутися набагато раніше. Хто міг би йому заборонити? Батько у полоні, мати померла, його старші брати – також. Він глава родини. У нього вся влада, ніхто б не завадив. Нехай Ізабелла повертається до кола придворних дам, а потім він покличе її до Шапель-Вандомуаз, аби дати омаж за Ла-Ферте та Шато-Мілон. І тільки від цієї думки гіркота, що труїла кров уже довгий час, полишила його. Гіркота та жаль, бо його життя минає не так, як він хоче, змушений вчиняти проти власної волі.

* * *

Триста сорок днів. Триста сорок невимовно довгих днів та триста сорок неможливих ночей. Ізабелла рахувала кожну з них, перебираючи зусібіч, як ребристі намистини на чотках. Кожен день в абатстві Фонтенвро для неї, що вже призвичаїлася до світського життя молодої дами при дворі, був однаковісіньким, заповненим молитвами, месами, прісною їжею у трапезній із довгими дубовими столами. Кожен день починався з того, що на білу сорочку грубого льону вона вдягала сіру вовняну сукню, чорну верхню з вдовиного однострою та біле вдовине укривало. Ледве стримувала розпачливі сльози, коли згадувала м’який синій оксамит із червоними брокатними манжетами та поясом – вбрання фрейлін королеви. А її нижня червлена сукня! Коли Ізабеллі вдавалося піддивитися на себе у слюду віконця – то виглядала вона, на її думку, так само убого, як і черниці абатства. Люстерок в абатстві не водилося, навіть шляхетні дами, що жили тут, не маючи намірів приймати постриг, та послушниці не були вільні тримати при собі усілякі грішні речі: прикраси, парфуми, дзеркальця, яскравий одяг та високі рогаті світські головні убори.

Ізабелла мала відбути перший рік вдовування саме у цьому славетному королівському абатстві, Вандоми заплатили за це чималі гроші. А вже цього практичний розум жінки прийняти не міг. Коли вони вже так переймалися її побожністю, в Анжу та Орлеані повно і простіших монастирів. А для впевненості, що молода вдова не наробить дурниць, які можуть зашкодити родинній честі Вандомів, вони могли просто замкнути її у якомусь своєму замку під наглядом тітоньок, приживалок та охорони.

Коли минуло триста днів, Ізабелла аж шкірою відчула загрозу. У неї звідси лише два шляхи: або родина накаже їй повернутися до двору, або залишать її тут на віки вічні сохнути у монастирських стінах. Вона бачила найстарших черниць абатства: тоненьких, вкритих павутинням зморщок та коричневими плямами, жінок, які провели все життя в обителі, які не знали нічого іншого, окрім келії, молитов та жіночої спільноти. Найбільше Ізабеллу дивувало, що розповідали вони про це з неймовірною гордістю, що жодним чином не пасувало до смирення, про яке невтомно проповідувала абатиса, мадам Бланш.

Ізабелла знала, що її брат Жан Дюнуа докладе усіх зусиль, щоб її повернути. Герцог Орлеанський у полоні, його молодший брат – також, їхня сестра Маргарита, графиня д’Етан – у далекій Бретані. Для Орлеанського дому надзвичайно важливо, аби хтось увесь час був при дворі; придворна дама королеви Йоланди – найкращий доповідач. Дюнуа – кмітливий придворний, він успадкував гострий розум батька та швидко навчився діяти при дворі як дипломат. Жан у фаворі у принца Шарля, він щось вигадає. Найбажаніші очікування Ізабелли підтруювала думка про те, що за шлюбом вона вже належить до родини Вандомів, а ті можуть мати геть інші плани. Так само, як і право видати її вдруге заміж, якщо це відповідатиме їхнім інтересам. А ще потрібен дозвіл короля, бо вона його племінниця. Дюнуа мусить найперше домовитись із Вандомами. Інакше сидіти їй у цих кам’яних стінах до скону.

Залишатися в абатстві Ізабелла не хотіла: спокійне розмірене життя перетворювало її на кам’яну статую, живий надгробок самій собі. Від тих безкінечних молитов, прогулянок із чотками у саду, і лише як пощастить – то перебирання старих фоліантів у монастирській бібліотеці. Тіло не знало ані втоми, ані виснаження, а тому від неї тікав сон. Вона крутилася у ліжку, вузькому, жорсткому, із лляною білизною, сіруватою та грубою. Бо думала лише про одного чоловіка, його приголомшливі світло-блакитні очі, хвилясте волосся до плечей та впевнені руки. А коли навіть і засинала, то Рауль де Вандом не давав їй спокою навіть уві сні. У тиші монастирської келії спогади про його обійми, цілунки та оксамитний голос ставали гострими та виснажливими. Та Ізабелла не вбачала небезпеки в тому, що вона геть втрачала голову та власну волю у присутності Вандома. «Коли я йому суджена, хіба ж він вчинить зі мною погано?» – думала Ізабелла.

А вона не мала ані найменшого сумніву, що Вандом її суджений. Їй так наснилося, а Ізабелла вірила своїм снам як ніхто. Не раз вона бачила уві сні, як бігла полем у чорній сукні, такій звичній для неї, а в руках – оберемок червоних маків. Вона біжить каштановою алеєю, підхопивши жалобну оксамитну спідницю, вітер висмикує світлі пасма з ретельно заплетених кіс, над замком стоїть передгрозова тиша. Квітів багато, дівочі пальці, призвичаєні хіба що до тонкого рукоділля, ледве втримують оберемок червоних маків. У дівочій ліжниці немає вази, Ізабелла марно озирається, шукаючи, куди поставити квіти, аж потім зауважує чоловіка біля віконця. Ані страху, ані подиву. Той чоловік манить її, як магніт голку. Він хапає її за руки й притягує до себе. Його руки широкі, теплі й трохи обвітрені, Ізабелла з тисячі пізнала б їхній дотик. Бо то були руки Рауля де Вандома, хай вона і не бачила обличчя. Потім він вибирав з оберемка найбільший мак й обривав пелюстку за пелюсткою, залишаючи зелену горошину серцевини, і перш ніж Ізабелла встигала бодай рота відкрити у подиві, він розчавлював ту серцевину самими пальцями, випускаючи дрібні, ще зелені зернятка на біло-блакитну підлогу.

– Тепер ви зрозуміли? Де маєте бути? І з ким? – шепотів він їй на вухо.

І від тих слів не було страшно, тривожно чи зле. Ізабелла була певна, що бути їй з Раулем де Вандомом. Хоч і намучиться від того. Але сон не підказав, коли це має статись і скільки часу чекати. А чекати мадам Ізабелла ніколи не вміла.

Тисячу разів за дні життя в монастирі Ізабелла була сповнена жалю та гіркоти, на які шляхетна дама взагалі не мала права. Змалечку Бланш дю Пон, її доглядальниця, навчала Ізабеллу чеснот дівчини шляхетного походження: бути побожною, люб’язною, уважною та лагідною. Читати часословець, вчити напам’ять молитви, гаптувати, шити шовком, дбати про порядок у замку та наглядати за слугами. Дотримуватись заповітів церкви, коритися волі родини, слухати більше, ніж говорити, й ніколи не сперечатись із старшими, знатнішими чи, крий Боже, з чоловіками! Робити те, що накажуть. Мовчки. Вона так і чинила, та хіба від того зазнала щастя? Її брати з радістю знайдуть їй доброго чоловіка, тільки не надто перейматимуться, чи він їй до серця. Небагато від неї треба: покори, побожності та плідності. У шляхетної дами немає ані часу, ані намірів іти за своїми бажаннями, їй і бажань не слід мати, окрім догоджати чоловікові та служити інтересам родини. Ізабеллі завжди ставили у приклад її зведену сестру Маргариту. Ось де справжня принцеса королівської крові: добре вихована, чемна, освічена та благочестива. Від найменших переживань, як і годиться принцесі, Маргарита геть втрачала сон та апетит, ставала блідою, безсилою та збайдужілою, а від того ще покірнішою. Ідеальна дама! На відміну від неї, Ізабелла рідко втрачала смак до їжі, новин двору та розваг. Від найменшого тиску вона, попри удавану зовнішню сумирність, миттю всередині відчувала гострий спротив чужій волі, що змушувало її або різко відповідати, або втікати.

Годувальниця не раз розповідала Ізабеллі, як її мати, безсила, бліда, беззвучно плакала на своєму породільному ліжку, коли й цю дитину від неї назавжди забрали, щоби віддати на виховання герцогині Орлеанській. Проте випросила в герцога іншої долі для доньки: посаг та заміжжя.

– Якщо це вас втішить, моя мила… – погодився принц, цілуючи коханці руки. – Зрештою, замком більше, замком менше…

Юна пишнотіла годувальниця, що ледве спромоглася заспокоїти немовля, на хвильку прийшла до тями від криків дитини, хвилеподібного гарячого лоскоту в грудях та легкого запаморочення в голові. Вона запам’ятала слова герцога на все життя. Відтоді Ізабеллу мати ніколи не бачила. Більше того – ніхто не знав достеменно, хто мати Ізабелли. Домашні герцогів Орлеанських вважали, що Марієтта д’Ангієн, що Ізабелла та Жан, попри зовнішню несхожість, рідні. Годувальниця дівчинки, Бланш дю Пон, теж не знала, ані до чийого дому її запросили, ані імені дами у породільному покої. Та й сам герцог Орлеанський, який кілька разів відвідав її за три дні, не називав її на ім’я. Єдине, що годувальниця пам’ятала, це те, що дама була дуже вродлива та весь час плакала. Новонароджену, як і Жана три роки тому, привезли до покійної герцогині разом із годувальницею, невеличкою свитою та трьома скринями дитячого посагу. Зазвичай шляхетні чоловіки не надто переймалися почуттями своїх дружин, привозячи бастардів на виховання до свого дому. Зазвичай на байстрюків просто не зважали, не опікуючись нічим, окрім одягу та місця за столом, інколи робили їхнє життя нестерпним. Герцогиня Орлеанська була жінкою добросердною: вона не робила різниці у ставленні чи вихованні між дітьми свого чоловіка. Бастард Жан ділив ліжницю із молодшим сином герцогині, а мала Ізабелла – із її дочкою Маргаритою. Одяг їм шили однаковий, навчали ті самі вчителі, за столом вони сиділи відповідно до віку. Хіба що на урочистих зібраннях, де діти мали носити свій герб на одязі, позашлюбні діти герцога Орлеанського мали геральдичну мітку: синьо-золотий герб було перекреслено справа наліво срібною плашкою, себто що народжені вони не у законному шлюбі. Звичай та гарні манери диктували Ізабеллі триматися завжди на три кроки позаду Маргарити. Проте відтоді, як вона себе пам’ятала, і до того дня, коли принцеса Орлеанська залишила родину, аби заручитися із братом герцога Бретонського, усюди, окрім церкви та королівського двору, вони ходили, тримаючись за руки. Усі орлеанські принци було плодом союзу близьких родичів: герцог доводився герцогині кузеном, батько герцога та мати герцогині були рідними братом та сестрою. Тому разом зі шляхетністю отримали у спадок кволість, слабке здоров’я та схильність до меланхолії. Натомість бастарди герцога були міцними, галасливими та невгамовними. Після смерті батька радники герцога спробували відправити Бастарда Орлеанського до монастиря, та почет туди навіть не доїхав, бо Жан утік дорогою, сам повернувся до Блуа та впав на коліна перед старшим братом, благаючи дозволити йому залишитися із родиною та бути солдатом. Коли постало питання щодо церковної долі Ізабелли, її годувальниця переповіла те, що покійний герцог обіцяв своїй коханці посаг для дочки. І молодий герцог Орлеанський почав шукати зведеній сестрі нареченого.

Від народження Ізабелла мала ваду: одна ніжка трохи коротша за другу. Саме тому її мати ридала, бо думала, що не вмовить герцога забути про абатство Фонтенвро та дати доньці посаг. Проте герцог, що у шлюбі мав лише двох доньок, старша з яких померла немовлям, вважав, що від заміжжя більше користі для родини. Із часом Ізабелла навчилася ходити так звільна і стала така вправна у танцях, що здавалось, ніби вона не йде по землі, а ковзає по льоду чи танцює. Вдачу ж Ізабелла мала вибухову, як ії брат, до того ж, попри юні літа, невластиві жіноцтву амбіції. Тому і герцог, і граф де Вертю хотіли видати її заміж якнайшвидше, коли вже того хотів батько.

Жінки рідко наважувалися йти наперекір волі родини чи опікунів. Зазвичай те коштувало їм втрати репутації. Щойно свавільна кузина герцога Бургундського, Жаклін Баварська, почала діяти на власний розсуд та покинула чоловіка, як одразу ж почалися плітки, що вона геть не чеснотна жінка. Ізабелла добре знала, що брати радше сховають її у монастирі назавжди, ніж приймуть бодай найменший ризик для честі родини. І Вандомам вона, як кістка в горлі: вдова без дитини, віддати її заміж – лише витратитись на посаг.

«Коли б я була вільна чинити так, як хочу… – думала Ізабелла, – я б повернулася до двору королеви чи бодай до Ла-Ферте, де була б сама собі господинею». Навіть сільське життя у провінційному маленькому замку серед сусідів-сеньйорів, що вихованням мало відрізнялися від своїх віланів, видавалось їй кращим за кам’яний колодязь монастиря. Будь-яке життя поза абатством принаймні дарувало ймовірність зустрітись із Вандомом. Із непоборною впертістю Ізабелла воліла не перейматись тим, що Вандом – одружений чоловік, її дівер, навіть думати про нього гріх. Бо брат чоловіка – це твій брат, а зв’язок із ним – кровозмішання та гріх. Незважаючи на заручини три роки тому, на усі ті цілунки та присяги. «Він розлучиться. Навіть королі розлучалися, – марно тішила себе Ізабелла: – монсеньйор мені присягнув, що він – мій. А я – його. Хіба можу я сумніватися в його словах?» Церква дозволяла розлучення лише у разі незреалізованості, відсутності тілесної консумації, навіть подружня зрада та відсутність дітей не були достатніми причинами для розірвання шлюбу. Чи варто сподіватись, що за півтора року після вінчання Рауль жодного разу не мав спільного ложа із дружиною? У глибині душі Ізабелла розуміла, що такий плин подій малоймовірний, та це було єдине можливе виправдовування її марень про Вандома, тому вона чіплялася за нього як потопельник за соломинку.

Ще коли був живий Анрі де Вандом, а Ізабелла була фрейліною при дворі королеви, геть не тямлячи себе від закоханості й не маючи сил опанувати власні почуття, бо щодня змушена була зустрічатись із Раулем на зібраннях двору, вона пішла до міської відьми. Тієї самої, яку не можна було відвідувати дамам королеви під страхом бути відісланою з двору додому.

– Чого ж ви хочете? – хитрувато усміхнулась відьма, уважно роздивляючись даму в масці.

Така тонка, така тендітна, – років п’ятнадцять, не більше, сукня темно-синя з червоним опояском та манжетами. Напевно, фрейліна королеви…

– Приворотного зілля? Чи плід струїти?

– Приворотного зілля…

– Навіщо вам, такій молодій та гарній приворотне зілля? Чоловіки, мабуть, божеволіють, коли ви проходите поруч… Хіба у вас обличчя зіпсоване віспою?

– Я хочу, щоб він хотів лише мене, щоб на інших жінок навіть не глянув. Щоб тільки мене шукав. І щоб спокою йому без мене не було… А від самого погляду на дружину вивертало шлунок.

– То, може, простіше дружину струїти?

Очі Ізабелли заперечливо блиснули.

– Чи маєте якусь річ, що йому належить?

Ізабелла простягла срібний медальйон, щоб, як релікварій, ховав пасмо темного волосся. Відьма хитнула головою, вихопила зі схованки вміст та спалила у глиняному горщику. Потім довго щось розглядала на дні, піднісши тонку свічку.

– Приворотне зілля тут не зарадить. Він і так себе втратив у коханні до вас. Коли хочете, щоб не було йому спокою з іншою, то візьміть шмат тканини з вашої нижньої сорочки, що торкається тіла, та шматок його сорочки. Зшийте ті два клапті один до одного проти ночі у повню. Одночасно двома нитками в одній голці – червоною та синьою. Червона – кохання, синя – вірність. Потім три дні та три ночі носіть при собі. Біля серця, якщо хочете кохання куртуазного, або на лоні, якщо хочете кохання плотського. Коли в ті дні піде кров, то це навіть краще. На четвертий день спаліть це на свічці з білого воску з церковних недогарків. Я дам. Так само кохання опалить його. І не буде йому ані перепочинку, ані спокою, поки він із вами не буде. А душі ваші і так навіки поєднані.

За божевільні гроші викупивши в замкової пралі сорочку Рауля, Ізабелла зробила все так, як навчила відьма. Годі й казати, що амулет Ізабелла носила на лоні. Хтозна, як то подіяло на Вандома, а їй самій від того спокою не було. «Як же так? – думала Ізабелла. – Я в цьому монастирі майже рік, і кожної хвилини думаю лише про нього… А він навіть не намагався передати мені звісточку. Він же знає, де я. І листи від родини дозволено… Невже та бліда немічна Луїза припала йому до смаку?»

Коли до Фонтенвро прибув посланець із листом від королеви Йоланди, Ізабелла із властивим їй нетерпінням уже вирішила, що її залишать в обителі до скону, та з усіх сил намагалася змиритись. А коли отримала наказ повернутись до Шинона, так бігла до настоятельки, що геть втратила подих та спершу і двох слів не могла зв’язати. Старезна абатиса, мадам Бланш, розсміялася беззубим ротом щиро та лагідно, як бабця – до онучки, й мовила, піднявши вказівного пальця, як Жан Хреститель на церковних фресках:

– У вас стільки жаги до життя, дитино моя, що ховати все це в Божому домі – марна справа. Їдьте з Богом! А коли вирішите, що час уже бути ближче до Господа нашого, – повертайтесь… Усі ми колись прагнемо бути ближчими до Бога…

Довкола дормеза розтікся зеленню та квітами луарський травень, Ізабелла не могла всидіти на подушках. Вона висунулася у віконце, торкалася руками віття дерев і весь час посміхалася так, наче за кам’яними мурами Фонтенвро було геть інше сонце, квіти та весна. Ця щира усміхненість зовсім не відповідала її вдовиному чорно-білому однострою, в якому вона майже рік прожила в монастирі. Її дорога до королівського двору означала, що вона знову отримає шанс бути щасливою! І вона його не проґавить. Чого б це їй не коштувало…

Спершу Ізабелла, хай як вона квапилась знову опинитись при дворі, мусила проїхати довгим та незручним шляхом із Фонтенвро не у Шинон, що був поруч, а до Ла Шапель-Вандомуаз, розташований недалеко від міста її брата, Блуа. Рауль де Вандом наказав їй прибути, аби принести омаж за Ла-Ферте та Шато-Мілон. Ізабеллі ще жодного разу не доводилося приносити присягу на вірність. Капелан Ла Шапель-Вандомуаз, що зустрів її перед замком, розповів, чого від неї очікують.

У парадній залі замку було повно дрібних провінційних дворян, омаж належало віддавати в присутності свідків. Ізабелла випросталась, задерла носа та своєю дивною ходою, наче ковзала по льоду, підійшла до крісла сеньйора. На ній досі було вдовине вбрання, чорна оксамитна сукня й біле укривало, що робило її надзвичайно тендітною та підкреслювало витонченість та білість рук у довгих рукавах. Попри вдовин однострій, вона досі виглядала тонкою юною дівчиною, яка мала би у цю пору року вбиратись у зелене та рожеве. Вона зробила ще кілька кроків так, наче йшла у танку, й опустилась на одне коліно. Рауль де Вандом, вбраний у темно-червоний оксамит, яскравий, як полум’я, на темному тлі своїх васалів та бляклої дружини, дав знак капелану. Той розкрив грубе Євангеліє, прикрашене лазурово-золотими мініатюрами, й поклав Вандому на коліна. Рауль простягнув обидві руки до Ізабелли, запрошуючи її. А коли вона, як велів звичай, вклала свої згорнуті тремтливі долоні в його, то мусила подивитися Вандому у вічі. Приголомшена шалом у його світло-блакитних очах, відразу ж відвела погляд.

– Чи бажаєте ви, мадам, відтепер стати моєю людиною безумовно?

– Я бажаю цього, монсеньйоре.

Вона впевнено повторила фуа – присягу на вірність, за капеланом, що стояв справа за нею та шепотів на самісіньке вухо слова клятви. Руки її, міцно стиснуті Раулем, зробились неслухняними й тремтіли, а серце виривалось із грудей від хвилювання.

Рауль де Вандом передав Ізабеллі перстень та рукавичку, що мали символізувати ті землі, за які приносився омаж.

– А тепер, мадам, дайте мені поцілунок вірності.

Ізабелла поцілувала праву руку Вандома. Традиція зобов’язувала сеньйора повернути поцілунок васалу на знак взаємної вірності та довіри. Рауль встав зі свого крісла під балдахіном із синіми вандомівськими левами, подав руку Ізабеллі, допомагаючи підвестися, та повернув поцілунок у той спосіб, що не був у звичаї із дамами з міркувань пристойності – у вуста. І в тому поцілунку не було нічого, що нагадувало б про поважність церемонії, взаємну вірність чи довіру. Це був поцілунок чоловіка, який понад усе бажав її як жінку. Потім він нахилився до її вуха та прошепотів:

– Залиштесь на цю ніч у Шапель-Вандомуаз, мадам…

Вона ледь помітно хитнула головою й так само тихо відповіла:

– Я не смію, монсеньйоре, – королева чекає на мене в Шиноні.

Вандом аж язиком цокнув від розчарування і провів її спраглим, повним жаги поглядом. Як би він не сподівався, що все скінчилося, він досі хоче цю жінку. Та ні, він хоче її втричі сильніше! Ізабелла схилилась у реверансі та поквапилась залишити залу. Ноги її підгинались, у очах замелькотіли метелики. Ізабелла почувалася ланню, яку загнав мисливець, а вона встигла в останню мить вирватись, проте цілковито усвідомлювала, що це ненадовго. Більше того: вона була певна, що сама хоче нарешті бути упійманою.

Вона їхала до Шинона, вже не помічаючи лагідності луарської весни, свіжих запахів молодої трави та терпких квітів. Перед очима стояв лише Рауль де Вандом, у темно-червоному оксамиті, у розквіті своїх дев’ятнадцяти років, що діяв на неї, як чиста отрута. «Хіба може таке бути, що Бог дав у моєму житті цього чоловіка та таку слабкість перед ним, аби я себе згубила?» – думала Ізабелла та відразу ж відкидала цю застережливу думку, як непотріб. Молодий Вандом здавався їй досконалим. Безперечно, він був дуже привабливим чоловіком, легковажні дами при дворі дофіна ладні очі одна одній повидряпувати за його прихильність. Ізабелла добре пам’ятала його джурою зі свити дофіна: ще тонким, худорлявим, із темним хвилястим волоссям до пліч та замріяним поглядом світло-блакитних очей, напрочуд чистих, як у дитини. Тепер молодий Вандом, що від своєї посвяти в лицарі після битви при Боже рік провів у облогах та штурмах, вже мало скидався на куртуазного придворного. Він і виглядав зараз приголомшливо інакше: темне волосся дуже коротко підстрижене, як у солдата, від чого обличчя раптом здалося широким, вольовим, від природи світла шкіра пойнялася засмагою, а погляд круглих голубих очей став різким, упевненим, якому жінки нездатні чинити опір узагалі. От і вона не може…

Королева Йоланда навіть не озирнулася до Ізабелли, котра після трьох обов’язкових реверансів завмерла, схиливши коліно та опустивши голову. Вона продовжувала щось писати.

– Розважте дофіна, моя люба, – нарешті озвалась її величність, рукою даючи дозвіл підвестись і навіть не удостоївши гостю поглядом.

Розважити? В якому сенсі? Досі усміхнене обличчя Ізабелли зробилося сіро-білим, як крила нічного метелика. Від самої згадки про ковзкі холодні руки принца її почало нудити.

– Мій син слабкий, я мушу знайти досить вродливу та розумну жінку, яка зробить із нього справжнього короля. Щоб витягла із нього усі страхи та сумніви. Тож позбавтеся свого вдовиного плаття й потрапте у ліжко дофіна якомога швидше.

Неймовірно! Королева без жодних церемоній наказує їй стати коханкою чоловіка своєї доньки?

– Але ж, ваша величносте, коли все ж таки правда, що мій батько був коханцем королеви Ізабо, до якого жахливого гріху ви мене прирікаєте? – прошепотіла Ізабелла побілілими вустами.

Йоланда нарешті відвела погляд від столу із паперами та подивилась на Ізабеллу. Її дуже бліді, голубі, гострі очі раптом примружились вивчаючи. Що ж, дрібка розуму, окрім латини, в її голівці є.

– А ви розумієте, моя люба, чому найвродливіші дами Франції перебувають при дворі дофіна, а найчеснотніші – у Буржі в колі моєї доньки? Ті дами, які хочуть бути при молодому веселому дворі, мають щось зробити для блага королівства. А найперше мені потрібно тримати тих усіх молодих гарячих йолопів, батьки яких загинули при Азенкурі, тут, біля дофіна. Нехай тримати хоч спідницями дам. Коли так боїтеся гріха із дофіном, тоді доручаю вам П’єра де Брезе.

– Ваша величносте!

– Що знову? – королева роздратовано звела дуже світлі тонкі брови, вона геть не звикла до заперечень.

– Я… я геть не тямлю у… – зашарівшись, дуже тихо сказала Ізабелла.

– То навчіться якомога швидше, моя мила. При цьому дворі подібна нетямущість буде лише заважати. Якщо хочете до двору моєї доньки, то повертайтеся в Бурж. Там спокійно й лагідно, як у монастирі. Чоловіки, молодші за п’ятдесят років, там разів три на рік бувають, і то на великі свята.

– Ваша величносте! – зойкнула бідолашна Ізабелла, вона ніколи в житті не чула нічого більш зухвалого.

Королева, не соромлячись та не вагаючись, назвала ціну її повернення: лягти в те ліжко, в яке накажуть. Із посмішкою. Спершу це викликало природну відразу: раптову, сильну, до задухи. «Я мушу сказати моєму братові Жану… Чи моєму сеньйору… Краще вже повернутись до Фонтенвро», – думала мадам де Вандом, сльози завмерли на її очах, вона кусала губи, щоб не розридатися просто в коридорі. Покійний граф де Вертю їй наказав ніколи не чинити проти честі та родинних інтересів. А королева хоче, аби вона стала шльондрою! На мить сердешна Ізабелла зупинилась біля вікна: внизу в саду, в зеленому лабіринті, вона побачила, як цілуються закохані. Здалеку вона не впізнала ані даму, ані шевалье, вони марно намагалися розійтись, проте знову повертались до поцілунків, тримаючи одне одного за руки. На дамі була яскрава атласна зелена сукня із рожевим підкладом, які зазвичай шиють для травневих прогулянок. Ізабелла задивилась на неї із заздрістю: на даму, колір її сукні, вже неможливий і недоступний для неї як удовиці, на рудоволосого невгамовного шевалье, що цілував їй руки, притягаючи до себе все дужче, геть не дбаючи про те, що він стоїть на колінах у світло-голубих шозах на молодій весняній траві… «Мені п’ятнадцять років, мій чоловік помер… Я втратила того, кого кохатиму завжди… Я нікому не потрібна… Невже я мушу решту життя провести в монастирі, не знаючи ані кохання, ані упадання, ані тих поцілунків на руках? У чорній сукні? А коли мені суджено прожити ще п’ятдесят років? Отак?» – подумала Ізабелла, відчуваючи в тілі напружений спротив кожній своїй думці. Вона різко, впевнено розвернулася й пішла назад до покоїв придворних дам королеви.

Ізабелла не чула ані музики, ані співу, кров стукала в скронях, перед очима блимало, серце калаталося, як божевільна пташка у маленькій клітці. Того вечора був маскарад, усім дамам королеви пошили однакові сукні з темно-рожевого оксамиту та маски з білим пір’ям. Якщо не вдивлятись, то важко було відрізнити фрейлін одну від одної. Проте Рауль, наче мисливський сокіл, вгадав безпомилково. Він ніколи не міг би пояснити, як – він просто знав… Ледь заграли музики, він підійшов до Ізабелли та вклонився, подаючи руку. Вона упізнала б його за самим доторком руки – теплої, трохи обвітреної та впевненої. І, звісно, не помилилася, побачивши його круглі світло-блакитні очі в розрізах маски з синього оксамиту.

– Тепер ви не зможете мені відмовити, мадам, – із посмішкою сказав Вандом та жартома додав: – Коли ви в масці і я у масці – ми просто чоловік та жінка. Жодних умовностей…

– Монсеньйоре… – майже щасливо посміхнулась Ізабелла, схиляючись у реверансі.

Вона не помічала ані поглядів зацікавлених придворних, ані подиву уважної королеви Йоланди, що прекрасно розуміла, хто саме з її дам під тою маскою з білим пір’ям, ані спантеличеного виразу обличчя недалекої дофіни Марі, що недбало хрумала смажені горішки в солодкій помадці.

Рауль вів Ізабеллу у танку першою парою. Здається, вона недостатньо елегантно схилилася та занадто поквапилася підвестися, аби швидше покласти свою раптово тремтливу руку на його розкриту долоню. Це танок, а вона геть не чує музики. Вона взагалі нічого не чує. Ті придворні, що не танцювали, а стояли під стінами бенкетної зали, лише шепотіли щось своїми отруйними язиками. Королева щось проказала на вухо мадам де Гокур, котра схилилась до її величності. Мадам Ізабелла! Побожна вдовиця Анрі де Вандома… Ледве рік минув після смерті її чоловіка, що славетно загинув від поранень, отриманих при Боже… На третій день при дворі, змінивши вдовине вбрання на маскарадний костюм, танцює басданцу? Із власним діверем? Ще й одруженим? Недаремно церква весь час прагне заборонити танці. Хіба ж не гріх торкатися одне одного так? Спочатку самими кінчиками пальців, потім долонями, потім ледь стиснувши руку. Хто ж танцює зі своєю дружиною та чоловіком? Королева Йоланда раптом злегка посміхнулась: то й нехай собі спить із молодим Вандомом. Допоки…

Уклін, поворот, руки знову торкнулися одна одної, очі на мить зустрілися, обпекли одне одного, та не в змозі витримати поглядів, ковзнули убік. Ізабелла мовчить, їй млосно, задушно, вона ледь притомна. Рауль теж мовчить. Та й про що їм говорити? Вони на прицілі усіх придворних дотепників, усіх пліткарів, усіх шпигунів королеви Йоланди…

Ізабелла навіть не зауважила, що музика стихла, танок закінчився, кров досі стукала в скронях, вона лише повернулася до тями, коли Вандом уклінно запропонував їй:

– Тут так млосно, мадам, може, ви дозволите відвести вас до саду?

Вона лише кивнула, згідливо, досі не опанувавши ані подиху, ані серцебиття, та покірно дозволила себе взяти під лікоть і вивести із зали. На щастя, у цей час увійшли жонглери із запаленими смолоскипами, і вся цікавість двору дісталася їм. Проте уважна, як дика кішка, мадам де Гокур помітила, з ким фрейліна королеви Йоланди залишила залу. Звісно, без дозволу і не за наказом.

Травневий вечір був так само задушливо-млосним і надворі. Повний місяць залив подвір’я замку та сад золотавим світлом. Трава всипана білим цвітом, а від кожного пориву вітру їх рясно замітає ніжними пелюстками, наче снігом. Пахне бузком, кульбабками, молодою травою, що садівник косив перед заходом сонця, і здається, що немає війни, полонених, страт гарнізонів, двох королів, що претендують на одне королівство, зради бургундця. Здається, що цієї весни все можливе, навіть щастя. І для неї…

Шинон – великий замок, його будували та добудовували більше двохсот років: добре оздоблені башти, де живе та розважається двір, чередуються із покинутими напівпорожніми, де навіть вартові з’являються не щодня.

Вандом уже не має бажання чекати, він пригорнув Ізабеллу до себе:

– Мадам, я так стужився за вами…

Та вона не встигає ані висловити свій подив чи гнів, ані хоч півслова сказати, бо Рауль владно обіймає тонке обличчя Ізабелли обома руками, зриває маску та припадає до її вуст. Між ними миттю оживає все те божевілля, та чуттєвість, яку вони марно намагалися пригасити. Ноги геть не тримають Рауля, може, досі паморочиться у голові від поранення в Шуазі? Вандом намацує за собою кам’яну стіну й спирається на неї. Та коли він лише на коротесеньку мить відривається від її вуст, щоб поцілувати руки, Ізабелла шепоче, не розплющуючи очей:

– Монсеньйоре, будь ласка…

Він знову спрагло ковтає її слова у поцілунку, так і не дослухавши. Що це? Заперечення? Прохання? Її руки обвивають його шию, пальці чимдуж сміливіше пестять коротко стрижене волосся. Десь у глибині душі Рауль розуміє, що назад вороття немає, у нього не стане волі зупинитися, навіть якщо вона благатиме про це. Забагато смерті він бачив і тепер хоче лише відчути себе живим до нестями із жінкою, якою так довго марив. «Я присягнувся, якщо виберусь, якщо виживу, то Ізабелла буде моєю, що б не сталося…» – гарячково згадав Рауль. Які ж дурниці оті присяги, адже він тут із нею, до нестями живий, розшматований власним бажанням та пристрастю. Він скинув серпанок, що утримує енен[10] під підборіддям, розсипалися шпильки, що зчіплювали усі ті складки білуватого газу. Дві коси закручені, як ручки амфори, золотаве волосся пройняте жасминовою есенцією, на розгаряченій танком шкірі цей запах позбавляє його тями. Він рвучко витягнув шиту сріблом стрічку, що утримує спереду розріз сукні, раптом вільне плаття злітає з плечей, сорочка падає, оголюючи груди – молоді, дуже білі та круглі, як два яблука. Вже несила терпіти, Рауль притискає Ізабеллу до стіни й підхоплює вгору спідниці… І перш ніж вона встигає злякатись чи бодай заперечити, розсуває її ноги одним владним порухом. Ізабелла прикушує губу, приглушений стогін зривається з вуст, Рауль підхоплює її вгору, її ноги у голубуватих панхочах обхоплюють його голі сідниці. Ані страху, ані спротиву… Гарячі вуста на її шиї, грудях, кінчиках пальців, мочках вух, знову на вустах. Він щось хрипло шепоче, Ізабелла геть не розрізняє слів, не розуміє змісту. Геть сп’яніла від його близькості, жадібної впевненості губ, міці та жару тіла, запаху волосся, шкіри та поту. Хіба це схоже на ті жахи, що їй обіцяла стара мадам де Гокур?

– Мадам, як я хотів цього… Як марив вами… Моя мила… Моя солодка…

Рухи його стають сильнішими, уривчастими, подих важким, як у людини, що довго бігла, Ізабеллі майже боляче від його поштовхів.

– Кому ви належите, мадам? – глухо запитав Вандом, стискаючи її сідниці.

Очі його аж потемніли, вуста біля її вуха, так наче хочуть вкусити.

– Вам… Тільки вам, монсеньйоре… Назавжди… – самими вустами ледь прошепотіла Ізабелла йому на вухо та квапливо поцілувала у спітнілу скроню, тамуючи стогін.

Задоволений її відповідю, він напружено посміхнувся, примружив очі, проте розчервоніле обличчя не втратило своєї важкості. Вуста та підборіддя ледь помітно тремтіли, як від лихоманки. Він дужче стис її сідниці, міцніше припинаючи до стіни. Та коли Ізабеллі здалося, що зараз їй вже несила терпіти, бо їй і боляче, і солодко водночас, Рауль кілька разів здригнувся й протяжливо застогнав, сховавши обличчя на її плечі. І вона зрозуміла, що все скінчилось.

Ще деякий час вони сідили під стіною, Рауль – просто на землі, Ізабелла у нього на колінах, щільно притулившись та сховавши обличчя між його шиєю та плечем. Вітер засипав їх яблуневим цвітом, Ізабеллі хотілося, аби та мить завмерла між ними назажди. Рауль поступово відновив подих, його руки міцно обійняли Ізабеллу.

– Яке дивне відчуття… – прошепотів Вандом, не розплющуючи очей, – Наче увесь світ належить тобі… Бо жінка, яку кохаєш, стала твоєю…

Ізабелла досі тремтіла. Рауль дужче її обійняв, подарувавши відчуття затишку, щастя та байдужості до того, що їх можуть щомиті викрити.

Очі його приголомшені, наче блискавка щойно вдарила за крок від нього. Аж раптом він помітив сліди крові на собі, на її білих, як сніг, стегнах.

– Господи… Мадам… Невже то для вас уперше?

– Нам не було наказано спільне ложе із месіром Анрі, – відповіла Ізабелла, очі злипалися, вона б із радістю заснула просто тут, у його обіймах.

– Я… я мав би бути обережнішим із вами… Пробачте… Я так хотів вас… Мав би подумати… От бовдур…

Він обхопив її обличчя руками, змушуючи подивитись у вічі:

– Сильно болить?

Вона лише хитнула головою, тримаючи на вустах легку посмішку, так наче зрештою отримала те, що хотіла. Він кинувся квапливо цілувати її обличчя. Ізабелла на мить зустрілась із його світло-блакитними очима, намагаючись упоратись із дивним зніяковінням. Невже це їй не сниться? Чоловік, яким вона марила… Невже це справді він? Невже це справді між ними сталося?

Ізабелла підвелася та почала приводити до ладу вбрання, потім навпомацки, геть без люстерка, вдягнула енен та причепила серпанок. Та коли вона заправила сорочку, затягнула комір та стрічку, що стягувала сукню спереду, Рауль відчув нестримне бажання зупинити її, не дозволити повернутися до зали прийомів. Та перш ніж він хоч півслова промовив, Ізабелла, підхопивши спідниці, квапливо зникла, лише майнувши голубуватими панчохами.

За деякий час вони віднайшли в тому занятті стільки задоволення, що на ранковій месі ледь не засинали, стоячи на колінах над молитовником. Придворне життя дарувало багато нагод для коханців: лови, прогулянки, маскаради, танці, турніри. Як тут не втратити обачність? Коли весь молодий закоханий двір ладен забутися в танцях та розвагах. Звичайно, правила забороняють придворній дамі королеви приймати чоловіків у своїх покоях, та ніхто їй не заборонить увечері, коли вона вільна від чергувань у її величності, мати побачення в замку або в саду чи навіть у місті.

Спершу Рауль навіть сам собі дивувався, що не може насититися Ізабеллою. Він змалку був при дворі, а тут завжди повно дам, що шукають пригод, кохання чи розваг. Ізабелла нічого не просила, нічого не вимагала. Жодних обіцянок, жодних зізнань у вічному коханні, жодних присяг. Рауль кожного разу дивувався її витримці: як байдуже вона поводиться на людях, жодного разу не дорікнула йому за надмірну люб’язність із іншими дамами.

Їхнє ліжко схоже на поле бою, кожну мить, що їх зводить разом, вони п’ють жадібно, одним ковтком. «Я – ваш, а ви – моя…» Коли на хвильку заснувши перед світанком, вони прокидаються на геть зім’ятій постелі, геть без сил, простирадло мокре, укривало десь на підлозі, Ізабелла замерзла, та поки до напівсмерті втомлений Рауль отямиться й спробує її зігріти, вона якимось дивом навпомацки приводить вбрання до ладу та зникає. Аби на ранковій службі в церкві вже бути бездоганно вбраною придворною дамою, із привітною посмішкою та холодним поглядом, що викликає у молодого Вандома лише приголомшливе захоплення та нестримне бажання схопити її, стиснути руки, вкрасти квапливий цілунок, аби те тонке біле обличчя втратило байдужий вираз. Як важко йому після безсонної ночі думати на месі про щось інше, ніж про червоне нижнє плаття Ізабелли, з якого він виривав шнурівку, про її м’яке біле тіло, дуже покірне в його обіймах, чуйне та охоче до його бажань, про те, як вона шепоче на вухо коханцю, вже геть не маючи подиху, що належатиме йому завжди.

– А коли у мене буде дитя, монсеньйоре? – якось запитала вона непевно, так наче боялась його розгнівати.

Від самої думки, що вона може завагітніти, Ізабеллі ставало страшно. Так страшно, що вона втрачала задоволення в його обіймах. Рауль нахмурився, дужче пристис її до себе, цілуючи волосся.

– Не треба нам зараз із вами дитини, мадам… Я потурбуюся про це…

Ізабелла і гадки не мала, що він має на увазі. Дами в монастирі, особливо ті, що жили в обителі без постригу з волі родини, нерідко обмінювались досвідом, як запобігти небажаній вагітності: морські губки з оцтом, відвари селери та малинового листя, навіть радили звернутися до перевіреної знахарки, що жила під Туром. Казали, коли чоловік досвідчений та обережний, він знає, що робити, аби не сталося дитини. Рауль сам на себе розсердився, що геть не подумав про це. Він так хотів Ізабеллу, що забув про обережність, яку мав би виказати дбайливий уважний коханець. «А коли й буде дитина, відвезу її до Маршенуара та буду із нею скільки зможу. Хто посміє мені заборонити?». Його кохання до Ізабелли було первісно тілесним, зрощеним на бажанні, пристрасті та образі ідеальної придворної дами, що він сам собі вигадав. Спершу він не зауважував ані її характеру, ані амбіцій, ані волі. Та й як йому все те побачити, коли Ізабелла така лагідна? Коли від неї жодного разу він не почув ані відмови, ані заперечень, ані слова роздратування? Цілковита відданість, повна покірність, збентенження, радість від його присутності, доторків, обіймів та цілунків. Попри усвідомлення власної привабливості, попри усі любовні перемоги, що йому приписували при дворі, для Вандома насправді нестерпною була сама думка, що котрась дама може відштовхнути його чи покинути, тож він нерідко розривав стосунки сам, полишаючи спантеличену ображену жінку, яка до останнього була певна, що їхній роман тільки-но розпочався.

* * *

Король Англії помирав у муках, проте стримував стогони та крики, наче був певен, що їх чують його вороги та радіють із того. Звична солдатська хвороба, підчеплена ще в облозі Мо, спершу здавалася дрібницею. Його величність мав достатньо впертості та гонору, аби не дозволяти недузі впливати на хід воєнних дій. Проте на початку серпня на шляху з Конь-сюр-Луар король Англії із прикрістю та роздратуванням мав визнати, що не зможе далі їхати верхи. Те, що він дозволив слугам перенести його на руках у ношах на очах у брата, племінників та свити, було для короля невимовною ганьбою. Він ніколи раніше не виказував прилюдно тілесної слабкості. Він був настільки нещадним до свого тіла та духу, що рано чи пізно вони мали б його зрадити. Зрадити у найнезручніший момент, напередодні повної перемоги, коли Франція майже впала на коліна та ладна була скоритися.

Уже в червоних оксамитних ношах король Англії, лежачи на подушках, дозволив собі відпружити м’язи спини, що неймовірним зусиллям волі тримало його в сідельнику останні дні. Він мусив визнати, що почувається кепсько, сил майже немає, в голові паморочиться, а перед очима сіро-сріблясті плями. Він мусив бути чесним із собою – це кінець. Коли королівський почет річкою прибув до Венсенського замку під Парижем, його величність вже цілковито скорився думці про неминучу швидку смерть.

Проте хвороба мордувала його висохле, раптово схудле тіло ще майже два тижні. Король був при тямі, він заборонив королеві Катрін наближатись до його покоїв. Чи то через страх зараження, чи то через цілковиту нестерпність їхніх стосунків. Жінка, яку він упокорив у шлюбну ніч, жінка, що принесла йому в посаг ціле королівство та дала спадкоємця. Жінка, яка мовчки піднімала сорочку та розсовувала ноги, спопеляючи його мовчазною ненавистю, зціпивши зуби та відвернувши погляд. Жінка, яка зараз, мабуть, рахує хвилини до того, як він сконає. Ні, він не хоче її тут, зараз, у своїй невимовній слабкості тіла, адже вона знала лише його силу.

Його відданий брат, Джон Бедфорд, увесь час був поруч. Король віддавав накази, підписував грамоти ще впевненою рукою, роздратовано роздавав стусани надто повільним джурам, диктував заповіт та встигав наставляти двох своїх племінників.

З дня на день король слабшав, рідина геть не трималась в його тілі, від постійних кривавих випорожнень у покої тримався важкий дух поля бою – крові та споротих животів. Король помирав так, як прирікав помирати інших. Якийсь французький слуга недоречно зауважив, що така смерть – кара Божа за гріхи. Сердегу повісили та ще живому випустили кишки. Челядь має тримати язика за зубами.

– Мій брат, Джон Бедфорд, має бути регентом тут, у Франції. Та лордом-протектором, поки мій син не увійде у літа. – Королеві кожне слово давалося важко, так наче він мав виплюнути з горла щось колюче та шорстке. – Мій брат, Гемфрі Глостер, має бути регентом Англії, проте коритися волі Бедфорда як старшого… «та розсудливішого», – додав він подумки. – Бофор, Екзетер, Варвік, Бедфорд – мають бути наставниками мого сина. Він має знати, що він англієць за кров’ю та вихованням…

Герцог Бедфорд схилив голову на знак згоди. Вже зараз, навіть коли його старший брат ще живий, Бедфорд фізично відчув відповідальність та вагу влади. Вона кам’яною брилою тисла на його плечі, прорізала глибокими зморшками його високе чоло, стискала до скрипу його зуби. Він мав до брата єдине прохання. Та зараз було набагато важливіше, аби Генрі встиг віддати усі розпорядження та висловити свою волю. Важливіше для Англії.

– І я наказую усім присутнім… – навіть перед лицем смерті король не навчився просити, лише віддавати накази. – Наказую вам усім присягнути мені…

Голос його тремтів, від того здавався страшним, мало не потойбічним. Усі, хто стояв у тому малесенькому, геть просякнутому духом крові та нечистот покої, впали на коліна.

– Присягніть, що вестимете війну доти, поки останній француз не скориться угоді в Труа… До останнього…

«Присягаю, присягаю, присягаю…» Король із якимось незрозумілим задоволенням обвів поглядом опущені голови своїх підданих. Так, він помирає, – із цим нічого не вдіяти, та його праведна справа житиме, його син носитиме подвійну корону.

– Джоне… – покликав він брата, від надміру зусиль голос його зраджував.

– Ваша величносте… – Бедфорд підійшов та опустився на коліно впритул до вузького ліжка.

– Тримайся за союз із бургундцями до останнього. Нам не здолати Францію та Бургундію разом. Нам можна перемогти, тільки підтримуючи їхню ворожнечу. Одружися із сестрою герцога Бургундського.

– Так, ваша величносте.

– Орлеанський… Герцог Орлеанський має залишатись ув’язненим в Англії. Чимало людей вважають, що він має набагато більше прав на престол, ніж принц, що ховається за Луарою. Зрозумів?

– Так.

– Глостер… Недалекий та дурноголовий. Та він наш брат, наша кров. Будь розсудливим. Тримай королеву Катрін під наглядом, я не маю до неї довіри. Пильнуй, щоб вона не напхала французьких дурниць та легковажностей у голову мого сина. На тобі – мій син та бастард Кларенса…

Король замовк, вирівнюючи подих, збираючи сили. Його обвітрені губи аж посіріли. Для Бедфорда авторитет і сила старшого брата завжди були безапеляційними, отож його передсмертна безпорадність була нестерпною. Останні слова про бастарда їхнього брата Кларенса ляпасом нагадали герцогу, що він сам хотів просити його величність. Проте власне прохання здалося йому егоїстичним та дрібним у порівнянні із долею його країни, що лишиться із королем-немовлям. Він не має права красти час останніх наказів короля на власні прохання.

Перед смертю всі рівні, король Англії помирав так само, як і його солдати в таборі – від дизентерії. Король розплющив свої світлі очі, вуста ледь рухались, дуже виснажене обличчя зробилось землисто-сірим, і король уже не міг вимовити ані слова. Він прикусив губу, щоб стримати стогін…

Бедфорд вийшов із покою лише на світанку наступного дня, після того, як його брата причастили, соборували, після того, як він сам закрив йому очі та прослухав заупокійну месу. Усі присутні залишились на колінах, читаючи заупокійні молитви, допоки тіло короля не забрали бальзамувальники. Бедфорд розумів: усе, що далі відбуватиметься із тілом його брата, не матиме жодного значення для спасіння його душі, проте буде символом для багатьох людей, хто вірив у права англійця на корону Франції. Тому герцог наказав вчинити із тілом, як було у звичаї із королями на війні. Висохле, зневоднене тіло розчленували, виварили у великому казані, щоб відділити плоть від кісток. Кістяк поклали у труну, а поруч у свинцевому посуді забальзамували рештки. Королівське тіло чекав довгий шлях додому, до англійських берегів. Проте спершу герцог Бедфорд мав намір вчинити символічне поховання: труну покійного короля поставили в соборі Сен-Дені, місці одвічного упокоєння французьких монархів. Як знак того, що Генрі Ланкастер, король Англії, був законним королем Франції. І тому його син, дитина восьми місяців, так само є законним королем.

* * *

Уже три дні благословенний король Франції хворів на лихоманку. Два місяці тому у Венсені помер його зять, англійський король-завойовник від такої ж дивної лихоманки та непристойної хвороби, полишивши свого сина-немовля спадкоємцем обох королівств. Смерть батька зробила маленького принца Генрі з ласки Божої королем Англії, а смерть діда зробить королем Франції.

У Сен-Поль моторошно, тихо та холодно. Коло ліжка короля лише декілька найвірніших людей. Немає ані його дружини, ані дітей. Брата вбито, сестри померли, а племінники у полоні. Гострота свідомості та думок раптово повернулися до божевільного короля саме на ложі смерті, коли віднялася мова та сили бодай підняти руку.

Як страшно помирати одному! Бідолашний король Франції вдивляється вицвілими голубими очима в обличчя присутніх. Жалість! Лише жалість в їхніх очах. Аж раптом він згадав щирий смуток своєї невістки, герцогині Орлеанської. Як давно це було! Як квапливо зникли з пам’яті рідні обличчя! Сиві спогади вертаються до короля, каламутять слабку свідомість. Згадуються чомусь лише смерті. Спочатку принц Шарль, його первісток, що прожив лише три місяці. Ізабо й справді тоді страждала. Через півтора року вона народила дочку Жанну, хворобливу й слабку. Знову маленька труна, вкрита гаптованим золотими лілеями синім брокатом. Жанна чи вже другий Шарль? Потім помер ще один син, ледве народившись. Його охрестили Філіппом – так хотів його брат… І ще одне поховання: сірий сніг мішався з дощем, порубане тіло герцога Орлеанського поховали в Селестинському монастирі. Король не хотів чути, король не хотів дивитись. А за рік померла герцогиня Орлеанська, чи не єдина людина, що дарувала йому заспокоєння своєю щирістю. Спогади слабшали, наче крізь туман, Шарль чув, що від пологів померла його дочка Ізабелла, а від лихоманки помер дофін Луї… Потім з глибини лився терпкуватий голос Ізабо – сконав їхній син Жан[11]… Знов тихо. Раптом спалахують хрести, у вогні горять люди – король кричить, але беззвучно, лише трохи підводиться з ліжка з відкритим німим ротом, божевільним порожнім поглядом. Перед його очима невідомо чому і як блимають чорні домовини, червона кров на бруківці та страшне біле небо з воронням. Шарль замружився… Знову тихо. Обережно розплющив очі – коло ліжка нікого немає. Чиясь моторошна хода…

– Ваша величносте! – чується ясний, до болю знайомий голос.

– Мій брате! – Шарль марно намагається підвестися з ліжка, сльози котяться градом із його вже безбарвних очей.

Він тут не сам. Коло ліжка стоять усі: брат, невістка, діти, сестри, малі й дорослі – усі мерці, лише простягають до нього свої холодні білі-білі руки й шепочуть:

– Ваша величносте! Брате! Татусю! Кузене!

Король не боїться. Він марно намагається випростати руки до брата, на зморщеному обличчі проступають сльози.

– Я йду… Я вже йду…

На мить його викривлене стражданням обличчя осяяла якась глибока радість, він іще раз відкрив очі, обвів вицвілим поглядом сирі кам’яні стіни і помер. Він так і не дізнався, що бастард його брата, його племінник Жан Дюнуа, двічі приходив до смертного ложа, вбраний до невпізнанності у свиті королівського лікаря. І що вже надвечір того просяклого дощем жовтневого дня Дюнуа, ризикуючи власним життям, заганяючи коней, помчав до Пуатьє, аби сповістити принцові Шарлю, що його величність помер, і немає тепер у Франції іншого короля, окрім нього.

…Щоб заспокоїти сумління, англійський регент Бедфорд щедрою рукою сипав милостиню, а поховання короля Шарля було сповнене таких розкошів, яких він не знав останні десять років життя. Труну з тілом нещасного монарха відвезли до королівської усипальниці в абатстві Сен-Дені. І всі ці дні: відспівування, жалобних ходів, похорону – королівську труну супроводжував величезний натовп французів із довгими білими свічками у руках. Дворяни, буржуа, селяни – усі ридали за благословенним королем. І не було жодного близького родича короля, яких злигодні долі кинули у полон, обійми смерті чи до прибічників дофіна Шарля.

Бедфорд хижо примружував свої пташині сіро-зелені очі: Франції вже не існувало. У французів залишалось жалюгідне Буржське королівство та слабкий принц, сповнений сумнівів.

Після того як Дюнуа розповів про останні дні його величності в порожньому палаці Сен-Поль, новий король Шарль впав у справжню істерику. Він знав, що мав вийти до придворних, що зібрались у залі Палацу правосуддя в Пуатьє. Та він занадто добре пам’ятав, що в тій залі було встановлено дві статуї: батька-короля, що позбавив його спадку, та матері-королеви, що своєю поведінкою збезчестила його, навіки поселивши в його полохливому серці сумніви. І Шарлю здавалось, що вони аж свердлять його своїми кам’яними очима. Чи справді він має право на французьку корону? Не годину і не дві він змусив придворних чекати. Його тещі, королеви Йоланди, не було поруч, вона повернулась у Бурж до дочки, тож ніхто не міг розважливим мудрим словом заспокоїти принца.

Коли ж нарешті Шарль з’явися в залі правосуддя, Тангі дю Шатель, зневажаючи етикет, закричав:

– Король помер! Хай живе король Шарль! Сьомий цього імені, якого нам дав Бог!

– Хай живе король! – тричі повторили всі присутні, впавши на коліна.

Двір повертався до Шинона, королева Йоланда, отримавши звістку про смерть старого короля, поквапилась назустріч двору свого зятя. Нарешті вона мала добру звістку для нього: молода королева Марі при надії. Хіба ж не добрий знак?

* * *

Ізабелла бачила рідного брата вперше за півроку. Проте різкий роздратований погляд Дюнуа зупинив її щирий намір кинутись йому на шию.

– Жане, – жалісно озвалася Ізабелла, вже зрозумівши, що зараз добряче отримає на горіхи.

– Мадам, я лише три дні при дворі, та вже вдосталь наслухався огидних пліток.

– Жане… – зойкнула Ізабелла, на її чорних із золотавими смужками очах затремтіли сльози.

– Що ви собі думаєте, мадам, моя сестро? Ваша поведінка ганьбить честь родини! Вас представили до двору, аби дбати про родинні інтереси, а не крутити романи. Найпростіше, найшвидше – це зруйнувати репутацію жінки, а назад уже вороття немає. Жоден шляхетний чоловік не захоче вас узяти заміж, а у нас немає великого посагу, аби він закрив очі на поговір! Я хочу, щоб ви негайно припинили будь-які стосунки з молодим Вандомом!

– Я кохаю його, – крізь зуби відказала Ізабелла із впертістю, яка Дюнуа була добре відома.

– Кохання – завелика розкіш для дами вашого походження, мадам. Ваші почуття нікого не обходять. Ви з тринадцяти років при дворі, мали би навчитись опановувати себе та усвідомлювати свій обов’язок. Родина рано чи пізно обере вам нового чоловіка, а я хотів би бачити від вас ту ж покірність, яку виказала наша сестра Маргарита, коли поїхала до Бретані. І наш брат, герцог Орлеанський, я впевнений, хотів би.

Від згадки про Маргариту Ізабелла вже не змогла стримати плачу. Відтоді, як її зведена сестра десятилітньою дівчинкою, і сльозини не зронивши, поїхала до володінь герцога Бретонського, Ізабелла почувалася надзвичайно самотньою. Дюнуа, як і кожен вояк, у глибині душі ніяковів від жіночих сліз. Голос його стенувся, і він продовжував значно м’якше:

– Я ваш брат, Ізабелло, я люблю вас, і в мене нікого ріднішого за вас не залишилося. І те, що я зараз маю розмову, щоб отямити вас, а не надавати ляпасів і не відправити до монастиря, має впевнити вас у моїх добрих намірах та щирості. Гадаю, що наш покійний брат Філіпп де Вертю у цій ситуації не добирав би слів.

– Жане, ви не розумієте, – він кохає мене…

Дюнуа важко зітхнув. Ніколи в житті він не подумав би, що його амбітна розумниця-сестра перетвориться на закохану дурепу.

– Ізабелло, вам давно не дванадцять років, ви мали би зрозуміти, що чоловіки кажуть одні речі, а роблять інші, часто називаючи коханням свої бажання. Адже жінки хочуть чути про кохання! Він не може із вами одружитися. Він хоче, аби ви були його коханкою. Подивіться у люстерко – хто б не хотів? Та ви маєте бути розумнішою. Ви маєте покинути Вандома. Коли вже у вас забракло розуму та спритності тримати все в таємниці, ці стосунки не роблять вам честі. Ваш сповідник мав би нагадати вам. А коли ви вже зізналися сповіднику, то це, безперечно, донесли королеві Йоланді. Не плачте. Це все марно. І у вас немає вибору. Ви перш за все маєте дбати про інтереси родини. Наші брати досі в полоні. На щастя, листи до Лондона йдуть довго. Коли наш брат, герцог Орлеанський, дізнається про ваші люб’язності з молодим Вандомом, я напишу, що це все вигадки наших ворогів. Ви зрозуміли мене, мадам?

– Так… – ледь чутно відповіла Ізабелла, опустивши голову.

– Чеснотна жінка прагне мати чоловіка, законних дітей та сеньйорії. А від того, що ви закохались в одруженного чоловіка, ще й власного дівера, вам того не отримати. Невже ви хочете прожити життя, чекаючи, поки він овдовіє, отримає папський дозвіл та одружиться із вами? Ви дуже молода та наздвичайно гарна дама, його величність знайде вам доброго чоловіка, – будьте певні.

– Так, мій брате, – Ізабелла геть скисла.

Коли вона вперше прибула до двору, Філіпп де Вертю сказав їй, що будь-який її вчинок не повинен кидати тінь на честь та інтереси родини. Зараз її другий брат нагадав їй те, що вона так легковажно забула. Адже шляхетна жінка ніколи не зможе діяти за власним вибором.

Ізабелла ледве витримала ранковий прийом у короля. Попри те, що вони з Вандомом намагалися жодним чином не виказати своїх стосунків, безперечно, хтось із шпигунів королеви скористався їхньою необережністю та доніс її величності. Королева сама підливала масла у вогонь, вимірюючи межу їхньої стриманності. Коли Рауль де Вандом чергує у короля, то неодмінно відправить саме мадам Ізабеллу із запискою до зятя, аби поцікавитись, чи добре він почувається, чи передати листа від королеви Марі, що спершу завжди надходили до матері. Вандом ніколи не проґавить момент, скориставшись із того, що король надиктовує секретареві кілька рядків відповіді у сусідньому покої, аби обійняти Ізабеллу за талію, квапливо й спрагло поцілувати, та, міцно схопивши за руку, владним пристрасним шепотом призначити побачення ввечері.

Отруйними гадюками, спершу обережно – від фрейліни королеви до придворного шевалье короля – поповзли чутки: красунчик Рауль де Вандом упадає коло своєї братової, а безсоромна мадам Ізабелла не надто забороняє ці адванси. Якщо вони досі не впали у гріх, то скоро це неодмінно станеться, адже вони такі молоді, а при веселому дворі короля так важливо зберегти чеснотність.

«Стій прямо і не смій червоніти, наче тебе це зовсім не обходить!» – наказала Ізабелла сама собі подумки. На її тонкому, дуже білому обличчі завмерла придворна посмішка. Ізабелла, скільки себе пам’ятала, хотіла опинитись при дворі, і жадала впливу та хотіла, аби король називав її милою кузиною, що завжди стояла так близько до королеви і трону, наскільки дозволяло її походження та посада, ані півфута нікому б не поступилася місцем. А нині лякливо неслухняними ногами позадкувала до третього ряду, де місце придворних без краплини королівської крові або ж для людей, позбавлених жодних амбіцій. Очевидно, що дочці герцога Орлеанського, хай і позашлюбній, та невістці графа де Вандома там не місце…

І як би вона не ховалась у третьому ряду придворних сьогодні, дами озирались та дивились на неї, сичали отруйними язиками, ховаючи обличчя за віялами. Вони знали, що король наказав своїм придворним представити до двору своїх дружин, знали, що Рауль де Вандом так само змушений буде привезти свою дружину, Луїзу де Русі, як би він не хотів залишити її навіки-вічні у заміському маєтку.

Ізабелла навіть зі своєї схованки добре бачила те, що відбувається. Герольди доповіли про Рауля де Вандома, графа де Менга та сеньйора Маршенуара із дружиною. Рауль був у простому оксамитному таперті темно-синього кольору, він міцно тримав під лікоть Луїзу в зелених брокатах. Треба визнати – пересувалась вона із важкістю, як гуска, попри височезний пояс сукня не приховувала, що мадам де Вандом при надії. Ізабеллі здалося, що у неї зараз просто розірветься від стукоту у скронях голова, у шлунку закрутилося, але вона неймовірним зусиллям стримала потяг до блювоти. Вона не помічала ані несмаку зеленого із золотом вбрання Луїзи, ані надміру коштовностей на її пальцях, ані посклянілих очей Рауля, що дивився у бік трону і навіть упівоберта не озирався до дружини. Ізабелла бачила лише те, що Луїза вже геть не те дівча, яким вона була на весіллі, попри маленький зріст та вагітність, зараз вона була пишною молодою жінкою – білошкірою, кругленькою, сіроокою та білявою. Багато чоловіків не відмовились би від такої у своєму ліжку. І Рауль, звісно, не відмовився. Високий пояс сукні мадам де Вандом знов нагадав Ізабеллі, що нічого доброго їй чекати не слід…

За кілька кроків від трону Луїза схилилась у ритуальному реверансі та завмерла, чекаючи на дозвіл його величності підвестися. Треба гадати, їй важко триматися, схиливши коліно, в її стані, а король, як більшість молодих чоловіків, геть цього не розумів, тому він уважно слухав довгий перелік володінь, сеньйорій і титулів, аж тоді дозволив їй встати.

– Мадам де Вандом, ми надзвичайно раді бачити вас при дворі, – сказав король, вказуючи, куди Луїзі стати.

Розгублена розчервоніла мадам де Вандом замість того, щоб стати, де вказано, ще тричі присіла у реверансах, що треба було робити, лише залишаючи залу. Придворні зашепотіли щось глузливе, Рауль кресонув дружину розгніваним поглядом. Луїза розгубилась ще дужче і стояла геть червона, не піднімаючи очей, руки її, зчеплені на животі, тремтіли.

Високий лоб Рауля прорізала глибока зморшка – ознака сильної стурбованості. Він шукав поглядом Ізабеллу, та не знаходив її у звичному місці біля трону. Він знав, що попри бездоганне виховання та придворну витримку, попри завмерлу світську посмішку на вустах, цей прийом із представленням до двору Луїзи для неї як ляпас. Він хотів поговорити з Ізабеллою до того, як почнеться учта, де їх можуть розсадити далеко одне від одного без жодної змоги перекинутися хоч півсловом.

Проте знайти Ізабеллу йому вдалося лише в її покої. На щастя, вона була сама, мадемуазель де Буассі з дозволу королеви на два тижні поїхала на прощу. Призвичаєним рухом, сунувши дрібну монету у податливу відпружену долоню, він відпустив покоївку, що допомагала своїй пані із зачіскою. Покоївка удавано ображено зойкнула, хоча добре знала, що коли молодий Вандом опинився в ліжниці мадам Ізабелли, та ще й мадемуазель де Буассі немає, то в неї буде кілька вільних годин.

Ізабелла, звісно, зауважила вторгнення, проте продовжувала удавати, що зайнята вибором прикрас. Рауль деякий час мовчки дивився на неї, аж язиком цокнув від захвату. Вона – ідеальна придворна дама, така витончена, освічена, так доречно вбрана. Він прийшов саме у ту мить, коли покоївка мала подати їй верхню сукню з чорного оксамиту, але не встигла. Тому Ізабелла сиділа у нижній сукні темно-червоного кольору, який пасував їй найбільше.

– Мадам…

– Ви прийшли, монсеньйоре? Хіба ваша дружина відпустила вас?

– Я не потребую її дозволу! – різко відповів Рауль, ледве стримуючи роздратування.

Ізабелла ніколи не дозволяла собі ревнощів, проте вся ця ситуація була важкою та неприємною, Вандом волів швидше її зам’яти та повернути коханці настрій. Рауль упав перед нею на коліна та схопив за руки. Вона нетерпляче вивільнилась. У Вандома геть зіпсувався настрій.

– Та що із вами, мадам?

– Ви представили двору мадам де Вандом… У неї буде дитина…

– Не думав, мадам, що вас дивують такі речі. Вона – моя дружина, де ж мені з вашої ласки брати законних синів?

– Звичайно, монсеньйоре, вона – ваша дружина. А хто тоді я?

– Ви – жінка, яку я кохаю. Понад усе. Хіба ви забули?.. Я присягався вам тисячу разів.

– Атож. Як я могла забути? – вона прикусила губу, навіть не намагаючись приховати гіркоту.

Вандом різко підвівся, гнів так оволодів ним, що він почав міряти покій широкими кроками. Настрій коханки не давав йому спокою, він прагнув припинити їхню сварку якнайшвидше.

– Господи, Ізабелло, чого ви хочете?

– Того, що й будь-яка жінка – бути дружиною, а не коханкою! Народжувати законних дітей, а не бастардів… Бути господинею у вашому замку, а не бідною родичкою, яку терплять із великої милості…

Вандом, не опанувавши себе, вже хотів відповісти різко, майже грубо, та Ізабелла підвела до нього свої наповнені сльозами очі. Попри нахмуреність, попри стиснуті жорстко губи, він був як повітря для неї. Кожен погляд, кожна посмішка, кожен дотик… Зрадливі сльози покотилися по обличчі, вона квапливо змахувала їх. Вандом кинувся до неї, цілуючи руки та намагаючись обійняти.

– Не треба, монсеньйоре… Не треба. Я не хочу. Нічого путнього з цього не вийде. Ви одружені, Бог дав вам дитя. А те, що було у нас із вами, жодним добрим словом не назвати. Ідіть… Вас буде шукати його величність… Або вона… Залиште мене… Я маю привести себе до ладу перед святом. У мене очі червоні. Її величність уважна до таких речей, її дами мають бути привітними та веселими і робити те, що накажуть – байдуже, що у них на серці…

Вона квапливо вивільнила руки. Рауль аж скривився від образи. Мало чим жінка могла полоснути його гордощі сильніше, аніж такою зневажливою відмовою від його кохання. Так хіба що набридливе цуценя проганяють…

– Я хочу, щоб ви пішли, монсеньйоре. Те, що між нами було, інколи робило мене по-справжньому щасливою, та набагато частіше – нещасною. Якщо я не прожену вас, то дозволю вам зруйнувати моє серце, репутацію та життя вщент. А я цього не хочу.

Хоча Рауль досі мовчав, крила носа його аж побіліли, видаючи гнів. Саме страх того, що його почуття, бажання, його самого можуть відкинути, як непотріб, змушував розривати будь-які стосунки першим. Він найменше чекав такого повороту подій від завжди покірної його волі Ізабелли. Його маленької Ізабо… Адже жодного разу до цього дня вона не виказувала інших бажань за його власні. Спантеличений, ображений Рауль глухо запитав:

– То це все, мадам? Ви проганяєте мене?

Вона квапливо кивнула, вже не в змозі стримувати сльози.

– Усе… Господи, все…

Його високий лоб знову прорізала важка зморшка. Він на мить скам’янів, хоча невимовний гнів спопеляв його зсередини. Він не хотів помічати ані її сліз, ані тремтіння в голосі. Всі його почуття, весь його біль, вся мука були в ньому самому.

– Я хочу, щоб ви мене запам’ятали, мадам. Добре запам’ятали…

Рауль рвучко ступив до дверей та замкнув їх на клямку. Потім схопив її обличчя обома руками. Ізабелла думала, що він хоче її поцілувати, і заплющила очі, проганяючи сльози.

– Я завжди пам’ятатиму вас… – прошепотіла вона. – Присягаюсь, я завжди пам’ятатиму вас…

Та Рауль не мав наміру ані бути ніжним, ані дбайливим. Він рвонув обома руками червоне плаття від плечей до пояса та притис Ізабеллу до стіни, впившись губами в шию. Руки ковзнули нижче – впевнено, зухвало, так наче знали її досконало. Тіло Ізабелли зрадливо занило, визнаючи його владу. Вона спершу обіперлася обома руками на нього, так наче хотіла відштовхнути, а вже за мить слухняно відпружилась, Рауль стис її міцно, мало не до синців, на межі пристрасті та грубощів, насправді не знаючи, куди подіти шал, що спопеляв його зсередини образою та бажанням. Він раптом знайшов задоволення в тому, щоб змусити Ізабеллу бути покірною кожному своєму поруху, геть не виказуючи ані крихти ніжності, змусити її прикусити собі губу до крові, аби лише не закричати, змусити її тіло із шалом віддатись на його удавано недбалі, брутальні пестощі, без жодного цілунка, без найменшого лагідного слова. Він знав, що деякі чоловіки віднаходять задоволення в тому, щоб жінка в ліжку була залякана, зв’язана чи навіть плакала. Вандом ніколи не належав до їх числа, проте зараз йому хотілося цілковитої покори, повного прийняття, так наче він хотів покарати її за образливі слова та зневагу. Він підібрав спідниці та ковзнув рукою між стегнами, геть не лагідно, не ніжно. Ізабелла зойкнула, стискаючи його долоню. Аж тут скам’яніле напруження на його обличчі змінилося вдоволеною, дещо іронічною посмішкою:

– То ви хочете мене, мадам…

Вона лише зойкнула у відповідь, присунувшись дужче до нього, розв’язуючи срібні китиці на комірі його білої лляної сорочки.

– Ні, не так. Зараз як я хочу… – прошепотів Рауль їй на вухо, лоскочучи подихом маленькі пухкі пасма волосся, що не вкладались у коси.

І наступної миті жбурнув її на стіл обличчям так швидко, що вона ледве встигла зіпертися на руки. Потім задер спідницю та глухо наказав:

– Ширше…

На мить Ізабелла завмерла від раптової криці в його голосі та незнаної раніше брутальності. Якщо це гра – то вона вперше злякалась, втративши будь-яке розуміння: чим все це закінчиться?

– Ви добре почули мене, мадам? – повторив Рауль, голос його став низьким, він захрипів.

Він схилився над нею, потім упав усією важкістю їй на спину й повторив у самісіньке вухо:

– Ширше…

Ізабелла послухалась… Вони кохалися до цілковитої безтямності, аж поки знесилена, майже непритомна Ізабелла нарешті ледь чутно не відповіла на запитання Рауля те, що він так прагнув почути.

– Тож кому ви належите, мадам?

– Вам… Тільки вам, монсеньйоре… Назавжди…

Тільки тоді він дозволив собі втратити контроль, зрештою дозволив собі повне задоволення. А тоді відпустив Ізабеллу.

Ізабелла сиділа на підлозі в розірваній сукні, зім’ятій брудній спідниці, не спроможна навіть пальцем поворухнути. На тонкій ніжній шиї, на плечах та зап’ястках вже проступили синці, шкіра між стегнами нила, наче її подерли, а потім посипали сіллю, від найменшого напруження чи навіть згадки про те, що сталося, низ живота зводило болісно-солодкою судомою. Те, що між ними відбулося, важко було назвати коханням, проте і він, і вона отримали якесь приголомшливе болісне задоволення, утричі солодше та болючіше, бо вони розуміли, що то востаннє. У долоні Ізабелла затисла срібну китицю з коміра Раулевої сорочки, яку вирвала, не знаючи, куди подіти шал своїх рук. Вандом мовчки привів до ладу своє вбрання, плеснув собі в обличчя холодної води з глечика для вмивання, та, навіть не озирнувшись до своєї безтямної коханки, вийшов із покою Ізабелли.

Наступні два тижні Вандом залицявся мало не до кожної придворної красуні, усіляко даючи зрозуміти Ізабеллі, що жодним чином не страждає від розриву із нею. Придворні знову засичали отруйними жалами, вишукуючи найменші ознаки ревнощів чи образи на бездоганно байдужому обличчі мадам Ізабелли. Може, то все порожні балачки? Королева задоволено та водночас зацікавлено за нею спостерігала. Коли її придворна дама нарешті опанувала себе, то чи не доручити їй нарешті тримати на короткому повідку котрогось із свавільних сеньйорів, більше потрібних короні, ніж Рауль де Вандом, який і так нікуди не подінеться? Може, котрогось із братів герцога Бретонського?

Та й самі шевальє наче нутром відчули, що можуть посперечатись за її увагу. Ще влітку п’яний Луї Анжу, старший син королеви Йоланди, схопив Ізабеллу у темному коридорі Шинонському замку, втиснув у стіну так, що вона вільно дихнути не могла, затим обмацавши її, відштовхнув зі словами:

– Коли б ти не спала з молодим Вандомом, а він мені брат по зброї, то ще тиждень сісти не змогла б… Тікай звідси та не потрапляй мені на очі в безлюдних місцях.

Відтоді Ізабелла навіть на королівських учтах у залитих світлом сотень воскових свічок залах оминала герцога десятою дорогою. Жвава увага чоловіків її гнітила, необхідність бути люб’язною та підтримувати світську розмову псувала настрій. Попри все, що сталося, попри накази брата, думала вона лише про Рауля де Вандома. Та й далеко від нього не втечеш, Вандом – її сеньйор, старший у родині, допоки його батько в полоні у англійців. Він має право їй наказувати, а у неї – жодного приводу відмовитись йому коритися. Від цієї думки страх труїв їй серце. Страх, що він зрештою змусить її робити те, чого вона не хоче.

– Ви надзвичайно бліда сьогодні, мадам де Вандом, – сухо зауважила старша придворна дама королеви, мадам де Гокур.

– Мені і справді зле, мадам. У голові паморочиться. Мабуть, застудилася на ловах у вівторок.

– То йдіть до своїх покоїв та накажіть покоївці принести вам теплого вина. Її величність не терпить, коли придворні дами хворіють.

Ізабелла схилилась у реверансі. Насправді сердешна не змогла б добути до кінця прийому, бо їй стало млосно, обличчя зробилось крейдяно-білим, вона ступила два кроки до коридора палацових служб та вибігла геть. На нижньому поверсі, де працювали палацові пралі, білошвачки та кастелянші, вона перехилалася через край підвіконня, її зімлоїло. І поки приголомшена Ізабелла намагалася зрозуміти, що й до чого, її ще двічі скрутило. Вона аж сповзла на підлогу, а якась жаліслива праля із розпухлими від води червоними руками подала їй кухоль крижаної води та мокрий рушник. Ізабелла мовчки взяла, у своєму приголомшенні навіть не здогадавшись подякувати. Праля із легкою посмішкою до неї озирнулась – чи то кепкуючи, чи то співчуваючи. Ізабелла механічно прополоскала рот, виплюнула воду та приклала рушник до обличчя…

Жодних сумнівів: попри усі старання молодого Вандома не зробити їй дитину, вона завагітніла. І те сталося не в їхній останній раз, коли він геть не дбав про неї. Якщо вона все правильно порахувала – десь два з половиною чи три місяці. Ще деякий час Ізабелла сиділа на підлозі, сховавши ноги, паралізована цим розумінням: гірше й бути не може. Навіть мови не може бути про те, щоб тепер зізнатись Раулю та розраховувати на його захист. Більше того – його захист та визнання дитини означає приниження для неї, безчестя та повторення долі матері. Та й до Дюнуа, що досі впевнений, що її стосунки із Вандомом не перетнули межі танців та випадкових поцілунків, йти не можна.

«Я впораюсь із цим… Упораюсь… І більше не робитиму таких дурниць…» – повторювала вона сама собі. Зараз жовтень, дитя, якщо її розрахунки правильні, народиться у квітні. Вона має залишити двір до того, як покоївка про щось здогадається. І також королева. Ізабелла заперечливо хитнула головою та криво посміхнулася сама собі: її величність уже давно знає. Придворні дами шепотіли одна одній, що пралі та покоївки завжди квапляться з доповіддю до королеви, коли в якоїсь фрейліни не наступає вчасно місячна кровотеча. Кажуть, за таку новину Йоланда не жаліє срібної монетки. А кому ж знати такі подробиці про придворних дам, як не покоївкам та пралям, що міняють постіль та перуть її? А Ізабелла пропустила вже дві чи три кровотечі. Безперечно, її величність уже обізнана з тим, що у неї буде дитина. І, звісно, вона знає, від кого…

Йоланда навіть оком не повела, коли мадам де Вандом попросила її аудієнції, а потім дозволу на деякий час повернутися до своїх володінь.

– Їдьте, моя люба. Та неодмінно повертайтесь, коли одужаєте. А коли повернетесь, будьте обережнішою та потурбуйтесь, аби ваші нездужання не повторювались занадто часто.

Ізабелла тричі схилилась у реверансі й вийшла з кабінету її величності. Авжеж, королева усе знає…

1423

Минув Великдень, потім перша половина квітня, а дитина Рауля не квапилася на світ Божий. Ізабелла вже шість тижнів не виходила з найвищого покою донжону Ла-Ферте, коли вже навіть найпишніші сукні, із важкими складками під грудьми перестали приховувати її стан. На щастя для Ізабелли, активізувалися воєнні дії, тому ані Дюнуа, ані Вандомам було не до візиту. Про неї забули.

До ліжниці було дозволено заходити лише Бланш дю Пон, старій годувальниці Ізабелли, Мадлен, її молочній сестрі, та Жанні, колишній коханці Філіппа де Вертю. Вагітність ретельно приховували від мешканців замку, навіть капелана було звелено викликати лише у разі загрози життю породіллі чи немовляти. Ізабелла годинами сиділа біля вікна, дивилась на першу зелень незмигним поглядом. Бланш дю Пон марно пропонувала щось попоїсти. Але відповідь була завжди та сама:

– Я нічого не хочу…

І ці слова були для старої годувальниці найгіршими у світі. Ізабелла завжди була суцільним жмутком бажань, прагнень та почуттів. Навіть за найбільших переживань вона не втрачала ані зухвалості, ані апетиту, ані почуття гумору. Зараз же вона сама не своя… Днями сиділа у ліжку, обійнявши руками свій живіт, і плакала. Так, наче хотіла оплакати те дитя завчасно.

– Годі, годі, мадам. Якою буде доля тієї дитини, коли мати носить її у сльозах? Ще жодного дня не було, відколи ви повернулись до Ла-Ферте, щоб ви не плакали…

– Бланш, я не зможу лишити це дитя… Я мушу його віддати… Я ніколи не знатиму, чи добре про нього дбатимуть… Ніколи… Що я за жінка така, що не можу подбати про свою дитину?

Від того бідолашна Ізабелла знову розридалася, і Бланш вирішила більше не дорікати своїй вихованці, а відволікти її гаптуванням дитячого приданого.

Як було у звичаї перед пологами, вона склала заповіт і від того впала у ще більшу меланхолію. Не так має народжувати шляхетна дама, не ховаючи свій гріх від усіх у високій вежі, а в пишному пологовому покої, прикрашеному гобеленами та квітами.

Ані звільнення, ані перепочинку. Тільки страждання, біль, задушливий запах крові й ароматичних масел. Не можна кричати. Інакше всі зрозуміють, здогадаються, що вдова Анрі де Вандома народжує позашлюбне дитя. Третю добу тягнуться виснажливі пологи. Ізабелла лежить знесилена, розбита, напівмертва. Обличчя жінок коло неї стають дедалі суворішими… Ізабеллі байдуже. Допоки сильний, як демон, біль не захоплює її владно та безжально. Тоді вона кусає собі руку, щоб не кричати. Біль нестерпний та приголомшливий – Ізабелла ледве встигає здивуватись, що досі жива.

– Вона не народить… – похитала головою Бланш. Голос Жанни, не змінившись, монотонно повторює молитву.

Хочеться спати, вона вже кілька діб не спала, хіба що дрімала. У дрімоті забувається біль. У дрімоті вона легка, як пір’їнка, як хмаринка… Вітер відриває її від важкого, до краю наповненого болем тіла та несе до світла. Але знову той невідступний біль, ледь дозволивши видихнути, судомою зводить ноги, перед очима туман. Серце вискакує з грудей, важко дихати.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

 Про долю Луї Орлеанського та Валентини Вісконті читайте в романі «Тристифер. Під знаком вовка».

Повернутися

2

 Короткий чоловічий камзол із пишними рукавами біля плечей та часто баскою.

Повернутися

3

 Перший напад безумства стався із королем Шарлем VI улітку 1392 р. під час походу на герцогство Бретонське.

Повернутися

4

 За новим стилем 1403, за старим стилем рік починався з Великодня, зазвичай у березні-квітні. Дофін народився у лютому.

Повернутися

5

 Тут епілепсія.

Повернутися

6

 Учасники народного повстання 1415 р. в Парижі. Одним із ватажків був Кабош.

Повернутися

7

 Омаж – присяга на вірність.

Повернутися

8

 Годем – презирливе прізвисько англійців.

Повернутися

9

 Саєт – дорога тканина.

Повернутися

10

 Конусоподібний жіночий головний убір

Повернутися

11

 З дванадцяти дітей Шарля VI та Ізабо Баварської батьків пережили лише четверо. Вісім померли раніше: Шарль(1386), Жанна(1388—90), Ізабелла (1389–1409), Шарль (1392–1401), Мішель (1395–1422), Луї (1397–1415), Жан (1398–1417), Філіпп (1407).

Повернутися