Тадеуш Доленга-Мостович
Знахар

© О. Cандомирський, 2020

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2020

* * *

Розділ I

В операційній панувала цілковита тиша. Зрідка її порушувало пронизливе брязкання металевих хірургічних інструментів об скляну поверхню. Повітря, нагріте до тридцяти семи градусів Цельсія, сповнене солодкавим запахом хлороформу та липкої крові, проникало крізь маску, наповнюючи легені нестерпною мішаниною. Одна із санітарок зімліла в кутку операційної, але ніхто не міг відійти від операційного стола, щоб повернути її до тями. Не міг і не хотів. Троє асистентів не спускали уважного погляду з відкритої червоної ями, над якою повільно і, здавалось би, незграбно, рухались великі, грубі руки професора Вільчура.

Кожен незначний рух тих рук потрібно було тут же розшифрувати. Кожен звук, який час від часу виривався з-під маски, був розпорядженням, зрозумілим для асистентів, яке миттєво виконувалося. Тут ішлося не лише про життя пацієнта, але й про престиж, про успіх цієї безумної, безнадійної операції, якій, можливо, було суджено стати новим великим тріумфом хірургії та ще додати слави не лише професорові, не тільки його лікарні та учням, але й всій польській науці.

Професор Вільчур робив операцію на серці. Тримав його на лівій долоні та ритмічними рухами пальців безперестанку масажував, а воно щораз слабшало. Крізь тоненьку гумову рукавичку він відчував кожен порух серця, кожне його легеньке потріпування, коли клапани відмовлялися слухатись, він пальцями, що німіли, змушував їх працювати. Операція вже тривала сорок шість хвилин. Доктор Мальчевський, який пильнував за пульсом, вже вшосте занурював під шкіру пацієнта голку шприца з камфорою й атропіном.

У правій руці професора Вільчура раз за разом на мить виблискували ланцети і ложки. На щастя, розрив глибоко не проник у серцевий м’яз і сформував неглибоку, правильної форми ранку. Життя цієї людини можна було врятувати. Тільки б вона витримала ще вісім-дев’ять хвилин.

«Однак ніхто з них так і не наважився!» – чванливо подумав професор. Так, ніхто, жоден хірург ані в Лондоні, ані в Парижі, Берні чи Відні. Привезли до Варшави, відмовляючись і від слави, і від колосального гонорару. А цей гонорар – то добудова нового корпусу лікарні та ще щось важливіше – подорож Беати з малою на Канари. На всю зиму. Важко буде без них, але це зробить їм приємність. Нерви Беати останнім часом…

Синьо-рожева подушка легені здулася при спазматичному видиху і раптово зморщилася. Раз, два, три. Грудочка живої плоті у лівій долоні професора раптово затремтіла. З маленької ранки на фіолетовій оболонці витекло кілька крапельок крові. В очах усіх присутніх намалювався жах. Почулося тихеньке сичання кисню, а голка шприца знову проникла під шкіру хворого. Грубі пальці професора ритмічно стискались і розтискались.

Ще кілька секунд і ранка була чиста. Тонесенька хірургічна нитка мала тепер довершити справу. Один, другий, третій шов. Просто неможливо було повірити в те, що ці величезні руки здатні до такої точної й акуратної роботи. Він обережно поклав серце і хвилину уважно вдивлявся в нього. Воно набухало і дряхліло від нерівномірного темпу, але небезпека вже позаду. Професор випроставсь і подав знак. Зі складок стерилізованого полотна доктор Скожень витягнув вирізану частину грудної клітки. Ще кілька обов’язкових процедур – і професор зітхнув із полегшенням. Решту мають зробити асистенти. Він міг їм цілком довіряти. Видав кілька розпоряджень і пішов перевдягатись.

Із задоволенням вдихнув чистого повітря. Зняв маску, рукавички, фартух і халат, забризкані кров’ю, і потягнувся. Годинник показував тридцять п’ять хвилин на третю.

Він знову запізнився на обід. І то саме такого дня. Беата насправді знає, яка сьогодні у нього важлива операція, але поза сумнівом, запізнення в такий день зробить їй велику неприємність. Спеціально вранці, виходячи з дому, він нічим не дав зрозуміти, що пам’ятає про цю дату – восьму річницю їхнього шлюбу. Але Беата знала, що він забути не міг. Щороку в той день вона отримувала якийсь гарний подарунок, щороку гарніший і дорожчий, відповідно до того, як зростали його слава і його добробут. І зараз у кабінеті на першому поверсі є новий. Кушнір, майстер хутрових виробів, мав принести ще вранці…

Професор поспішав і швидко перевдягнувся. Він іще мусив заглянути до двох хворих на третьому поверсі та до пацієнта, якого щойно прооперував. Доктор Скожень, який чергував біля нього, коротко відрапортував:

– Температура тридцять п’ять і дев’ять, тиск сто чотирнадцять, пульс дуже слабенький, легка аритмія, шістдесят на шістдесят шість.

– Слава Богу, – професор усміхнувся до нього.

Молодий лікар із обожнюванням поглянув на велетенську, схожу на ведмедя, постать професора. Він був його студентом в університеті. Допомагав під час підготовки матеріалів до його наукових робіт, коли професор іще працював науково. Коли він відкрив власну лікарню, доктор Скожень тут дістав гарну платню і великий обсяг роботи. Може, в душі й шкодував, що шеф так раптово відрікся від наукової кар’єри, обмежився університетським учителюванням і зароблянням грошей, але через це він не міг його менше цінувати. Він же знав, як і всі у Варшаві, що професор робив це не задля себе, працював наче раб, ніколи не завагався взяти на себе відповідальність, часто вершив такі чудеса, як сьогодні.

– Ви геній, пане професоре, – захоплено сказав він.

Професор Вільчур засміявся своїм низьким, добродушним сміхом, який спокоєм і довірою сповнював його пацієнтів.

– Без перебільшення, колего, без перебільшення! І ви до цього дійдете. Але зізнаюсь, я задоволений. Коли щось, то дзвоніть до мене. Хоч, гадаю, обійдеться без цього. І я не хотів би, бо сьогодні у мене… родинне свято. Вже напевно дзвонили, що обід пригорить…

Професор не помилявся. У його кабінеті вже кілька разів озивався телефон.

– Прошу повідомити панові професору, – говорив лакей, – щоб він якомога швидше повертався додому.

– Пан професор в операційній, – щоразу однаково флегматично відповідала секретарка, панна Яновичівна.

– Що ж це так штурмують, до дідька?! – обізвався, входячи, головний лікар, доктор Добранецький.

Панна Яновичівна перекрутила валок друкарської машинки і, виймаючи готовий аркуш, сказала:

– Сьогодні річниця шлюбу професора. Ви забули? Ви ж маєте запрошення на бал.

– Ах, правда. Я розраховував на скромніше святкування… Як завжди, у них буде прекрасний оркестр, вишукана вечеря і добірне товариство.

– На диво, ви забули про красивих жінок, – іронічно зауважила вона.

– Я не забув. Якщо ви там будете… – відрізав він.

На худих щічках секретарки з’явився рум’янець.

– Не смішно, – вона стенула плечима. – Якби я й була найкрасивіша, не розраховувала б на вашу увагу.

Панна Яновичівна не любила Добранецького. Він їй подобався як мужчина, бо насправді був дуже вродливий із таким, як в орла, носом і високим, гордим чолом. Вона знала, що він прекрасний хірург, бо сам професор довіряв йому найскладніші операції та допоміг зайняти посаду доцента. Одначе вважала його холодним кар’єристом, який полює на багатих дівчат, а ще не вірила в його вдячність професорові, завдяки якому той всього досяг.

Добранецький був досить прозорливою натурою, щоб відчути цю неприязнь. Маючи звичку нікого не налаштовувати проти себе, хто б міг йому стати на перешкоді, примирливо заговорив, указуючи на коробку, що стояла поряд із письмовим столом:

– Ви вже справили собі нову шубку? Бачу коробку від Порайського.

– Я не можу дозволити собі одягатись у Порайського, а тим більше замовити таку шубу.

– Яку «таку»?

– Погляньте. Чорно-бурий соболь.

– О-го-го. Добре ж живеться пані Беаті.

Він похитав головою і додав:

– Принаймні матеріально.

– Що ви маєте на увазі?

– Нічого.

– Ви б посоромилися! – вибухнула секретарка. – Такому чоловікові, що так любить, могла б позаздрити кожна жінка.

– Переконаний.

Панна Яновичівна пронизала його гнівним поглядом.

– У неї є все, про що може мріяти жінка! Вона молода, вродлива, має красиву донечку, славного і всіма шанованого чоловіка, який днями і ночами працює, щоб забезпечити її добробут, задоволення, положення у світі. Запевняю вас, докторе, вона вміє це оцінити!

– І я не сумніваюсь, – він злегка кивнув головою, – тільки знаю, що жінки найбільше цінують…

Він не закінчив, бо до кабінету увійшов доктор Банг і закричав:

– Подиву гідне! Вдалося! Житиме!

Він із ентузіазмом заходився переповідати перебіг операції, на якій асистував.

– Тільки раз наш професор міг відважитися на щось подібне!.. Показав, на що здатен, – з гордістю зауважила панна Яновичівна.

– Ну, не треба перебільшувати, – заговорив доктор Добранецький. – Мої пацієнти не завжди лорди і мільйонери, можливо, не завжди їм шістдесят, але історія знає ряд вдалих операцій на серці. Навіть історія нашої медицини. Варшавський хірург доктор Краєвський завдяки такій операції став відомий у світі. А було це тридцять років тому!

У кабінеті зібралося ще кілька лікарів із персоналу лікарні, й коли через деякий час з’явився професор, його засипали привітаннями.

Він їх слухав із задоволеною усмішкою на своєму червоному, великому обличчі, але постійно поглядав на годинник. Минуло не менше двадцяти хвилин, поки він не вийшов надвір і опинився у своєму великому чорному лімузині.

– Додому, – кинув водієві, зручно вмощуючись на задньому сидінні.

Втома швидко минула. Він був здоровий і сильний. Хоч через свою велику фігуру виглядав дещо старішим, йому було заледве сорок три роки. Він же почувався молодшим, часом навіть як хлопчисько, особливо коли з малою Маріолою перекидався на килимі або грався у піжмурки і не тільки, щоб їй зробити приємність, але й собі.

Беата не хотіла цього зрозуміти, і коли приглядалася до нього у такі хвилини, її очі випромінювали збентеження та неспокій.

– Рафале, – говорила вона, – якби тебе так хтось побачив!

– Може б, тоді мене взяли у дитсадок, – відповідав він зі сміхом.

А глибоко в душі у таку мить йому робилося трохи прикро. Поза сумнівом, Беата була найкращою дружиною у світі. Вона кохала його. Чому ж вона ставилася до нього з такою непотрібною повагою, з якоюсь такою шанобливістю? У її дбайливості та старанності було щось церемонне, літургічне. У перші роки він припускав, що вона його боїться, і робив усе для того, щоб допомогти їй подолати це відчуття. Розповідав про себе дуже комічні історії, звірявся їй у своїх помилках, непривабливих студентських історіях, намагався викорінити з неї зародження найменшої думки про те, що вони не зовсім рівні. Навпаки, на кожному кроці підкреслював, що живе тільки для неї, працює тільки для неї і тільки завдяки їй він щасливий. Зрештою, це була щира правда.

Він кохав Беату до безумства і знав, що вона віддячить йому такою ж любов’ю, хоч тихо і менш імпульсивно. Вона завжди була такою пастельною і делікатною, як квітка. У неї завжди для нього були усмішка і добре слово. І якби Рафал Вільчур не бачив її веселою, вивільненою, яка вміла вибухнути голосним сміхом, жартувати і кокетувати серед молоді, йому здавалося б, що вона не може бути іншою. Професор намагався переконати її, що він кращий від тих, наймолодших, і готовий до такої безтурботної гри. Усі його зусилля були марними. Врешті, з часом, він погодився з такою ситуацією і вважав, що пора відмовитися від претензій робити подальші зусилля та бажати ще більшого щастя.

Отож настала восьма річниця їхнього шлюбу, вісім років спільного життя, яке жодного разу не закінчилося найменшою суперечкою, найдрібнішою сваркою, між ними ніколи не пролягла тінь недовіри. Ці роки багато разів були осяяні тисячами хвилин і годин радості, пестощів, освідчень…

Освідчень… Власне, це тільки він освідчувавсь їй у своїх почуттях, відкривав думки, плани. Беата або цього не вміла зробити, або її внутрішнє життя було дуже одноманітним, занадто спрощеним… Може, занадто – Вільчур докоряв собі за таке визначення – занадто убогим. Він вважав, що принижує Беату, що скривдив її, так розмірковуючи про неї. Такі думки сповнювали його серце ще більшою ніжністю й турботою.

Я її заглушаю, приголомшую собою – казав він собі. Вона така розумна і така витончена. Звідси йде це роздратування і небезпека, щоб не видати себе переді мною, щоб я не подумав, що її справи дрібні, буденні, прості.

Дійшовши такого висновку, він намагався винагородити її за таку несправедливу диспропорцію. З найбільшою увагою вникав у деталі домашніх справ, цікавився вбранням і парфумами Беати, підхоплював кожну думку про товариські зустрічі. Підтримував її проекти з облаштування дитячої кімнати, розважав її з таким захопленням, ніби й справді йшлося про серйозні речі.

Вони дійсно були для неї важливі, найважливіші. Він вірив, що щастя слід плекати з найбільшою турботою. Вільчур розумів, що ці нечасті, відірвані від праці години, які він може присвятити Беаті, мусять бути наповнені якомога цікавішим змістом, він має віддати їй якнайбільше тепла…

Автомобіль зупинився біля красивої білої вілли, без сумніву, найкращої на всій Алеї Бузку, і однієї з найелегантніших у Варшаві.

Професор Вільчур вискочив, не чекаючи, доки шофер відчинить дверцята, узяв із його рук коробку з шубою, швиденько добіг до дверей і власним ключем відчинив і зачинив їх якомога щільніше за собою. Він хотів зробити Беаті несподіванку, яку обміркував іще годину тому, коли, схилившись над відкритою грудною кліткою оперованого, розглядав переплетіння аорт і вен.

У холі він застав Броніслава і стару служницю Міхалову. Зрозумів, що Беата не була в захопленні від його запізнення, бо лиця їхні були перекривлені й, очевидно, вони на нього чекали. Це руйнувало план професора, і він порухом руки звелів їм вийти.

Незважаючи на це, Броніслав озвався:

– Пане професоре…

– Цить!.. – перервав його Вільчур і, морщачи брови, пошепки додав: – Візьми пальто!

Лакей хотів було знову щось сказати, але тільки ворухнув вустами і допоміг професорові роздягнутися.

Вільчур швиденько відкрив коробку, вийняв із неї прекрасну шубу з чорно-бурого блискучого хутра з довгим шовковистим ворсом, накинув її собі на плечі, на голову нап’яв ковпачок із двома китичками, що смішно звисали, на руку надів муфточку і з радісною усмішкою подививсь у дзеркало: мав надзвичайно комічний вигляд.

Він окинув поглядом прислужників, хотів на них справити враження, але в очах служниці й лакея читалися тільки подив і обурення.

«Дурні», – подумав він.

– Пане професоре… – знову почав Броніслав, а Міхалова затупцяла на місці.

– Мовчати, до дідька, – прошепотів і, обминаючи їх, відчинив двері у вітальню.

Він сподівався застати Беату з малою або у рожевій кімнаті, або в будуарі.

Минув спальню, будуар, дитячу. Їх не було. Повернувсь і заглянув до кабінету. І тут порожньо. У їдальні на заквітчаному столі, який виблискував золоченням порцеляни і кришталю, стояло два прибори. Маріола з міс Толерд разом обідали трохи раніше. У відчинених до буфетної дверях стояла покоївка. У неї було заплакане обличчя та запухлі очі.

– Де пані? – стривожено запитав він.

У відповідь дівчина розридалася.

– Що сталося? – закричав, уже не стримуючи себе. Передчуття якогось нещастя підступило до горла.

Служниця і Броніслав тихенько прослизнули до їдальні та мовчки стали під стіною. Він обвів їх здивованим поглядом і в розпачі вигукнув:

– Де пані?

Раптом його погляд затримався на столі. Біля його приборів, обпертий об кришталевий витончений бокал, стояв лист. Блідо-голубий конверт із тисненим сріблом бережком.

Серце раптово завмерло, в голові бушувало. Вільчур іще нічого не розумів, нічого не знав. Він простягнув руку і взяв листа, який йому здався холодним і мертвим. Хвилину тримав його у пальцях. На конверті, заадресованому йому, впізнав почерк Беати. Великі незграбні літери.

Відкрив і почав читати:

«Дорогий Рафале! Не знаю, чи зможеш пробачити мені колись те, що я йду…»

Слова почали здригатись і танцювати перед очима. В легенях забракло повітря, на чолі виступили краплі поту.

– Де вона? – крикнув він приглушено. – Де вона?!

Й обвів поглядом присутніх.

– Пані поїхала з панночкою, – тихенько промовила служниця.

– Брешеш! – вигукнув Вільчур. – Це неправда!

– Я сам викликав таксі, – підтакнув примирливим тоном Броніслав, а після паузи додав, – і валізки виносив. Дві валізки…

Професор, хитаючись, вийшов у сусідній кабінет, зачинив за собою двері та обіперся об них. Намагався далі читати, але минуло чимало часу, перш ніж він зміг примусити себе зрозуміти зміст листа.

«Не знаю, чи ти зможеш пробачити мені колись те, що я йду. Я вчиняю підло, плачý такою невдячністю за Твою величезну доброту, якої я ніколи не забуду. Але довше залишатись я не могла. Присягаюсь Тобі, у мене був тільки один вихід – смерть. Я лише слабка й бідна жінка. Я не могла піднятися до вершин героїзму. Багато місяців я боролась із цією думкою. Може, я ніколи не буду щасливою, може, ніколи не зазнаю спокою. Але я не мала права відібрати себе він нашої Маріоли і від нього.

Я пишу хаотично, бо мені важко зібратися з думками. Сьогодні річниця нашого шлюбу. Я знаю, дорогий Рафале, що ти приготував для мене подарунок. Було б не порядно, коли б я його прийняла від Тебе саме зараз, коли вже вирішила безповоротно йти.

Я закохалася, Рафале. І це кохання сильніше від мене. Сильніше від усіх почуттів, що я їх маю і завжди мала до тебе, від безмежної вдячності до найглибшої поваги і подиву, від щирої доброзичливості до прив’язаності. На жаль, я тебе ніколи не кохала. Я дізналася про це тоді, коли на своєму шляху зустріла Янека.

Я їду далеко і будь милосердним до мене – не шукай мене! Благаю, змилуйся наді мною! Знаю, що ти великодушний і безмежно добрий. Рафале, я не прошу в тебе пробачення. Я не заслужила на нього і свідома того, що ти маєш право ненавидіти мене та гордувати мною.

Я ніколи не була гідна тебе. Я ніколи не могла досягнути твого рівня. Ти сам про це надто добре знаєш. Тільки твоїй доброті приписую те, що ти завжди намагався не показати мені того. Твоя доброта принижувала і мучила мене. Ти оточив мене розкішшю й увів до кола людей твого світу. Ти засипав мене дорогими подарунками. Але я, очевидно, не була створена до такого життя. Мучили мене і вищий світ, і багатство, і твоя слава, і моя ницість поряд із тобою.

Тепер я свідомо йду в нове життя, де, можливо, на мене чекає найбільша нужда, у будь-якому разі – важка боротьба за кожен шматок хліба. Але я боротимуся поряд із людиною, яку безмежно кохаю. Якщо я своїм вчинком не вбиваю шляхетності твого серця, якщо зможеш, заклинаю тебе, забудь мене. Я точно знаю, що незабаром ти здобудеш спокій, бо ти такий мудрий. Напевно, ти знайдеш іншу, стократ ліпшу від мене. Бажаю тобі від усієї душі щастя. Я також буду щаслива, коли довідаюсь, що тобі добре.

Я забираю Маріолу, бо без неї не зможу прожити однієї години, сам добре знаєш. Не думай, що я хочу вкрасти у тебе найдорожчий скарб, який є нашою спільною власністю. Через кілька літ, коли ми вже обоє спокійно зможемо заглянути у минуле, я дам про себе знати.

Прощавай, Рафале. Не суди мене за легковажність і не думай, що зможеш якимось чином вплинути на моє рішення. Не відступлю від нього, інакше – смерть. Я не вміла обманювати тебе, і знай – я була тобі вірною до кінця. Прощавай, будь милосердним і не намагайся знайти мене.

Беата.

P. S. Гроші та всі коштовності я залишила у сейфі. Ключ від нього я поклала в шухлядку у твоєму письмовому столі. З собою забираю лише речі Маріоли».

Професор Вільчур опустив руку з листом і протер очі: у дзеркалі навпроти побачив свій відбиток у дивакуватому одязі. Скинув із себе все і почав читати лист від початку.

Удар долі так несподівано зачепив його, що видавався йому чимось нереальним, якоюсь загрозою чи пересторогою.

Читав:

…на жаль, я ніколи тебе не кохала…

І далі:

…мучили мене і вищий світ, і багатство, і твоя слава…

– Як же це так? – застогнав. – Чому?.. Чому?..

Даремно він намагався зрозуміти все. В його свідомості тільки гуло: пішла, покинула, забрала дитину, кохає іншого. Жодний із мотивів не вкладався у його свідомість. Бачив лише голий факт, дикий, неправдоподібний, гротескний.

Надворі починалися ранні осінні сутінки. Він підійшов до вікна і читав листа Беати, вже й сам не знав укотре.

Раптово почувся стукіт у двері й Вільчур здригнувся. Вмить його охопила якась нестримна надія.

«Це вона! Повернулась!..»

Але наступної миті зрозумів, що це неможливо.

– Прошу, – відповів охриплим голосом.

До кімнати увійшов Зигмунт Вільчур, його далекий родич, голова апеляційного суду. Вони підтримували досить щирі стосунки і бували один в одного досить часто. Поява Зигмунта в цей момент не була випадковою, і професор відразу здогадався, що йому по телефону повідомила Міхалова.

– Як справи, Рафале? – енергійно заговорив Зигмунт дружнім тоном.

– Що нового у тебе? – професор простягнув йому руку.

– Що ти так сидиш у потемках? Дозволиш? – і, не чекаючи відповіді, крутнув вимикач. – Холодно тут, собача осінь. Що я бачу! Дрова в каміні! Немає кращого від каміна. Нехай же той Броніслав запалить…

Він прочинив двері й гукнув:

– Броніславе! Прошу запалити в каміні.

Лакей, входячи, скоса поглянув на свого господаря, підняв із підлоги кинуте хутро, розпалив вогонь і вийшов. Вогонь швидко почав лизати сухі дрова. Професор нерухомо стояв біля вікна.

– Ходи ж бо, сядьмо, побалакаймо. – Зигмунт потягнув його до фотеля перед каміном. – Отже, тепло – чудова річ. Ти як молодший від мене не можеш іще цього оцінити. Але на мої старі кості… Що ж це ти не в лікарні?

– Так… Так сталося.

– А я власне подзвонив, – натхненно продовжував голова, – дзвонив до лікарні. Хотів зайти, щоб отримати твою пораду. Мене починає турбувати ліва нога. Боюсь, що це ішіас…

Професор мовчки слухав, тільки окремі слова долітали до його свідомості. Рівний і приємний голос Зигмунта зробив так, що думки почали концентруватися, поєднуватися, зв’язуватись у якусь майже реальну картину.

Він здригнувся, коли двоюрідний брат змінив тон і спитав:

– А де ж Беата?

Обличчя професора змінилось, і він із зусиллям відповів:

– Виїхала… Так… Виїхала… Виїхала… за кордон.

– Сьогодні?

– Сьогодні.

– Це досить несподівано, видається мені? – ненароком зауважив Зигмунт.

– Так… так. Я її послав… Розумієш… були певні справи й у зв’язку з тим…

Він говорив дуже важко, страждання так чітко відбилося на його обличчі, що Зиґмунд поспішно найтеплішим тоном, як тільки міг, промовив:

– Розумію. Нормально. Тільки бачиш, на сьогодні ви розіслали запрошення на вечір. Слід би було подзвонити до всіх і відкликати… Ти дозволиш мені цим зайнятися?..

– Прошу…

– Ну й прекрасно. Гадаю, що Міхалова має список запрошених. Візьму його в неї. А ти вчиниш найкраще, коли ляжеш спати, так?.. Не буду тобі більше морочити голову. Ну, до побачення…

Простягнув руку, але професор цього не помітив. Зигмунт поплескав його по плечу, ще на хвилинку затримався у дверях і вийшов.

Вільчур прокинувся, коли брязнула клямка. Побачив, що стискає у долоні лист Беати. Зім’яв його в маленьку кульку і вкинув у вогонь. Полум’я тут же оточило її, вона спалахнула червоним вогнем і перетворилася на попіл. Вже давно після неї не залишилось і сліду, вже давно дрова в каміні перетворилися на купку червоних жарин, коли він протер очі та підвівся. Поволі відсунув фотель, роззирнувся навколо.

– Не можу, не можу тут витримати, – безмовно прошепотів і вибіг у передпокій.

Броніслав зірвався з крісла.

– Пан професор виходить?.. Осіннє чи тепліше пальто?

– Однаково.

– На вулиці лише п’ять градусів. Краще, думаю, тепліше, – вирішив лакей і подав пальто.

– Рукавички! – закричав, вибігаючи за професором на ґанок, але Вільчур вже не почув. Він був на вулиці.

Кінець жовтня того року був холодним і дощовим. Сильний північний вітер оббивав із дерев рештки передчасно пожовклого листя. На тротуарах хлюпала вода. Поодинокі перехожі йшли з піднятими комірами, схиливши голову, щоб сховати обличчя від дрібних, гострих крапель дощу, або обома руками тримали парасолі, які щоразу шарпали раптові пориви вітру. З-під коліс автомобілів, які рідко проїжджали вулицею, розліталися каламутні бризки води, коні ліниво чалапали, тягнучи фаетони з піднятими навісами, які омивав дощ, вони мляво виблискували у світлі жовтих ліхтарів.

Доктор Рафал Вільчур машинально застебнув пальто і пішов уперед.

«Як вона так могла вчинити! Як могла!» – повторював подумки. Чи вона не усвідомлювала, що відбирає у нього все, що позбавила його сенсу і мети існування? І чому?.. Тому, що зустріла якогось чоловіка… Якби він тільки знав, якби був упевнений, що той зуміє оцінити її, не скривдить, дасть їй щастя. Написала тільки його ім’я: Янек.

Вільчур у пам’яті почав перебирати ближчих і дальших знайомих. Ніхто з них. Може, це якийсь злидар, шахрай, волоцюга, який її покине при першій же нагоді. Якийсь професійний спокусник, який напустив Беаті туману, обкрутив, підманув фальшивими освідченнями та присягами. Авжеж, він розраховував на гроші. Що станеться, коли він переконається, що Беата навіть своїх дорогоцінних прикрас не взяла?.. Це точно рафінований пройдисвіт. Так, треба його ловити, треба, поки ще є час, відвернути злочин. Потрібно вимагати від влади, від поліції шукати їх. Оголосити їх у розшук, послати детективів…

Під впливом такої думки він затримався й оглянувся. Був у середмісті. Пригадав собі, що десь тут, на другій чи третій вулиці колись, проїжджаючи поряд, бачив вивіску комісаріату поліції.

Вирушив у тому напрямку, але, зробивши кілька кроків, повернувся.

– І що з того, що я її знайду? Вона ніколи не погодиться повернутись до мене. Вона щиро написала, що не кохає, що її дратувала так звана вищість, його багатство і слава… І його любов. Вона була настільки делікатною, що цього чітко не сказала… Яким правом він може її судити, вирішувати її долю? Навіть якщо вона хоче поневірятися разом із отим?.. Яких іще аргументів можна вжити, щоб переконати жінку повернутися до нелюбого, до… ненависного чоловіка?.. Зрештою, чи не надто поспішно він дійшов висновку, що отой чоловік – покидьок суспільства і хтивий мерзотник?.. Беата ніколи не любила мужчин такого роду, її завжди захоплювали ідеалісти, мрійники… Навіть Маріолі читала ліричні вірші, яких ця семирічна дівчинка ще не могла зрозуміти. Читала для себе.

Чоловік, з яким вона поїхала, мусить бути молодим, непрактичним бідняком. Яким чином, коли вони познайомилися?.. Чому ніколи Беата словом не обмовилася про нього?.. І раптом утекла. Вона вчинила надто безвідповідально і підступно. Лишила чоловіка, який для неї все… як пес, як раб… – І за що? За що?!

Чи згрішив будь-чим проти неї, проти свого кохання?.. Ніколи! Навіть подумки! Взагалі, вона була першою жінкою, яку він полюбив. Це було менше десяти років тому. Він добре пам’ятав усе. Вони познайомилися випадково. І він благословляв цей випадок іще до сьогодні, благословляв уранці й увечері, щогодини, коли дивився на неї й тішився думкою, що буде нею милуватися. Тоді він був іще доцентом і вів практичні заняття у морзі, коли вантажівка переїхала її дідуся. Він надав йому першу допомогу. Важкі переломи обох ніг. Старенький заклинав його, щоб якомога обережніше повідомити його дружині, хворій на серце, і внучці. Двері маленького помешкання у Старому Місті йому відчинила Беата.

А через кілька місяців вони вже заручились. Їй щойно виповнилося сімнадцять років. Вона була худенька й бліда, носила дешевенькі поштопані платтячка. В домі панувала біда. Батьки Беати під час війни[1] втратили всю свою маєтність. Дідусь аж до того смертельного випадку утримував стареньку дружину і внучку за уроки іноземних мов, які він давав по заможних домах. Бабуся, поки не перебралася до родинного склепу на Повонзках[2], до єдиного прекрасного маєтку, який їм залишився від колишнього багатства, годинами розповідала внучці та її нареченому про минулі блискучі часи роду Гонтинських, про палаци, полювання, бали, про табуни коней і про скарби, про наряди, які виписувалися з Парижа… Беата сиділа і слухала, а в її замріяному погляді, здавалося, миготів жаль за тією втраченою минувшиною, за тією казкою, яка вже ніколи не повернеться.

І в таку мить він стискав її худеньку ручку і говорив:

– Я все це тобі дам. Побачиш, Беато! І коштовності, і наряди з Парижа, і бали, і прислугу! Все тобі дам!

А сам тоді не мав нічого, крім кількох валізок у холостяцькій кімнаті, шафи з фаховими книжками та скромної платні доцента.

У нього була сталева воля і могутня віра, і бажання, яке пекло ніби вогнем, щоб дотримати слова, даного Беаті. Він розпочав боротьбу. За посаду, за практику, за багатих пацієнтів. Великі знання, вроджений талант, незламний характер і праця, завзята, нестерпна праця, зробили своє. А ще й щастя сприяло. Росла слава, росли доходи. На тридцять сьомому році життя він отримав кафедру, а через кілька тижнів іще більше щастя спіткало його – Беата народила дівчинку.

Саме на честь тієї чудової прабабусі Гонтинської названо її: Марія Іоланта, і зменшене її ім’я стало Маріола.

Спогад про дочку новим болем стиснув серце професора Вільчура. Не раз він замислювався над тим, котру з них він більше любить… Коли маленька почала говорити, одним із перших її слів було:

– Татусю…

Так вже й лишилося. Завжди називала його татусем. Коли їй було два рочки, вона захворіла на важку скарлатину, а потім одужала. Він дав собі слово, що з цього часу всіх бідних дітей лікуватиме безкоштовно. У його дорогій лікарні, де завжди бракувало місць, кілька палат займали діти – безкоштовні пацієнти. Бо ж усе це було заради неї, для її здоров’я.

А тепер її в нього відібрали.

Це вже було не по-людськи, це вже переходило всякі рамки егоїзму.

– Ти мусиш її віддати мені. Мусиш! – говорив голосно, стискаючи кулаки.

Перехожі оглядалися йому вслід, але він цього не зауважував.

– Закон на моєму боці! Ти покинула мене, але я змушу тебе повернути мені Маріолу. Закон на моєму боці. І моральне право теж. Ти сама мусиш це визнати, ти, підла, підла, підла!.. Нікчемо, чи ти не розумієш, що вчинила злочин! Який іще може бути важчий злочин?.. Який, скажи сама!.. Тобі гидкими були гроші та все решта. Добре, але чого тобі бракувало? Не любові ж, бо ніхто тебе так кохати не в змозі, як я! Ніхто! У цілому світі!

Він спіткнувся й мало не впав. Він ішов незамощеною вулицею, грузнучи в болоті до кісточок. Тут і там було розкидане каміння, по якому мешканці маленьких будиночків цього району намагались дістатися додому по сухому. Вікна вже були темні. Поодинокі гасові ліхтарі розсіювали мляве голубувате світло. Праворуч відходила ширша, більш забудована вулиця. Вільчур повернув у неї і плентався щораз повільніше.

Він не відчував утоми, лише ноги стали важкі, нестерпно важкі. Він напевно змок аж до сорочки, бо кожен повів вітру відчував ніби голою шкірою.

Раптом хтось йому перейшов дорогу.

– Пане дорогесенький, – обізвався захриплий голос, – позич, пане, без банківської гарантії, п’ять злотих для іпотеки Польської Спиртової Монополії[3]. Надійність і довіра гарантовані.

– Що? – професор не зрозумів.

– Не щокай, бо общокають, каже Святе Писання: що більше щокаєш до ближнього свого, таким щоканням общокають і тебе, громадянине столиці тридцятимільйонної держави з виходом до моря.

– Що ви від мене хочете?

– Здоров’я, щастя і всіляких успіхів. А найбільше бажаю собі наповнити мій пустий шлуночок сорокап’ятипроцентним розчином алкоголю за ласкавої співучасті повної дози свинини, званої ковбасою.

Волоцюга ледь похитувався на ногах, а від його обличчя, зарослого багатоденною щетиною, тхнуло перегаром.

Професор вийняв із кишені кілька монет і подав йому.

– Прошу.

– Bis dat, qui cito dat[4], – відповів сентенцією п’яничка. – Thank you, my darling[5]. – Дозволь же, щедрий жертводавцю, що взамін і тобі пожертвую щось дорогоцінне. Маю на увазі своє товариство. Так! Слух тебе не підводить, добрий чоловіче. Можеш торкнутися такої честі. Noblesse oblige[6]!

Я ставлю! Ти змокнув, sir[7], і замерз на холоді, ходи до моєї хатинки і зігрійся разом зі мною. Насправді, я не маю хатинки, але зате володію знанням. Що там якийсь будинок у порівнянні зі знаннями?.. А ними, пане, mon prince[8], поділюся. Мої знання широкі. Наразі йдеться тільки про їхню топографічну частину. Я конкретно знаю, де знаходиться єдина корчма, до якої о такій порі людина може потрапити без виламування замків і ґрат. Словом: Дрожджик. Тут, на розі Полянецької та Вітебської.

Вільчур подумав, що алкоголь піде йому на користь. Справді, він перемерз. А крім того, монотонна балаканина п’янички, який зустрівся йому на шляху, діє оглушливо. Мимоволі з того лепету, який гальмував яскраву картину нещастя, що звалилося на нього, він намагався щось зрозуміти. Та балаканина розплутувала під черепом цілі клубки найболючіших думок.

На сході вже починало сіріти, коли після другого стуку в зачинені віконниці, нарешті, вони потрапили до маленького магазинчика, просякнутого випарами бочок із-під оселедців, запахами пива та гасу. У кімнаті за магазином, ще більш просмерділій, у цигарковому диму дешевого, кислуватого тютюну, в кутку сиділи кілька вщент п’яних чоловіків. Господар, квадратний здоровило з мордою заспаного бульдога, у брудній сорочці й у розстебнутій жилетці, ні про що не питаючи, поставив на вільний столик пляшку горілки та вищерблену тарілку з обрізками якогось м’ясива.

Але тут було тепло. Розкішно тепло, замерзлі аж до болю руки, здавалося, відходили. Перша чарка горілки відразу зігріла горло та шлунок. Випадковий товариш не переставав говорити. Пияки в кутку не звертали на прибульців ніякої уваги. Один голосно хропів, троє інших час від часу вибухали белькотінням якихось незрозумілих слів. Ніби про щось сперечались.

Друга чарка горілки принесла Вільчурові певне полегшення.

«Як це добре, – подумав він, – що на мене тут ніхто не дивиться, ніхто нічого…»

– …бо, прикинь, графе, – тягнув свій монолог зарослий товариш, – Наполеона дідько вхопив, Олеська Македонського ditto[9]. А чому, питаєш, так голосно? А це все тому, що річ не полягає в тому, щоб бути кимось. Мистецтво – бути нічим. Дрібним інсектом[10] за коміром Провидіння – disce puer[11]! Я це тобі кажу, я, Самуїл Обедзинський, який ніколи не впаде з котурнів і не розіб’ється, бо ніколи ні на що не вийде. Цоколь служить підкладкою для дурнів, дорогий друже. А віра – це кулька, з якої раніше або пізніше вийде повітря.

Шанс?.. Є, зрештою: скоріше сам здохнеш. Стережіться кульок, громадяни!

Підніс догори пусту пляшку і закричав:

– Пане Дрожджику, ще одну! Дарувальнику всілякої радості, опікуне заблукалих, жертводавцю свідомості й забуття.

Понурий шинкар, не поспішаючи, приніс горілку, широкою долонею вдарив об дно і поставив перед ними відкорковану пляшку.

Професор Вільчур мовчки випив і здригнувся. Він ніколи не пив і противний смак ординарної горілки викликав огиду. Але вже відчував легкий шум у голові та хотів сп’яніти повністю.

– Сенс володіння сірою мозковою масою, – говорив чоловік, який назвався Самуїлом Обедзинським, – полягає в жонглюванні між свідомістю і мороком. Бо чим же можна виправдати драму інтелекту, який доходить до абсурдного твердження про те, що є вибриком природи, непотрібним баластом, міхуром, причепленим до хвоста нашої звірячої високоповажності? Що ти знаєш про світ, про речі, про мету існування? Так, питаю тебе, істото, обтяжена двома кілограмами мозкової речовини, що ти знаєш про мету?.. Чи це не парадокс? Ти не зможеш поворухнути рукою, не зможеш зробити кроку без чіткого розуміння мети. Правда?.. А тим часом народжуєшся і протягом кількох десятків років робиш мільйони, мільярди різноманітних дій, борешся, працюєш, вчишся, падаєш, встаєш, радієш, упадаєш в розпач, думаєш, споживаєш стільки енергії, скільки її виробляє варшавська електростанція, на якого дідька все це? Так, друже, не знаєш і знати не можеш, із якою метою ти все це робиш. Єдиною інстанцією, до якої ти можеш звернутися за достовірною інформацією в цьому розумінні, є твій розум, а той, скажімо так, безпорадно розводить руками. Отже, де сенс, де логіка?

Він голосно засміявся й одним духом перехилив чарку.

– Тож для чого існує розум, якщо не вміє виконати свого єдиного, власне, єдиного завдання?.. Знаю, яку відповідь мені дасть, але це також дурниці. Скаже, що поле його діяльності охоплює тільки функції життя. Причини і мета життя належать до іншого департаменту. Погоджуюсь. Але ти побачиш, як він собі дає раду з життям. Що нам може це пояснити? І, виявляється, що нічого. Нічого, окрім найелементарніших звірячих функцій. То для чого ж виріс у нас під черепом цей новотвір? На яку таку біду, запитую тебе, вельмишановний друже? Бо що він знає? Чи знає, що таке думка?! Чи він дав чоловікові бодай пізнати самого себе? Пізнати хоча б настільки, щоб спромога була з упевненістю сказати: я – негідник або я – порядна людина. Я – ідеаліст або матеріаліст. Ні та й ні, стократ – ні! Скаже тільки, чи хочу телятини або свинини. Але на це вистачить розуму звичайного дворняги. А якщо йдеться про людей, про ближнього? Навчить нас чогось?.. Ні! Даю гарантію всім своїм майном, що під вашим, пане, високим чолом не зародилося ніякої аксіоми щодо моєї цікавої особи. Хоч ми й розмовляємо між собою вже… дві пляшки. Зрештою, скажімо, чи у вас, пане, є якась аксіома не щодо мене, але щодо тих, хто вам відомий багато років?.. Може, щодо братів, щодо батька, щодо дружини, щодо друга?.. Ні! Люди ходять у непробивних скафандрах. І немає способів проникнути у їхній зміст. За нас, кавалерів! Пий, пане!

Стукнув у чарку Вільчура і випив свою.

– Якщо захочеш, маестро, дізнатись, який насправді має вигляд шикозна дама, можеш за нею підглянути у ванній крізь шпарку для ключа. Переконаєшся, що у неї обвислі груди і худі ноги. Дізнаєшся про неї щось нове. Але про її суть нічого й далі не знатимеш. Бо навіть коли залишається наодинці з собою, знімає скафандр, який завжди носить на собі, під сподом має інший, якого ніколи не знімає і який для неї самої є чимось непроникливим. Правда? Зрозуміло, що є миті, коли можна комусь заглянути в рукав чи за комір. Це хвилини катастрофи. Скафандр розривається, тріскається, з’являються шпарини і щілини. Ось… ось, наприклад, у такій ситуації, в яку ти зараз потрапив, вождю! По тобі проїхалося щось важке.

Він похилився над столиком і втупив у Вільчура свої голубі, почервонілі очні яблука.

– Правда? – спитав із притиском.

– Так, – професор ствердно кивнув головою.

– Зрозуміло! – гнівно викрикнув Обедзинський. – Ясно! Людина, що так прагне спокою, як я, не може кроку ступити, щоб не зіткнутися з людським безглуздям! Бо дно кожної трагедії – то безглуздя!.. То що? Кулька чи котурни?.. Ти збанкрутував, викинули тебе з якогось міністерського стільця чи розчарування? Що?.. Жінка?.. Зрадила тебе?..

Вільчур опустив голову і глухо проказав:

– Залишила…

Очі Обедзинського збблиснули злістю.

– Ну то й що! – заверещав він. – Що тут такого?!

– Що такого? – Вільчур вхопив його за рукав. – Це все. Все!

У його голосі було щось таке, що стало останнім аргументом, аби Обедзинський одразу принишк, скулився і замовк. Лише через кілька хвилин почав тихо говорити якимось жалібним тоном:

– Підле життя, а я не маю щастя. Я гидую всякими сентиментами, то, власне, доля вічно мусить порозкидати на моєму шляху різні жертви сентиментів. Чорт забирай… Не підлягає сумніву, що це справа умовна. Одного довбешка з ніг не звалить, інший на скоринці послизнеться і лоба розтрощить. Немає ніякої мірки, ніякого критерію. Пий, братику. Горілочка – то добра справа. Sapristi![12]

Він наповнив чарки.

– Пий – повторив, утискаючи чарку в пальці Вільчура. – Гей, Дрожджику, давай наступну!

Господар зліз зі свого лігвища в алькові й приніс пляшку, після чого вимкнув світло. Його вже не треба було. Через вікно з брудного подвір’я заглядав похмурий і дощовий, але вже справжній день. Товариство з кутка, залишивши дружбана, який продовжував хропіти, висипало на вулицю.

Обедзинський сперся на лікті й у п’яній задумі сказав:

– Так воно є з жінками… Одна присмокчеться до тебе і всі соки витягне, інша обдере тебе, як липку, третя обдурить на кожному кроці або і така буде, що втягне тебе в буденність, у щоденне болото… Прання, прибирання, пелюшки і таке інше. Оце тобі й життя… Але то неправда, це все залежить від чоловіка, який він є! Одному минеться легко, інший як підстрелений кіт закрутиться, запищить і здихає, а такий, як ти, amigo[13]?.. Мусиш бути твердим, як велике дерево. Якщо б із тебе кору здерли, на тобі б виросла нова, коли б тобі віття обрізали, виросло б нове… Але ось вирвали з корінням із землі… закинули тебе в пустелю…

Вільчур нахилився до нього пробелькотів:

– З корінням… це правда…

– От, бачиш. І сила не допоможе, якщо немає об що спертися. Земля розмокла, розпливлася, перестала існувати. Ще Архімед сказав… Що ж це він сказав… Зрештою, рудий пес йому морду лизав… Ага!… Про що я говорив? Про коріння! Найсильніше коріння не зарадить, якщо немає за що триматись. О!.. Собаче – свиняче… таке життя…

Язик йому щораз більше заплітався. Врешті він перехилився, сперся об стіну і заснув.

Вільчур рештками розуму подумки повторював:

«Як дерево, вирване з корінням… Як дерево, вирване з корінням…»

Він не спав, напевно, довго, і коли його розбудили безцеремонними штурханами, насилу розплющив очі й заточився. Алкоголь іще не встиг вивітритися. На столі знову стояла горілка, а окрім нічного товариша було ще троє незнайомців. Професор Вільчур з трудом усвідомив, де він знаходиться, і раптовим гострим болем у ньому відізвався спогад про Беату. Зірвався і, перевертаючи по дорозі стільці, попрямував до дверей.

– Гей, пане шановний! – крикнув услід йому господар.

– Що?

– А платити хто буде?.. Рахунок сорок шість злотих.

Вільчур машинально дістав із кишені портмоне і подав банкноту.

– Але й грошви! О-го-го! – здивувався тихенько один із компанії.

– Стули пельку, – гаркнув інший.

– Дрожджику! – закричав третій. – Що фраєра корчиш! Поверни гостеві решту! Подивися на нього!

Господар глянув із ненавистю, відрахував гроші й подав Вільчурові.

– А ти, шибенику, – буркнув до нього, – пильнуй свого.

Вільчур не звернув на це найменшої уваги і вийшов на вулицю. Падав густий мокрий сніг, але проїжджа частина і тротуари залишалися чорними, бо він тут же танув. Вулицею тяглися вози з вугіллям.

– Покинула мене… покинула… – повторював Вільчур. Ішов, похитуючись, уперед. – Як дерево, вирване з корінням…

– Шановний пан на Грохув?[14] – почув поряд чийсь голос. – То, може, краще обійти Равською. Менше болота.

Він упізнав одного з компанії.

– Мені все одно, – махнув рукою.

– То й добре. Мені по дорозі. Підемо разом. Разом веселіше. А вас, пане, справді спіткало якесь нещастя?

Вільчур не відповів.

– Відомо, людська справа. А я вам скажу, що від переживання існує тільки один спосіб: залити трохи, щоб полірнути. Зрозуміло, що не в такій норі, як у того Дрожджика, шахрая, який гостям подає м’ясо зі стрихніном. Тут недалеко, на Равській вулиці, є порядний шинок, я знаю. І побавитися можна, кельнерки обслуговують гостей. А ціна та сама.

Далі знов ішли мовчки. Супутник, значно нижчий і худіший від Вільчура, взяв його під руку і раз за разом задирав голову, щоб поглянути на нього з-під козирка своєї жокейки. Вони пройшли кілька вулиць, коли той потягнув професора вбік.

– Ну, то вступимо, чи як?.. Найкраще полірнути. Це вже тут. По єдиній.

– Добре, – погодився Вільчур, і вони увійшли до шинку.

Перший ковток горілки не приніс полегшення, навпаки, отверезив затуманений розум, наступні ж чарки зробили своє.

У сусідній залі хрипко грав оркестр. Увімкнули світло. Через деякий час до них приєдналися ще двоє чоловіків, з вигляду робітники. Товста, сильно розфарбована офіціантка також присіла до них. Вони вже пили третю пляшку, коли раптово з бокової кімнати почувся голосний жіночий сміх.

Професор Вільчур зірвався на рівні ноги. Кров ударила у скроні, секунду він стояв нерухомо. Він міг присягнутися, що це був голос Беати. Раптовим рухом відіпхнув товариша по чарці, який перегороджував йому дорогу, й одним скоком опинивсь у дверях.

Дві гасові лампи яскраво освітлювали невелику кімнату. За столиком сидів якийсь кремезний чоловік із великим животом і веснянкувата дівчина у зеленому капелюшку.

Вільчур повільно повернувся, важко впав на стілець і зайшовсь у плачі.

– Налий йому ще, – пробурмотів чоловік у жокейці. – Він уже готовенький.

Він потряс Вільчура за плече.

– Пий, братику, пий! Що там!

Коли об одинадцятій зачиняли шинок, компаньйони мусили підтримувати Вільчура, бо той вже не міг іти самостійно, заточуючись своїм великим тілом, хитався на всі боки. Вони важко сопіли. На щастя, йти далеко не довелося. За рогом, у темній пустій вуличці, чекав фаетон із піднятим тентом. Без слова запакували Вільчура всередину і втиснулися поряд з ним. Візник погнав коня.

Через кільканадцять хвилин будинки стали траплятися все рідше. Обабіч, тут і там між парканами, блищало світло гасових ламп. Врешті й воно зникло. Натомість у ніздрі вдарили випари великого сміттєзвалища. Фаетон повернув убік, відразу не стало чути цокання кінських копит, бо їхали по м’якій ґрунтовій дорозі. Доїхали до першої глиня- ної ями.

– Стій краще тут, – почувся тихий голос.

Хвилину прислухалися. Десь далеко чувся гул міста. Тут же панувала цілковита тиша.

– Викидай його, – пролунала коротка команда.

Три пари рук вчепились у безвладне тіло. За мить вміст кишень було очищено. Без зусиль зняли пальто, піджак і жилетку. Раптом, очевидно, під впливом холоду, Вільчур прийшов до тями і закричав:

– Що це, що ви робите?..

Одночасно він силувався підвестися з землі. У той момент, коли вже майже стояв на ногах, отримав страшний удар у потилицю. Беззвучно звалився, як колода, на землю. Позаяк, падаючи, він закотився аж на край глибокої ями, до якої зсипали сміття, тіло зсунулось на дно.

– Холера! – лайнувся один. – Не міг притримати?

– А для чого?

– Дурне щеня! Для чого? Зараз лізь в яму по черевики та штани!

– Сам лізь, коли ти такий хитрий.

– Що ти сказав? – перший загрозливо наблизився до нього.

Ішло вже до бійки, коли обізвався флегматичний голос візника, який до цього часу мовчки палив цигарку.

– А я кажу: поїхали. Хочете, щоб нас тут накрили?..

Чоловіки опам’ятались і вскочили у фаетон. Кінь рушив з місця. Перед виїздом на головну вулицю затрималися, візник із-під козел вийняв старий мішок і ретельно витер усі колеса від сміття, яке причепилося до них, після чого вскочив і пришпорив коня. Незабаром на полях запанувала давня тиша.

Протягом дня сюди ніхто не заглядав, а вночі – тим більше. Тільки на ранок розпочнеться рух біля глиняних рам. Це селяни з навколишніх сіл, які працювали на вивозі сміття зі столиці, приїжджали сюди зі своїм смердючим багажем. Приїжджали, висипали з возів сміття і, заробивши кілька злотих, поверталися додому. Більш сумлінні скидали нечистоти просто до ям, як було визначено, інші, користаючись відсутністю контролю, зсипали просто в полі.

Старий Павел Баньковський, господар із Березової Вільки, любив порядно зробити роботу. Тому й під’їхав до краю ями і заходився розвантажувати свого воза. Він не поспішав, бо й кобилі треба було дати відпочинок перед дорогою, та й сам він потерпав від задишки, що у його віці було справою зрозумілою.

Власне, вже закінчив роботу і мостив собі мішок із рештками сіна, коли з ями долинув якийсь стогін. Про всяк випадок перехрестився і наставив вуха. Стогін почувся ще ясніше.

– Гей, там! – крикнув. – Що за дідько?

– Води, – почувся слабкий голос.

Цей голос Павлові Баньковському видався знайомим. Увечері він їхав до міста і бачив Матеуша Піотровського з Бучинця, який так само їхав на вивіз сміття. Щось підказало Баньковському, що це власне Піотровський. І голос той самий, і завжди він до цієї ями зсипав. Та й випити любив. Сп’яну впав у яму, може, щось собі зламав і лежить.

Роззирнувся довкола. Ще було темно, на сході ледве сіріло. Якщо Піотровський свою фурманку залишив тут, то кінь напевно сам потягнувся до Бучинця.

– А то ви, пане Піотровський? – запитав. – Впали сюди, чи що?..

У відповідь почувся тільки тихий зойк.

«А може, то йому ті міські зробили?» – подумав господар. Від людей із міста всього найгіршого можна чекати.

Помацав ногою спадистий схил, після роздумів повернувся до коня, відв’язав шнури, які слугували замість віжок, зв’язав їх між собою, тугим вузлом прив’язав до осі та, тримаючись за шнур, спустився вниз.

– Пане Матеуше, відгукніться, бо темно, – закричав він. – Де ви?

– Води!.. – почув голос вже біля себе.

Він схилився і намацав плече.

– Води не маю, звідки вода? Мусите вилізти нагору. А де ваш кінь?.. Сам додому вирушив?.. Ну ж бо, не підніму вас, спробуйте встати.

Він притоптав ногами сміття, обперся і шарпнув безвладним тягарем.

– Руштеся. Далі, далі! Сам не дам ради.

– Не можу.

– О-о-о! Не можу! Піднатужтеся. Бо ж не будете тут здихати.

Руки Баньковського натрапили на густу рідину, яка обліпила волосся. Понюхав свої пальці й запитав:

– Побили вас, чи що?

– Не знаю…

Селянин задумався.

– Так чи сяк, не будете тут здихати. Тьху!.. Вважайте, у мене є шнурок, аби ви тільки піднялися, то якось підтягнетесь.

До лежачого, мабуть, поверталися сили, бо він поворушився раз, удруге, але знову впав, хоч Баньковський підтримував його як міг.

– Нема ради, – вирішив він, – треба йти по підмогу. Напевно, вже люди поприїжджали.

Видерся з ями і через кілька хвилин повернувся з двома іншими, поясняючи їм, що якісь варшавські розбишаки побили тут Піотровського з Бучинця. Селяни без розмови взялися за роботу і незабаром витягнули пораненого та поклали на возі старого. Зрештою, врятований почувався краще, бо сам сів і почав скаржитися на холод.

– Тільки штани йому залишили, сволота, – лайнувся один із господарів.

Тра’ було б до комісаріату, – зауважив інший.

Баньковський поворушив плечима.

– Не моя справа. Підвезу його до Бучинця і так по дорозі, а там хай його сини роблять, що хочуть. Чи у відділок, чи як.

– Так, так, – підтакнули, – певне. Їхня справа.

Старий підсунув лежачому під голову мішок із сіном, сам сів на голі дошки і потягнув за віжки. Коли виїхали на шосе, він зручніше всівся і задрімав. Кобила сама добре знала дорогу.

Прокинувся, коли вже зовсім ясно стало на небі. Розглянувся і протер очі. За ним на возі, прикритий якимось рядном, лежав незнайомий чоловік. Велике, набрякле обличчя, чорне волосся, на тім’ї заліплене згустками крові. Баньковський присягнувся б, що ніколи в житті не зустрічав його. А вже на Піотровського з Бучинця зовсім не був схожий. Хіба що зростом і фігурою, бо він також був здоровим мужиком. З-під короткого, дірявого рядна виглядала тонка порвана сорочка, вимазані болотом штани і міські черевики.

– От чорт! – лайнувся він і задумався, що з тим усім зробити.

Роздумував, роздумував і врешті нахилився і потряс пасажира за плече.

– Гей, пане, прокидайся! Здорово ти хильнув! Прокидайся! Людина сама собі лихо знайде… Прокидайся!

Пасажир поволі розплющив очі і звівся на лікоть.

– Що ви за один, пане?.. – гнівно запитав селянин.

– Де я є, що це? – відповів питанням на питання пасажир.

– А на моєму возі. Не бачиш?

– Бачу, – буркнув чоловік і ледве сів, підтягуючи під себе ноги.

– Ну?

– А звідки я тут узявся?

Баньковський відвернувся і сплюнув перед собою. Треба було б подумати.

– А я знаю? – врешті повів плечима. – Я спав, я спав, а ти, напевно, заліз на віз. З Варшави, що?

– Що таке?

– Тож я й питаю, ви, пане, є варшав’янином?.. Бо якщо так, то немає чого їхати зі мною до Вульки чи до Бачинця. Я додому їду. А вам же, пане, не до Вульки. О, мені вже за тим вітряком треба повертати… Зійдете чи як?.. І так до рогатки буде з десять кілометрів…

– Куди? – запитав чоловік, а в його очах стояв подив.

– Тож кажу, до варшавської рогатки. Ви з Варшави?

Чоловік витріщив очі, обтер чоло і сказав:

– Не знаю.

Баньковського аж підірвало. Тепер він зрозумів, що має справу з мерзотником. Обережно обмацав собі груди, де був схований мішечок із грішми, і роззирнувся. На відстані, може, пів кілометра, тягнулися вози.

– Що ж ти вдаєш із себе дурня, – гаркнув він, – не знаєш, звідки ти?

– Не знаю, – повторив чоловік.

– То тобі, напевно, розум помішався. А того, хто тобі голову розбив, ти теж не знаєш?

Той обмацав собі голову і пробурмотів:

– Не знаю.

– Ну то злазь із воза! – крикнув розлючений до краю селянин. – Злазь!

Потягнув на себе віжки і кобила стала. Незнайомець слухняно звалився на шосе. Зліз і почав роззиратися на всі боки, ніби був без тями. Баньковський, зауваживши, що незнайомець, можливо, не має ніяких злих намірів, вирішив звернутися до його сумління.

– То я з тобою по-людськи, по-християнськи, а ти як до пса. Тьху, міське стерво! Питаю, чи з Варшави, то навіть відповідає, що не знає. То, може, також не знаєш, що тебе мати породила?.. Може, й не знаєш, що ти за один і як тебе звати?..

Незнайомець дивився на нього широко розплющеними очима.

– Як?.. мене звати?.. Як?.. Н-не знаю… не знаю…

І на його обличчі м’язи скоротилися ніби зі страху.

– Тьху! – сплюнув Баньковський і раптово свиснув батогом по хребті кобили. Віз покотився вперед.

Від’їхавши зо дві стаї[15], господар оглянувся: незнайомець ішов краєм шосе за ним.

– Тьху! – повторив і вдарив кобилу, що аж почала бігти риссю.

Розділ II

Зникнення професора Рафала Вільчура зворушило усе місто. Передовсім у всьому цьому була якась таємничість. Усі ті, хто роками зустрічався з професором і добре його знав, запевняли, що будь-які припущення на тему самогубства були абсурдними. Вільчур відзначався надзвичайним життєлюбством, любив свою роботу, любив родину, любив життя. Його фінансовий стан був надзвичайно добрим. Його слава росла. У лікарському світі його вважали знаменитістю.

Убивство видавалося також справою, яку слід було відкинути з простої причини: у професора не було ворогів. Єдиним мотивом, який можна було б узяти до уваги і який був схожий на правду, – пограбування. Але й тут з’явилися великі сумніви. Дуже просто було доведено, що того критичного дня професор мав при собі якусь тисячу злотих. Усі також знали, що він носив звичайний простий годинник і навіть не носив обручки. Через те спланований напад з метою пограбування і вбивство, як результат такого нападу, не сприймалися правдоподібно. У випадку катастрофи або випадкового вбивства тіло швидко було б знайдено.

Залишалась іще одна версія: втрата пам’яті. Оскільки минулого року поліції вдалося знайти п’ятеро осіб, які пропали безвісти через втрату пам’яті, більшість газет у численних повідомленнях висували саме таке припущення.

Проте якщо у тих інформаціях побіжно, то у приватних розмовах обговорювалися таємничі обставини зникнення професора Вільчура і називалися зовсім інші причини.

Зовсім даремно репортери штурмували віллу професора на Алеї Бузку. Вони просто довідалися про те, що дружини професора разом із семилітньою донечкою немає у Варшаві, слуги ж ніби набрали в рот води і відмовлялися надавати будь-яку інформацію. Більш нахабних журналістів відсилали до двоюрідного брата зниклого, до голови апеляційного суду Зигмунта Вільчура. Він же з непохитним спокоєм повторював:

– Життя мого родича з дружиною було надзвичайно щасливим. В очах багатьох друзів вони незмінно вважалися щасливою сім’єю. Тож пов’язувати зникнення професора, яке мене потрясло до глибини душі, з його сімейними справами, є і залишиться, – говорив він з притиском, – недоречним.

– Чи може пан голова нам сказати, де зараз перебуває пані Беата Вільчур? – запитували журналісти.

– Так, так. Я готовий повторити вам те, що чув із уст мого двоюрідного брата саме того дня, коли він востаннє вийшов із дому. Він мені заявив, що відправив дружину з дитиною за кордон.

А мета такої поїздки?

Голова з усмішкою на вустах зробив рукою невизначений жест.

– Зізнаюся вам, панове, що я не питав про це. Правдоподібно, йшлося про поїздку на лікування. Наскільки я собі пригадую, дружина мого двоюрідного брата не найкращим чином переносила нашу осінню сльоту. Зрештою, вона досить часто відпочивала за кордоном.

– Одначе такий несподіваний виїзд у день або за кілька днів до бенкету, на який вже було розіслано запрошення…

– Любі мої. У людей по-різному складаються обставини. Окрім того, ми не були в таких близьких стосунках, щоб я міг знати про всі їхні домашні справи. Якби ви мені дозволили, панове, був би вам надзвичайно вдячний за те, щоб ви не роздували цю справу до розмірів нездорової сенсації. А особливо я сподіваюся на те, що не прочитаю у пресі ніяких домислів про родинне життя мого двоюрідного брата. Я надзвичайно на це розраховую. За це я поділюся з вами, панове, моїм особистим баченням цього випадку. Не виключено, що професор мав намір поїхати з дружиною. Його у Варшаві затримала надзвичайно важлива операція, про яку так багато писали всі газети. Після її успішного завершення мій брат міг виїхати вслід за дружиною.

– Минуло вже стільки днів, – зауважив один із репортерів, – не повірю, щоб до професора не дійшла стурбованість усієї преси. Він дав би про себе знати.

– Напевно. Якщо занепокоєння до нього дійшло. Одначе існує стільки таких закутків за кордоном, тихеньких пансіонатів у горах, відлюдних місць відпочинку, куди варшавські газети не потрапляють.

– Повідомлення про зникнення професора публікувала вся західна преса, – стояв на своєму журналіст, – ну, і радіо, зрештою.

– Радіо можна не слухати. Я сам, наприклад, не терплю радіо. А скільки людей під час відпочинку не беруть у руки газет. Не кожен має бажання їх читати в якомусь Тіролі або Далмації.

– Так, пане голово. Але є ще одна обставина. Професора немає ані в Тіролі, ані в Далмації, ані за кордоном узагалі.

– І що дає вам підстави так стверджувати? – з усмішкою запитав голова.

– Це не було важко. Просто я перевірив у Міністерстві закордонних справ. Закордонний паспорт професора Вільчура було видано лише на один рік. Термін дії паспорта, власне, завершився два місяці тому і не був продовжений.

Запала мовчанка. Врешті голова розвів руками.

– Без сумніву, це не проста справа. Все ж прошу мені вірити, що докладу всіх зусиль, аби допомогти розгадати цю загадку. Над цим працює і поліція. В усякому разі, ще раз нагадую вам про своє прохання.

На прохання, висловлене людиною, яка обіймає всіма шановану в суспільстві посаду, а також через всебічну симпатію до зниклого професора, преса відмовилася від порпання в його особистому житті. Однак це не завадило появі нових пліток, які циркулювали серед знайомих і незнайомих по всій Варшаві. Вони ж, без спеціальної підтримки свіжими відомостями, поступово почали втрачали силу.

Поліція також не сиділа, склавши руки. Комісар Гурни, якому було доручено цю справу, протягом кількох днів зумів установити ряд деталей. Перевірка персоналу лікарні виявила, що того дня професор Вільчур їхав додому в прекрасному гуморі і віз дорогу шубу, яку придбав у подарунок для дружини на восьму річницю шлюбу. Нічого не вказувало на те, що він сподівався на раптовий виїзд дружини. Із зізнань слуг виходило, що він дізнався про від’їзд тільки з залишеного йому листа, який приголомшив професора. Він був сам не свій, нічого не їв. Сидів у темному кабінеті. Листа ж насправді не знайдено. Неважко було здогадатися, що у ньому було рішення про розірвання шлюбу. Таке припущення також висловив і голова Вільчур, який не скупився перед слідством на найдрібніші деталі та надав вичерпний звіт про свій візит до брата.

Із подальших зізнань слуг не випливало нічого чіткого. Пані Беата щодня вранці їздила машиною на довгу прогулянку до парку Лазєнки[16]. Водій залишався в авто перед входом і ніколи не бачив нікого, хто б супроводжував пані. Зате сторожі парку на показаній їм фотографії відразу впізнали пані, яка тут щодня зустрічалася з молодим худеньким блондином у дуже пошарпаному вбранні. Опис того блондина не вирізнявся якоюсь особливою прикметою.

Вивчення листів і особистих паперів дружини професора також не навело на жоден слід. Підтверджено, що вона залишила велику суму грошей і свої коштовності. Також не взяла хутряних речей і ніяких цінностей, які можна легко продати.

У письмовому столі професора комісар Гурни знайшов револьвер із набоями.

– Це дає мені підстави зробити висновок, – казав він голові Вільчуру, – що професор однозначно не мав наміру вчинити самогубство. В іншому разі взяв би зброю. Він також прихопив би її з собою, якби мав намір розправитися зі спокусником дружини.

– Чи ви думаєте, пане комісаре, що він міг знати, де його шукати?

– Ні. Припускаю, що він навіть не здогадувався про його існування. Такого юнака ніхто зі слуг не бачив в Алеї Бузку. Разом з тим я переконаний, що, розшукавши цю пару, ми зможемо отримати відповідь на питання, що сталося з професором.

Згідно з цією концепцією, комісар спрямував слідство на пошук пані Беати. Після довгих розшуків до нього привели шофера таксі, яке у той злощасний день від’їхало від дому професора. І він також не мав багато що сказати. Пригадав, що відвіз з Алеї Бузку на Головний вокзал молоду пристойну пані з маленькою дівчинкою. Вона розплатилася, сама взяла валізки і зникла у натовпі. Вивчення розкладу руху поїздів також не надто допомогло. Між дванадцятою і першою в полудень з Головного вокзалу відходить кільканадцять поїздів у різних напрямках.

Комісар Гурни вже замислювався над тим, щоб подати у розшук Беату Вільчур, коли раптом нове відкриття зіштовхнуло слідство на іншу колію.

Власне, під час проведення періодичного обшуку, здійсненого в одного зі скупників краденого на вулиці Кармелітській, серед купи речей знайдено чорне пальто, піджак і жилет надзвичайно великих розмірів. Хоч ярлики з прізвищем кравця були відпороті, легко вдалося відшукати кравецьку майстерню, де ці речі були пошиті, й таким чином встановлено, що вони належали зниклому професорові. Притиснутий до стіни, барига зізнався, що він їх придбав у якогось Фелікса Жубровського.

Жубровський, усупереч припущенням комісара, ніколи не притягався за будь-які злочини. Він жив на вулиці Привісляній з дружиною і чотирма дітьми, з Вісли добував і продавав пісок. Він зізнався, що того фатального дня одяг знайшов на березі, коли вранці повертався з пиятики. Кілька свідків сумнівної репутації підтвердили його алібі. В усякому разі, йому нічого не можна було закинути, і через три дні Жубровського випустили з-під варти. Про його невинуватість говорило і те, що Вісла у цьому місці була глибока, а самогубство професора Вільчура було вельми правдоподібним.

Протягом наступних днів безрезультатно було обшукано русло ріки на відстані кількох кілометрів. У морг шість разів привозили слуг із Алеї Бузку і голову суду Вільчура, щоб упізнати не ідентифіковані трупи. Власне кажучи, це було зайве: зниклий професор був зростом, який кидавсь у вічі, – близько метра дев’яносто і вагою майже сто кілограмів.

– Ми ще не знайшли труп, – пригніченим голосом говорив комісар Гурни, – може, весною спливе. На Віслі є багато ям і не раз буває, що лише через кілька місяців випливають потопельники.

– Отже, ви підтверджуєте мої побоювання? – запитував голова.

– Дуже багато обставин говорить на користь самогубства. Про всяк випадок я розіслав фотографії професора до всіх поліційних відділків.

– Тож ви припускаєте можливість втрати пам’яті?

– Якщо я маю бути відвертим, то не вірю в це. Допоки труп не спливе, не маю права відкидати й таку можливість. З того ж приводу я б не відкинув також гіпотезу про вбивство. Хоча я майже переконаний, що може йтися тільки про самогубство. Це точно. Вийшов із дому прибитий нещастям і тому ще не прийняв ніякого рішення. Довго ходив містом, може, пив, щоб утопити горе…

– Він ніколи не пив, – перервав голова.

– Так чи інакше, він вирішив укоротити собі віку. Бо хто ж мав його вбити?.. Потрібно було б троє-четверо, щоб без галасу впоратися з ним. Це ж була людина виняткової фізичної сили. А постріли?.. Ну, не виключено, але стрілянина завжди приверне чиюсь увагу і прибрати труп також треба попотіти. На пальто і на піджаку немає найменшого сліду крові. Можливо, що його заманили в пастку і здійснили вбивство у замкненому приміщенні. Умисне вбивство. Отже, кому могло на тому залежати, хто на цьому вигравав?.. Ніхто. Професор не залишив заповіту. За законом, все, що він мав, перейшло б дочці й дружині. Ви ж, пане голово, запевняєте, що вдова є найбільш безкорисливою жінкою на світі. Залишається ще її коханець, якому, судячи з його зовнішності, не велось якнайкраще. Але й це більш ніж сумнівне. Якби він хотів здобути грошей, зумів би вмовити дружину професора забрати готівку, хутро та коштовності. Бо все це становило суму, від якої відмовлятися не можна, яка побіжно оцінюється у сімдесят тисяч злотих. А жінку, яка кохає, спритник може намовити на будь-що…

– Сумніваюсь. Беата була жінкою принципів…

– Пане голово, ви, як досвідчений суддя, знаєте краще від мене, де у жінки починається кохання, там закінчуються всякі принципи. Але про невинуватість цієї пари свідчать також інші речі. Отже, прімо: вони б не ховалися, щоб уникнути підозри. Секундо: вони б тут же з’явилися після зникнення професора, бо вся преса розтрубила про цю подію. Та й вони були б останніми дурнями, якби думали, що поліція раніше чи пізніше їх не знайде, коли б вважала їх винуватцями вбивства. Маючи таку велику приманку, як спадщина професора, вони з’явилися б через кілька днів, а тут вже другий місяць минає. Їхня совість мусить бути чистою.

– І я так вважаю.

– А ще й оце! З досвіду знаю, що злочинцеві майже ніколи не терпиться. Кожному з них кортить здобути те, що спонукало його на злочин. Він завжди обирає тактику бути на видноті під носом поліції. Більш упевнено злочинець почувається тоді, коли світиться, ніж коли ховається в тінь, що може привернути до нього підозру.

– То правда.

– Поза сумнівом. Я розглядав ще одну версію: випадкове вбивство. Скажімо, професор їх знайшов і під час сутички був убитий. У такому разі знову ж мусимо взяти до уваги й те, що на його вбранні не було ані крові, ані слідів після виведення плям крові. Неможливо також припустити, щоб той щуплий і досить хирлявий молодик зумів убити такого велетня без застосування зброї. Власне тому я й не стаю на голову, щоб їх відшукати.

Голова підтакнув.

– Може, краще було б, коли б ми їх не знайшли… Принаймні до моменту, поки справа до кінця не з’ясується.

– Може, й краще, – зізнався комісар.

Зрештою, він нічого іншого не міг сказати, бо до цього часу поліція не могла вийти на найменший слід Беати Вільчур, її дочки і того незнайомця.

Минали місяці, безупинна суєта великого міста поступово призвела до забуття про професора Рафала Вільчура і про його таємниче зникнення. Фоліанти справ слідства у шафах повільно вкривалися службовим пилом. Потім на них звалилися стоси наступних справ. Лиш через рік їх було складено в коробки й передано в архів.

Відповідно до закону, розпоряджатися майном неприсутнього суд призначив куратора, а адвокат Шенк, якому було довірено цю функцію, не мав підстав нарікати на неї. Платня надходила постійно, роботи ж було не надто багато. Віллу в Алеї Бузку він здав в оренду, капітал розмістив у цінних паперах, керівництво лікарнею доручив надзвичайно здібному докторові Добранецькому, який викликав довіру і був найближчим співробітником зниклого.

У лікарні справи йшли за правилами, які ще визначив професор Вільчур. Протягом кількох місяців було завершено нове приміщення, а наплив пацієнтів, який попервах серйозно зменшився, повернувся до норми. Зміни, які запровадив доктор Добранецький, були незначні. Хіба що він скасував оті безплатні місця для бідних дітей, а кілька співробітників покинули лікарню, від чого справа не зазнала шкоди. Першим після досить неприємної суперечки з шефом через тих дітей звільнився асистент доктор Скожень, після нього було звільнено бухгалтера Міхаляка і секретарку панну Яновичівну, яка мала вигляд сірої гуски і дозволяла собі втручатися в розпорядження доктора Добранецького, а на додаток ще й дратувала його своєю поведінкою, насміхалася над його манерами.

Її поведінка особливо впадала у вічі після того, як новий начальник різко посилив дисципліну в лікарні, де до цього часу панували надто патріархальні порядки. Водночас його особиста позиція різко зросла – і не тільки в інституції, якою він керував. На виборах у Хірургічному товаристві його було обрано на посаду голови, а через рік він отримав кафедру після загиблого з професорським титулом. Будучи досить здібним лікарем і дієвою людиною, доктор Добранецький поступово заробляв майно і славу.

З плином літ назва «Лікарня професора доктора Вільчура» щоразу ставала все більш необґрунтованим анахронізмом. Тому нікого не здивувало, коли врешті, за згодою куратора, ту назву було змінено на «Лікарню імені професора доктора Вільчура». У цьому зв’язку вийшла з друку досить розлога біографія колишнього засновника і господаря лікарні, написана професором, доктором К. Добранецьким, під назвою «Професор Рафал Вільчур – геніальний хірург».

Ця праця закінчувалася словами:

«Складаючи шану пам’яті незабутній, чудовій Людині, мудрому Вчителеві і великому Вченому, польський лікарський світ перебуває у жалобі у зв’язку з його трагічним зникненням, яке, напевно, назавжди залишиться вкрите мороком болючої таємничості».

Розділ III

Начальник поліції в Хотимові сержант Віктор Каня бездіяльно сидів за канцелярським столом, застеленим чистим зеленим папером і час від часу позіхав, поглядаючи у вікно. Відділок розміщувався в останньому будинку на краю містечка і з вікон відкривався розлогий краєвид на навколишні поля, вже вкриті густою зеленню, на берег озера, де саме розвішували сіті, на чорну смужку лісу, з-під якої курився димар тартака Гасфельда, і на дорогу до того тартака, якою саме в цей час ішов заступник Кані, дільничний поліцейський Собчак із якимось високим, худим бороданем.

Собчак широко розставляв ноги, перехилявся, ніби качка, з боку на бік і під пахвою ніс великий шмат фанери для того свого вирізання лобзиком. Бородань мав би бути робітником із тартака і то віднедавна. Начальник Каня вперше його бачив, бо в Хотимові та в довколишній місцевості на відстані десяти кілометрів він знав усіх. А те, що Собчак сам ніс фанеру, наводило на роздуми. Напевно, не вважав за потрібне скористатися послугами супутника. Значить, із тим чоловіком не все було гаразд: видно, Собчак супроводжував його не з доброї волі.

До відділку в Хотимові приводили різних людей. За бійку по селах, за дрібну крадіжку в лісі та в полі, за браконьєрство. Часом вдавалось упіймати якусь більшу рибку, бандита або контрабандиста, який, уникаючи великих доріг, намагався бічними шляхами дістатися німецького кордону.

Бородань же, якого супроводжував Собчак, окрім велетенського зросту, вочевидь, не викликав у дільничного поліцейського ніякої небезпеки і, напевно, йшлося про якусь дрібничку.

Через деякий час двері відчинились, і ті двоє увійшли. Бородань зняв шапку і став біля дверей. Собчак віддав честь і відрапортував:

– Цей чоловік прийшов найматися на роботу на тартак Гасфельда. Його прийняли, але виявилося, що у нього немає ніяких документів і він не знає, як його звати і звідки він родом.

– Зараз подивимось, – буркнув сержант Каня і кивнув рукою у бік бороданя. – Маєте якісь документи?

– Не маю.

– Собчак, обшукай його.

Дільничний поліцейський розстебнув грубу, пошарпану вдяганку, обшукав кишені, виклав перед начальником на столі все, що знайшов: невеликий дешевий складний ніж, кілька грошів, кусок шнура, два ґудзики і бляшану ложку. Обмацав халяви, але й там нічого не знайшов.

– Звідки ж ви тут узялися? Га? – спитав начальник.

– Я прийшов із Чумки у Сурському повіті.

– Із Чумки?.. А чому ви прийшли?

– По роботу. У Чумці я працював на тартаку. Його закрили. Люди казали, що тут, у Хотимові, знайду роботу і платню.

– А як звали власника тартака в Чумці?

– Фібіх.

– Ви там довго працювали?

– Пів року.

– А ви також народились у Сурському повіті?

Бородань стенув плечима.

– Не знаю. Не пам’ятаю.

Начальник грізно поглянув на нього.

– Ну, ну! Тільки не мені будете крутити голову! Писати вмієте?

– Так.

– Отже, де ви ходили до школи?

– Не знаю.

– Ваше ім’я і прізвище? – гукнув нетерпляче Каня.

Бородань мовчав.

– Ви глухий?

– Ні, пане начальнику, і не гнівайтесь на мене, бо я нічого не зробив.

– Ну, то кажіть правду!

– Правду кажу. Не знаю, як мене звати. Може, взагалі ніяк не називаюсь. Усі мене про це питають, а я не знаю.

– Знаєте що! Ніколи у вас не було документів?

– Ніколи.

– То як вас брали на роботу? Без паперів?

– У містах скрізь вимагали папери і не хотіли прийняти. А по селах то не кожен на це зважав. Ось назвуть, як хочуть, як кому вигідно, і все. Тут, у цьому тартаку, я теж назвав ім’я, яким мене в Чумці називали: Юзеф Брода. Але панові дільничному поліцейському я сам сказав, що це прізвисько. Я нічого поганого не вчинив, і сумління моє чисте.

– Побачимо.

– Пан начальник може написати до тих, де я працював. Я ні в кого нічого не вкрав.

Начальник замислився. Вже не раз у своїй практиці він мав справу з різними типами, які приховували своє прізвище і завжди називали якесь придумане. Цей же вперто твердив, що не має прізвища.

– А де ваша сім’я?

– Не маю. Не маю ніякої сім’ї, – глухо відповів бородань.

– А вас суд карав?

– Так точно.

Начальник широко розплющив очі.

– Де?

– Минулого року в Радомі, а три роки тому в Бидгощі. Один раз – на місяць, а другий – на два тижні.

– За що?

– За бродяжництво. Але несправедливо. Чи як хтось шукає роботу, то вже й волоцюга?.. Правду кажучи, то за те, що у мене не було документів. І я просив у суді, і в поліції, й у в’язниці, щоб мені виписали якийсь документ. Але не хотіли. Казали, що не мають такого права. То що маю робити?

Він кашлянув і розвів руками.

– Пустіть мене, пане, пане начальнику. Я нічого поганого нікому не зроблю.

– Пустити?.. Закон цього не дозволяє. Пошлю вас до староства, а там нехай роблять, що хочуть. Можете сісти і не перешкоджайте. Мушу скласти протокол.

Начальник вийняв із шафи аркуш паперу і почав писати. Довго думав, бо відсутність прізвища і місця народження затриманого псувала всю схему протоколу. Нарешті закінчив і поглянув на бороданя. Посріблений заріст і волосся вказували на те, що тому було десь під п’ятдесят. Сидів без руху, втупившись у стіну, а його вражаюча худорлявість і запалі щоки нагадували скелет. Тільки величезні, спрацьовані руки рухалися в якомусь дивному нервовому танку.

– Переночуєте тут, – сказав Каня, – а завтра відішлю вас у повіт.

Встав і додав:

– Вам там нічого не зроблять. Посидите за бродяжництво і вас випустять.

– Якщо інакше не можна, то на це немає ради, – понуро буркнув бородань.

– А зараз ходіть сюди.

Каня відчинив двері до невеликої комори із заґратованим віконцем. На підлозі лежав сінник, напханий соломою. Двері були зроблені з товстих дощок.

Коли вони зачинилися, бородань ліг на сінник. І почав роздумувати. Цей начальник, як і той другий поліцейський, не були поганими людьми, але зрозуміло, що право наказувало їм бути поганими. За що ж знову позбавили його волі, за що на нього знову дивляться, як на злочинця?.. Чи це така велика необхідність мати документи і якесь прізвище?.. Чи від цього людина стає іншою?..

Стільки разів йому тлумачили, що людина не може не мати ніякого прізвища. І він нарешті мусив визнати їхню рацію. Але боявся про це думати. Як тільки починав думати про це, його огортало якесь дивне відчуття: наче щось забув, щось надзвичайно важливе. І раптово думки, охоплені гарячковим неспокоєм, розбігалися навсібіч, збивалися в якісь позаплутувані клубки, шарпались у розпачі, як звірі, охоплені дикою панікою; крутилися щораз швидше, без сенсу, без мети, потім розривалися на шматки, на якісь дивні клапті, ніби безформні, беззмістовні потвори, зростались у великий клубок вати, який наповнював собою весь череп.

У такі моменти на нього нападав неймовірний страх. Йому здавалося, що він шаленіє, що збожеволіє, і перед катастрофою, яка наближається, він безпорадний, безсилий і розгублений. Але у тому пекельному хаосі він жодної миті не втрачав тями. Десь у глибині мозку якийсь надточний апарат абсолютно спокійно занотовував кожен прояв, кожну фазу. Й у цьому полягала найбільша мука.

Даремно всім зусиллям волі він намагався вирватися з болота небуття. Перестати думати, зосередитися на якомусь буденному простому предметі, врятувати своє внутрішнє «я». Лише фізичний біль приносив незначне полегшення. Він до крові кусав тіло, руки і бився головою об стіну аж до втрати сили, до запаморочення.

Тоді лежав безвільно, знеможений і ледь живий.

Але він також смертельно боявся, цей бридкий звірячий переляк висів над ним, він боявся пробудження своєї пам’яті. Боявся всього, що могло стати кошмаром непереборного мороку, який всевладно притягував його, заманював до себе, на дно страшної відкритої безодні, ім’я якій – безумство.

Тому такий допит у відділку був для нього важкими тортурами, та коли він опинився сам і переконався, що небезпека приступу минула, навіть радів із цього затримання.

Однак нове затримання у поліції, мука допиту і небезпека нападу наказували йому замислитись над необхідністю берегтися від цього всього у майбутньому. Був лише один вихід: дістати документи. А оскільки легальним шляхом не можна було їх здобути, то їх треба було вкрасти, забрати у когось.

Він ще не знав, як це зробить, але вже так вирішив.

Наступного ранку його доставили до староства, яке було розташоване у віддаленому на кілька кілометрів повітовому містечку, у великому цегляному будинку. Дільничний поліцейський залишив бороданя на першому поверсі під наглядом чергового поліцейського, який наглядав за ще кількома арештантами. Після довгого очікування їх по одному почали викликати на другий поверх, де розміщувалася зала суду староства.

Товстенький молодий чиновник сидів за столом, укритим зеленим сукном і заваленим паперами. Судив швидко. Коли дійшла черга до бороданя, було видно, що його охопили якісь сумніви чи підозри, бо наказав чекати. Поліцейський вивів його до сусідньої кімнати. Тут за столом сидів якийсь старий і завзято писав. Кімнатка була маленька. Бородань сів на лаві під вікном, знічев’я почав приглядатися до роботи старенького. На письмовому столі лежали стоси паперів. Були там прохання, обклеєні проштемпельованими марками, кольорові повістки і – бородань стрепенувся: найближче до нього лежала пачка паперів, скріплених скріпкою, а зверху виднівся документ. Це була метрика. Він підсунувся ближче і прочитав. Вона була видана на ім’я Антонія Косіби, який народився в місті Каліші. Порахував роки: 52. Внизу стояли печатки…

Бородань поглянув на поліцейського: він повернувся спиною і читав якесь оголошення, наклеєне на дверях. Тепер треба було тільки покласти шапку на стіл так, щоб прикрити нею папери.

– Прошу забрати ту шапку, – обурився старенький. – Теж знайшов місце.

– Вибачте, – буркнув бородань і зсунув її разом з пачкою паперів, після цього звернув їх у рулон і сховав до кишені.

Зрозуміло, що цього разу він не міг скористатися здобутими таким чином документами і був покараний на три тижні арешту за постійне бродяжництво.

Уже через три тижні він вийшов із повітової в’язниці та вже як Антоній Косіба подався у світ.

Розділ IV

У самому маєтку в Одринах не було нічого вартого до огляду. Великий палац, який згорів під час війни, поріс кропивою, лопухами та кінським щавлем, з року в рік усе більше вкривався мохом і пліснявою та все більше ставав схожим на руїну. Власниця маєтку, княгиня Дубанцева, вдова сановника петербурзького двору, постійно мешкала у Франції і ніколи не навідувалася сюди. Управитель, старий дивак, пан Полешкевич, займав дві кімнатки у дерев’яному флігелі на фільварку, також зі слідами запустіння та занедбаності.

Але навколо лежала велика і прекрасна Одринецька пуща, тисячі гектарів густо зарослих соснами і ялинами, дубами й березами, з підліском із ліщини і ялівцю, порізана крутими, вузькими стежками, на яких частіше можна було віднайти сліди дикого кабана чи косулі, ніж коня чи людини. З пташиного польоту всі ці величезні простори були схожими на зелений оксамит із вшитими блискучими намистинками з напівшляхетного каміння водних плес, які змінюють відтінки. Води тут не бракувало. Великі й малі озерця, з’єднані прихованими у лозах і вільшаниках струмочками, дозволяли простіше об’їхати на човні, ніж обійти пішки. Човнами також найчастіше послуговувалися нечисленні лісники.

До панської садиби у середині пущі треба було йти пішки. Садиба стояла на узгір’ї, на невеликій галявині, оточеній зусібіч високою стіною старого лісу. У садибі мешкав лісничий, пан Ян Окша, син старого Філіпа Окші, який понад сорок років управляв Одринецькою пущею, а після його смерті синові лишилися й посада, і все, що мав. Молодий з дитинства вчився у школах у Вільні[17], а пізніше й у далекій Варшаві. Після довгих років повернувся з дипломом лісничого у кишені, з дружиною і донечкою, розпочав життя у садибі і вже п’ятий рік мав необмежену владу в пущі. Необмежену, бо й його зверхник, пан Полешкевич, в усьому йому довіряв, ні в що не втручався й у лісничівку якщо й заглядав, то не для того, щоб перевірити записи у книгах, а для того, щоб побалакати з пані Беатою Окшиною, з паном Яном зіграти партію в шахи або маленьку Марисю посадити в сідлі попереду себе і «повозити» по галявині. Зрештою, це був єдиний гість, який заглядав у лісничівку.

Пан Окша, видно, після батька успадкував характер відлюдькуватої людини, до сусідів, яких треба було ще пошукати, не линув, та й вони його не шукали. Господар, незважаючи на молодий вік, був любителем усамітнення, що також не було дивним, бо, – як говорив гайовий Барчук, – куди йти від такої красуні-дружини, надзвичайно доброзичливої жінки, та донечки-янголятка і щастя в домі.

Тому й покидав дім він надто неохоче. Коли йому доводилось їхати до повітового Браслава або ж, не дай боже, до самого Вільна, з дня на день відкладав від’їзд, і через слабке здоров’я подорож його дуже виснажувала. Бувало, як трохи застудиться, то плював кров’ю і мусив лежати в ліжку. А що вже був добрим чоловіком, людяним і справедливим! Усі підлеглі, дивлячись на нього, дуже жаліли, бо він танув на очах. Двічі навіть до нього привозили лікаря, що було справою не простою і дорогою, бо вісім миль – то не жарти. Казали люди, що молодий лісничий з того вже не вибереться, і, зрозуміло, до того йшлося.

Літо в пущі – красиве. Сильно пахне живицею, повітря нагріте, як у печі, різних мушок стільки, що аж у вухах бринить. Хитаються верхівки струнких сосон, вітер шумить у кронах старих дубів, мох, ніби пухнастий килим, ягід і грибів незмірно багато, жити тут і не вмирати. А коли настане осінь, тиша у бору залягає така, як у костелі під час служби. Стоять замислені дерева і навіть не чують, як із них золотими та червоними пелюстками опадає листя. А взимку глибокий сніг усе вкриває високими заметами, товстими подушками наростає на вітті, а коли людина вдихне морозного здорового повітря у груди, аж її радість огортає.

Але після зими настає весна. З відталої лісової землі, з озер і боліт постають вологі випари й тоді починається найгірше для тих, кого мучать сухоти. Так було і з лісничим Окшею. Зиму він переніс добре, а коли у березні сніг почав танути, знову зліг через стан здоров’я. А як захворів, то вже четвертий тиждень перебував у ліжку і у спальні приймав рапорти від гайових. Схуд так, що його важко було впізнати, а часом, коли закашлювався, так ним тіпало, що аж хвилин п’ятнадцять, а може, й довше, не міг говорити. Тільки піт великими краплями виступав на чолі й він важко дихав.

Це було в суботу, коли пані Беата гайових вже не пустила до свого чоловіка. Вийшла до них у кухню, сама бліда і нещасна, й тихо мовила:

– Чоловік так погано почувається… Не можна його мучити.

І розплакалась.

– А щоб так лікаря привезти, панусю, – обізвався один. – Легше тоді йому буде помирати.

– Пан не хоче лікаря, – захитала головою. – Сама я благаю його про це, він не погоджується.

– Я б поїхав по лікаря, – запропонував інший. – А панові лісничому можна сказати, що лікар сам проїздом, значиться, по дорозі заїхав.

На тому й домовилися, пані Окшина витерла сльози і повернулась у спальню. Після багатьох недоспаних ночей сама вона ледь волочила ноги. Коли ж наблизилася до ліжка хворого, зробила зусилля, щоб усміхнутись і вдавати радість. Вона боялася, щоб погляд Янека не прочитав справжніх, тих страшних і болючих думок, які терзали її душу. Коли він впадав у сон, вона плакала і щиро молилася.

– Боже, прости мені, не карай мене, не будь мстивий до мене! Не забирай його від мене. Я згрішила, зробила багато злого, але вибач! Пробач! Я не могла інакше!

І сльози текли по її прозорому обличчю, а вуста тремтіли від шепоту незрозумілих слів.

Але Янек швидко прокидався. Наставала нова атака кашлю і на рушнику з’являлася нова кривава пляма. Треба було подавати лід і ліки.

Несподівано ввечері хворому стало краще. Температура спала. Попросив посадити його вище. Без протесту випив склянку вершків і сказав:

– Здається, буду жити!

– Авжеж, Янку! Криза минула, це зрозуміло. Ти почуваєшся сильнішим. От побачиш, через місяць цілком будеш здоровий.

– Теж так думаю. Чи Маріола ще не спить?

Він ніколи не називав її цим іменем. Не любив його і з самого початку називав її просто Марисею, до чого з часом призвичаїлася й Беата.

– Ні, ще не спить. Готує уроки.

– У тебе ще є час для занять із нею?..

Замовк, а через мить додав:

– Боже, скільки кривди я тобі й їй завдав.

– Янку! Як ти можеш говорити такі страшні речі! – здивувалася вона.

– Це правда.

– Ти сам у це не віриш. Ти дав нам стільки щастя, стільки найкрасивішого щастя!..

Він прикрив очі й прошепотів:

– Кохаю тебе, Беато, з кожним днем усе більше. І ця моя любов не дозволить мені померти.

– Ти не помреш, не можеш померти. Без тебе життя для мене було б гірше смерті. Але не треба про це говорити. Це вже минуло, дякувати Богові. Знаєш, що? Покличу Марисю. Вона так давно не бачила тебе. Дозволь!

– Не маю права. Тут повітря сповнене бактерій. Мене турбує і те, що й ти постійно ним дихаєш. Для її молоденьких легенів – це отрута.

– Нехай вона постоїть у дверях. Перекинься з нею хоча б кількома словами. Ти навіть не уявляєш, як вона про це просить.

– Добре, – погодився він.

Беата прочинила двері й гукнула:

– Марисю! Татко дозволяє тобі підійти.

– Татусю! – почувся з глибини дому радісний голос, а пізніше тупіт швидких кроків.

Дівчинка вбігла і стала нерухомо. Вже два тижні вона не бачила хворого і зміна, яка сталася з ним, ясна річ, її вразила.

– Татусь сьогодні почувається краще, – швидко мовила Беата, – але дозволяє тобі стати біля дверей. Незабаром він встане і ви знову будете разом ходити у ліс.

– Як там у тебе справи, дорога дитино? – запитав Окша.

– Дякую, татусю. А знаєте, татусю, підмило ту криву березу біля Сивого Ручаю?

– Підмило?

– Так. Микола каже, що враз перевернеться. І ще він казав, що його син, Гришко, вчора бачив чотири лосі при Гумінському броді. Йшли один за одним.

– Схоже, з Червоного лісу.

– Ага, Микола теж так думає.

– А ти ще не забула ботаніку й фізику? – запитав він з усмішкою.

– Зовсім ні, татусю! – промовила впевнено і на підтвердження почала перераховувати те, чого навчилася сама. Після короткої розмови Окша попрощався з дівчинкою, пославши їй поцілунок рукою.

Рука була худою і неприродно білою.

Коли Марися вийшла, сказав:

– Як та дівчинка росте! Тепер їй дванадцять років, а вже майже така, як ти. Наступного року будемо змушені віддати її до школи. Маю надію, що врешті княгиня здобуде дозвіл на вирубку дерев і ми тоді станемо на ноги.

– Дасть Бог. Аби лиш ти швидше одужав.

– Так, так, – признався він енергійно, – мушу поправитись і закрутитися довкола справ. Якщо вирубки не буде, я вирішив шукати іншу посаду. Важко розлучатися з Ординецькою пущею, але Марися підростає. Це важливіше.

Замислився і за хвилину запитав:

– Ти багато заплатила за ліки?

– Не турбуйся про це.

– Знаєш, я задумувався над тим, що якби зараз я помер, тобі б не багато залишилося після сплати витрат на поховання. Це мене найбільше дратує… За продані меблі тобі б вистачило на якийсь рік. Особливо за ті старі вишиті серветки та килимки, гадаю, вони матимуть ціну.

– Янку! Про що ти говориш! – закричала вона з докором.

– Нічого, повторюю, про що я думав. Думав також, що у разі чого, ти маєш право добиватись якоїсь ренти для Марисі. Не думаю, щоб Вільчур знайшовся. Про це було б у газетах. Мусить же хтось управляти його майном, а Марися має на нього право.

На обличчі Беати виступив рум’янець.

– І це ти говориш, Янку?! – закричала Беата, не приховуючи обурення.

До цього часу протягом п’яти років вони жодного разу навіть пів натяком не згадували про професора. П’ять років тому він наказав їй навіть білизну і одяг Маріоли відіслати до якогось притулку для бідних дітей.

Окша опустив погляд.

– Я не маю права прирікати її на злидні.

– А я не маю права простягати руку по його гроші. Сто разів, тисячу разів воліла б померти. Ніколи, чуєш, Янку, ніколи!

– Добре, не треба більше говорити про це. Але бачиш, якби я не помирав… Коли думав, що помру, страх охоплював мене, що станеться з вами…

– Я вмію шити, вишивати, можу давати уроки… Все, аби тільки не те… Подумай, із якими очима я мала б прийти до його спадкоємців із вимогами, я, яку вони… мають право вважати винуватцем його смерті. А зрештою, Янку, для чого ми про це говоримо? Ти, дякувати Богові, почуваєшся здоровим, і все піде якнайкраще.

– Авжеж, кохана, авжеж, – притулив обличчя до її руки.

– Ну от! – зарум’янилася вона. – А тепер мусиш постаратися заснути. Вже пізно.

– Добре. Я вже трохи сонний.

– На добраніч, любий, добраніч. Сон додасть тобі сили.

– На добраніч, щастя моє.

Прикрила лампу, лягла на софі й накрилася пледом. Через п’ятнадцять хвилин пригадала, що мусить дати на ніч краплі.

Встала, відрахувала двадцять крапель ліків, які пахнули креозотом, долила води і нахилилася над хворим.

– Янку, – напівголосно озвалася вона, – потрібно випити ліки.

Він не прокинувся. Делікатно торкнулася його плеча і схилилася над ним.

Тоді побачила, що у нього відкриті очі.

Він був мертвий.

Розділ V

На півдорозі між Радолішками і Нескупою з незапам’ятних часів стояв водяний млин, колишня власність монахів-василіан із монастиря у Віцкунах, заснований ними ж за часів короля Баторія. Млин тепер належав Прокопові Шапелю, якого всі звали по-білоруськи Прокопом Мельником.

Земля довкола не була ані надто багата, ані надто родюча, от така собі житньо-картопляна та переважно належала дрібній шляхті й селянам, але жита Прокопові молоти не бракувало, бо ніякої конкуренції довкола у нього не було, незважаючи на вітряк у литовському селі Бервінтах, що лежало звідси на відстані п’яти кілометрів. Їхнього млина на вісімдесят хат не вистачало, бо литовці вирізнялися винятковою господарністю і не один з них із п’яти десятин трафив зібрати більше, ніж білоруський господар із семи чи восьми.

Так само було і в Нескупій. Тут сиділи москалі-старообрядці, що сюди з Росії колись прийшли. Хлопи всі великі, здорові, працьовиті, для них не було дивиною від сходу до заходу ходити за плугом, а орати так глибоко, що й у Бервінтах так не орали.

У Радолішках же, як то у кожному містечку, були єврейчики, які у незначних кількостях скуповували збіжжя у віддалених селах і для потреб містечка, і на вивіз до Вільна. Від них Прокіп Мельник також діставав роботу, він і не нарікав. Щоб тільки посуха не настала, щоб води у ставках не забракло, то й не було причин нарікати. А в тих краях посуха бувала надзвичайно рідко і мала б тривати невідомо як довго, щоб висушити воду довкола. Ставки, хоч і викопані кількасот літ тому, були солідні, глибокі, кожні десять років їх чистили, щоб не заростали.

Ставків було три. Два верхні й один нижній. Усі густо обсаджені вербами. Нижній мав великий перепад, майже на два сажні, а крім лотка, який пускав воду довкола, були ще два великих стоки на випадок повені. У ставках вигравала риба: плотиці, окуні, миньки, але найбільше пічкурів. І раків не бракувало. У глибоких ямах під корінням, вимитим водою, водилися вони сотнями. Обидва наймити Прокопа, особливо молодший Казик, дуже майстерно навчились їх ловити. Стоїть по коліна у воді й як тільки нахилиться та руку по лікоть або й глибше в нору засуне, то вже рака й тягне.

У самому млині їх ніхто не їв, вважаючи за хробаків, але вже у містечку, в Радолішках, завжди можна було їх продати: і католицький ксьондз, і православний піп, і лікар купували. Особливо їх полюбляв лікар. Волів за візит пів копи[18] раків узяти, ніж два десятки яєць чи три злотих.

За містечком, верст за дванадцять, на фабриці також було чимало любителів раків, але сюди потрібно було потрапити при оказії. Пішки йти задалеко, а старий Прокіп на такі справи коней не давав, хоч коняка був застояний і випасений, як свиня. Фуражу йому, як відомо, не бракувало. Тільки стояв і переступав з ноги на ногу і пирхав, аж по цілому хліві йшла луна. Хлів був великий, міцний, збудований із грубого кругляка. Окрім коня там стояло дві корови й у загорожі – свинки. Під дашком було місце для воза і саней.

Дім було прибудовано до млина. Він складався з трьох кімнат, у яких жив Прокіп із родиною й наймитами, і прибудівка, зовсім нового, спорудженого для найстаршого сина, Альбіна, коли той надумав женитися. Після смерті Альбіна прибудівок стояв пусткою, бо й другого сина, коли туди перебрався, відразу ж наступного дня спіткало нещастя. Казали люди, що хтось мав наврочити чи поганим оком поглянути на підмурівку. А чи правда то була, чи неправда, досить того, що там ніхто не хотів жити, хоч були й такі, котрі тихенько шепотіли, що це не підмурівка винна, а Бог покарав Прокопа Мельника у дітях за те, що він свого брата пустив з торбами по світу.

Така балаканина страшенно гнівила Прокопа. Не міг того стерпіти і вже не один за свої підозри добре від нього дістав.

Хай там як, а правда була десь посередині. Старий Мельник мав трьох синів. Середній загинув на війні, найстарший вже перед самою женячкою п’яний на лід вийшов, проваливсь і втопився. А наймолодший, вбиваючи клин у шворінь на самому вершечку, зваливсь і мало життя не позбувся, але й так обидві ноги поламав. Даремно привозили лікаря, даремно той ноги його у дощечки вкладав. На все життя він мусив залишитися калікою, не міг ходити. П’ятий місяць то лежав, то сидів, ні до якої роботи не надавався й у свої вісімнадцять років був тягарем для батька.

І з дочкою не склалось у Мельника. Вийшла заміж за майстра з цегельні, але той під час пожежі загинув, а вона сама вагітною була, видно, через те народила хвору на падучу дитинку.

Ось тому Прокіп ходив понурий як ніч і вовком дивився на світ, хоч йому люди й заздрили через багатство, хоч млин не стояв порожній і хоч сам нарікати на здоров’я не міг.

Того року восени ще один клопіт додався: молодшого наймита, Казика, брали до війська. На його місце Прокіп будь-кого брати не хотів. У млині робота відповідальна, вимагає розважливості й сили. Перший-ліпший пастух до такої роботи не годився. Довго вирішував старий, аж вибір його впав на Микитку Романюка з Побережжя. Батько Микитки мав двох одружених синів, а наймолодший навіть до міста ходив у пошуках роботи. Хлопець здоровий, з головою і навіть закінчив школу.

Прийнявши рішення, у четвер, ярмарковий у Радолішках день, Прокіп вирушив у дорогу. Близько було з млина до тартака, не повна верста. Трактом тягнулися селяни на торг. Одна за одною проїжджали брички та вози. Кожен на них кланявся Мельникові, бо його знали всі. Той і тамтой, не затримуючи коня, розпочинали розмову, із зацікавленням споглядаючи, як старий прийняв знак Божий, що скрутив йому останнього сина Василька. Але на лиці Прокопа нічого не можна було прочитати. Як завжди, у нього були насуплені брови і він ворушив своєю великою сивою бородою.

Нарешті над’їхав і Романюк. Він прибув за покупками, бо віз був порожній, а ззаду сиділа його баба.

Прокіп махнув йому рукою і пішов поряд із возом. Вони потиснули один одному руки.

– Ну, як там вам ведеться? – запитав Романюк. – Добро прибуває, брате?

– Живу з Божою поміччю. Але турботу маю.

– Я чув.

– Не те. Тепер Казика до війська беруть.

– Беруть?

– Та таки беруть.

– То й що?..

– Еге ж. А знаєш, що у мене добрий зарібок. Наймит голоду не зазнає і ще може відкласти.

– Знаю, – підтвердив Романюк.

– Тож я собі подумав, що твій Микита підходив би до такої роботи.

– Чом би й ні.

– Ну, то як?

– Що, як?

– Ну, з Микитою?

– Ага, щоб у тебе працювати?

– Еге ж.

Романюк почухав голову, в його маленьких сірих очках зблиснула радість. Проте відповів байдужим тоном:

– Хлопець здоровий, сильний…

– То й слава Богу, – поспіхом пробурмотів Прокіп, побоюючись, щоб Романюкові не спало на думку спитати про здоров’я Василя. – Тільки щоб у найближчу п’ятницю прийшов, бо у п’ятницю Казика забирають.

– Це добре, брате, що кажеш. Бо його вдома немає. Бо він тепер аж до Ошмян поїхав.

– Шукати роботи?

– Таж так.

– Але повернеться?

– А чому ж має не вернутися? Зараз із Радолішок поштівку йому надішлю.

– Ну, то й добре. Щоб у п’ятницю…

– Я зрозумів.

– Роботи зараз небагато. Я не дам ради без двох наймитів, – додав Прокіп.

– Приїде вчасно.

– То з Богом!

– З Богом.

Романюк потягнув віжки, на що невеликий сивий кінь навіть не звернув уваги, і цілком задоволений собою поринув у глибокі роздуми. Господар подумав, що це було особливим знаком, якщо Мельник серед стількох обрав саме його сина.

Він повернувсь і поглянув на жінку. Серед грубих хусток, замотаних навколо її голови, стирчали тільки ніс і очі.

– Нашого Микиту Мельник бере, – мовив.

Баба зітхнула:

– Боже мій, Боже!..

І не зрозуміло було, чи вона радіє, чи журиться. Зрештою, Романюк ніколи над тим не замислювався. Голос-бо її був такий жалісно-стогнучий.

Радів і Прокіп. Він страшенно не любив перемін і неспокою. Тепер справу було вирішено. Так йому здавалось, а здавалося так аж до вечора п’ятниці.

Того дня він пізніше, ніж завжди, пішов зачиняти млин. Усе чекав. Домашні навіть і не здогадувалися, чому він такий злий, бо нікому нічого не сказав. Але всередині аж кипів від злості. Бо ж він ясно сказав: хлопцеві прийти у п’ятницю! Казика все не було. Від завтра прибуде роботи, а тут хоч головою об стіну бийся.

– Почекай-но, втрачене щастя, – тихо буркотів, крутячи бороду.

І присягав собі, що не візьме його, якби він із самого ранку прийшов. Субота – не п’ятниця. Краще першого-ліпшого, з дороги, навіть злодія, аби тільки не Микиту.

Але й на ранок Микита не з’явився. Треба було взяти на допомогу одного із селян, який привозив жито до млина.

Наступного дня, тобто в неділю, млин не працював. Прокіп, помолившись, хоч йому гнів заважав у молитві, вийшов під будинок і сів на лаві. Він довго жив на світі, але так його ще ніхто не підводив. Хотів зробити хлопцеві добре, а він не з’явився. Очевидно, що знайшов в Ошмянах роботу і тому не приїхав, але це його не виправдовує.

– Шкодуватимуть за тим Романюки, – буркотів, потягуючи дим із люльки.

Сонце ясно світило. День був теплий і тихий. Над ставками розліталося птаство у пошуках комах. Раптом на гостинці почувся гуркіт. Старий підніс до очей руку. Гостинцем мчав мотоцикл.

– Святого дня такі речі, – сплюнув Прокіп. – Бога не бояться.

Він знав, про кого говорить. Усі навколишні села вже з весни знали, що це з Людвикова, з фабрики, син власника, молодий пан Чинський. На інженера за кордонами вивчивсь, а зараз на відпочинок до батьків приїхав. Гомоніли, що після батька він мав успадкувати фабрику, але йому в голові був тільки цей мотоцикл – диявольська машина, щоб то людям ночами спати не давати й коней по дорозі розлякувати.

Старий неохоче дивився на клуби куряви, які здійняв, прогуркотівши дорогою, мотоцикл. А вдивляючись у той бік, зауважив чоловіка, який ішов шляхом до млина. Чоловік ступав повільно, рівним кроком, на плечах мав вузлик на палиці. Найперше Прокопові здалося, що це йде Микитка, і кров прилинула до голови, але коли подорожній наблизився, виявилося, що він немолодий, з чорною сивіючою бородою.

Підійшов, поклонився, по-божому привітавсь і запитав:

– Дозволь присісти і води напитися. День жаркий і хочеться пити.

Мельник зміряв його уважним поглядом, відсунувся, звільняючи на лавці місце, й кивнув головою.

– Присісти кожному вільно. А води у нас, дякувати Богу, не бракує. Он там, у сінцях, цебер стоїть, – вказав позад себе.

Прибулець видався йому симпатичним. Мав сумне обличчя, але Прокіп сам надто багато неприємності пережив, щоб любити веселі обличчя. А при цьому очі чоловіка світились якоюсь добротою. Від кожного подорожнього чоловік може довідатися про щось цікаве. Той же, видно було, з далеких країв був родом, бо його мова була інша.

– А звідки ж то тебе Бог провадить? – запитав Прокіп, коли незнайомець повернувся і сів, витираючи верхом долоні краплі води з бороди і вусів.

– Здалека. А зараз із-під Гродна йду. Шукаю роботу.

– І аж від Гродна роботи не знайшов?

– Так, робив місяць у коваля в Міцкунах. Та робота скінчилася, то я й пішов далі.

– У Міцкунах?

– Так.

– Я знаю тамтешнього коваля. Чи то не Воловик?

– Воловик, Юзеф. З одним оком.

– То правда. Іскра йому випалила. А значиться, то ти сам коваль.

Прибулець усміхнувся:

– І коваль, і не коваль. Всяку роботу вмію…

– Як же то так?

– Та вже літ зо дванадцять по світу ходжу, то й навчився багатьох речей.

Старий поглянув із-під густих брів.

– А по млинарській лінії ти працював?

– Ні, не траплялось. Але я, пане Мельнику, правду скажу. Я ночував у Побережжі, у таких собі Романюків. Добрі люди. І я там чув, що їхній син згодився до тебе на роботу. Але він в Ошмянах дістав роботу в кооперативі й повертатися не хоче.

Прокіп нахмурився.

– То тебе Романюки прислали?

– Де там. Але почув, то, думаю, спробую. Вступити і спитати не гріх. Хочеш, то візьмеш мене, не хочеш – не візьмеш.

Прокіп стенув плечима.

– Як же я можу тебе взяти, до хати чужу людину пустити?

– І я не напрошуюсь.

– То й мудро робиш. Я не знаю тебе, і ніхто тебе тут не знає. Сам розумієш. Може, ти й добрий чоловік, без жодного злого наміру, але, може, й поганий. Навіть твого прізвища не знаю, ані звідки ти родом.

– Моє прізвище Антоній Косіба, а родом я з Каліша.

– Хто б то знав, де там той Каліш.

– Напевно, що далеко.

– Світ великий, – зітхнув Прокіп, – а люди в ньому різні.

Запанувала мовчанка, але Мельник за хвилину запитав:

– Що ж ти ходиш, що й місця собі ніде не нагрієш? То ти дому не маєш?

– Не маю.

– І баби своєї не маєш?

– Ні.

– А чому?

– Не знаю… Від баби нічого доброго немає на світі.

– Що правда, то правда, – підтакнув Прокіп, – через них тільки спокуси та клопоти. Але завжди треба оженитись. Так Бог наказав.

І подумав старий Прокіп, що це право для нього виявилося жорстоким. Жінка йому справді народила трьох синів і дочку, але не на радість, а на нещастя.

Роздуми його перервав прибулець:

– Так, ти мене не знаєш. Але ж я у людей працював, посвідчення маю. Можеш їх прочитати.

– І читати не буду. З читання і писання немає нічого путнього.

– Документи теж у порядку. Якби я був злодій, не роботу б шукав, а щось украсти. Якби я злодієм був, то давно б мене замкнули у в’язниці. А я вже дванадцять літ ходжу. І навіть я не можу ніде прихилитися, бо нікого близького не маю.

– А чому не маєш?

– А ти маєш? – запитав прибулець.

Мельник задумався.

– Аякже, маю сім’ю.

– Але якби, не дай Боже, вимерла, то ти б знайшов близьких?.. Чи б ти знайшов доброзичливих, сердечних людей, які б тобі допомогли у біді?..

Незнайомий говорив ніби з гіркотою і дививсь у вічі Мельникові.

– Ніхто не має близьких, – закінчив він, а Мельник нічого на це не відповів.

Уперше у житті йому підсунули таку думку, і вона здалася йому справедливою. Тож приязніше подивився на прибульця.

– Що там про мене люди кажуть чи думають, – сказав він, – мене це мало обходить. Певно, й тобі байок нарозказували. Але я сам знаю, як належить жити. Кривди чи біди нічиєї не хочу. Хоч хто б прийшов до мене, то голодним назад не піде. Богом присягаюсь! Так і тобі скажу: мені хліба не бракує і ти наїсися. Правда й те, що не дозволю тобі у рові ночувати. Куток знайдеться. Але роботи для тебе у мене немає. Так тобі скажу: ти видаєшся наче й не глупим чоловіком і, може, порядним. Але мені потрібен робітник здоровий, сильний, молодий. А ти вже свій вік маєш.

На це прибулець без слова встав. За кілька кроків від дому, у траві лежав тріснутий навпіл камінь з млина. Він нагнувся над ним, підклав долоні під половинку, розставив ноги, уперся і підняв. Тримав його якусь хвилину, мовчки дивлячись на Мельника, після чого кинув, аж земля задвигтіла.

Прокіп поволі набивав свою люльку. Прибулець сів поряд, витягнув із кишені цигарку. Запалив. І Мельник сказав:

– Уже полудень доходить.

– А таки доходить, – підтвердив прибулець, поглянувши на сонце.

– Пора на обід. Що ж то ці баби порядку святого дня не дотримуються.

Баби ж пильнували порядок, бо власне з сіней долинув тоненький голос дівчинки:

– Дідусю! Обід!

– Ходи, з’їси із нами, що Бог послав, – пробурмотів Прокіп, підводячись.

– Дякую, – відповів прибулець і пішов за ним.

Із сіней без підлоги, через високий поріг треба було входити просто до кімнат, а ліворуч, через іще вищий, – до великої кімнати, тобто до просторої кухні, яка водночас була їдальнею і в якій життя вирувало цілий день. Майже чверть кімнати займала громіздка, побілена вапном піч. З великих челюстів бухтіло жаром. На його червоному тлі чорніли потріскані чавунчики, попихкуючи, булькаючи та наповнюючи повітря запахом смачної страви. На печі та на добудованих лежаках, де взимку спали старші й діти, тепер валявся якийсь старий мотлох, прикритий домотканим смугастим килимком.

Не обтиньковані, а пошальовані стіни були вкриті сотнями кольорових ілюстрацій. На покуті висів золотистий іконостас, прикрашений різнобарвними папірцями, а перед ним на бронзових ланцюжках горіла маленька лампадка з оливою.

У тому ж куті стояв великий стіл, з нагоди неділі вкритий обрусом із грубого чистого полотна. На скатертині лежав великий плоский буханець хліба, були дерев’яні й алюмінієві ложки, виделки, ножі та сіль у зеленій сільничці, кришечка якої зображала вівцю з ягнятками. Під стіною простягалася широка лава, а над нею полиці, застелені газетами з вирізаними зубчиками. На полицях стояли миски, дзбанки, кухлі, тарілки, емальовані кварти і чавунчики, а на почесному місці – шість мідних каструльок, які сяяли яскравим металевим блиском.

У великому приміщенні було шестеро людей. Одна стара згорблена баба, дві ще досить молоді жінки і бліденька дівчинка з красивими чорними очима, на вигляд років тринадцяти. І двоє чоловіків: товстий рудий селянин із червоними щоками, який скромно сидів біля дверей, і молодий, стрункий брюнет, у якому прибулець упізнав сина господаря, Василя. Василь сидів на лаві за столом, обіпершись на лікоть, і дививсь у вікно. Прихід батька і незнайомого не перервав його сумних роздумів.

Натомість, баби забігали біля подачі на стіл. Через хвилину на столі парували дві миски: одна з жирним борщем, щедро забіленим, друга з вареною картоплею.

Для Прокопа і для Василя поставили глибокі фаянсові тарілки. Решта мала їсти з загальних мисок. Старий усівся на почесному місці під образами, широко перехрестився, інші зробили так, як він, і за мить у кімнаті почулося смачне сьорбання. Присутність незнайомого гостя нікого тут не здивувала. Не раз вони тут бували. Ніхто на нього не звернув особливої уваги. Між собою зрідка вони перекидалися короткими фразами, раз по-польськи, раз по-білоруськи, як і всі у цих краях. Незабаром миски спорожніли, і стара господиня, яку всі звали матір’ю Агатою, звернулася до однієї з жінок:

– Ну ж бо, Зоню! Що ти засиділася? Рухайся ж!

Зоня висока, широка в стегнах молодиця, зірвалася з місця, вхопила порожні миски й побігла до печі. Узяла рогача на довгому держаку, який стояв у кутку, хутко встромила його до розпашілої пащі й видобула з неї чавунчик. Її здорові, повні щоки почервоніли від вогню, а коли вона поверталася з повною мискою, то мусила її тримати на витягнутих руках, у неї були винятково великі й повні груди.

Після борщу настала черга подавати м’ясо, варену свинину, нарізану великими шматками завбільшки з долоню, жирну та перерослу.

– Ольго! – проскрипіла нетерпляче мати Агата, звертаючись до іншої жінки, – відріж же братові окраєць хліба! Не бачиш!

Ольга, худа й метка, потягнулася до буханця, легенько його підхопила, обперла об груди і відрізала довгу, тонку і рівну скибку.

– І мені хліба, мамо, – нагадала про себе дівчинка, яку звали Наталкою.

– І чоловікові не забудь, – пробурмотів Прокіп.

Ольга зиркнула на гостя і поклала перед ним такого ж рівного окрайця.

– Дякую, – проказав він, а вона засміялась і кивнула головою.

– Немає за що.

– Ти здалеку?

– Здалеку, з Каліша.

– То ти й у Вільні був?

– Таж був!..

– І Гостру Браму[19] бачив?..

– Бачив. Там образ Матері Божої, чудотворна ікона.

Прокіп з-під лоба глянув на сина і знову опустив очі.

– Кожен знає, що так є, – буркнув.

– А чуда ти сам бачив? – заговорив Василь.

– Бачити не бачив, але люди розказували. Про різні чуда.

– А наприклад, зроби ласку, розкажи.

– Я таких речей не вмію, – задумався гість, – але, що чув, якщо зможу, повторю.

– Повтори, повтори, – мала Наталка підсунулася до нього.

Розпочав розказувати про матір, яка народила мертвих близнюків, про купця, якому злодії вкрали товар, про богохульника, якому всох язик, про солдата, якому на війні відірвало обидві руки, а всім їм Остробрамська допомогла.

Власне закінчили їсти, і жінки почали збирати зі столу, але стояли нерухомо, заслухавшись оповідача. Він же, з натури, видно, був мовчуном, говорив тихо і коротко.

– Багато наслухався я й про інші дива. Всього й не пригадати, – закінчив він.

– Але ж то католицький образ? – запитала Зоня.

– Католицький.

– Мені цікаво, – відізвався знову Василь, – чи Вона і людям іншої віри допомагає, наприклад, православним?

– Того не знаю, – гість стенув плечима, – але так думаю, аби тільки чоловік був добрий, то кожному допоможе.

– Аби, звісна річ, християнин, – гнівно поправила його мати Агата. – Ти ж не скажеш, що допомогла б жидові!

– Жидові? – забасив рудий наймит, який до цього сидів мовчки. – На єврея Вона ще б і холеру наслала. І такий результат.

Він голосно засміявся й ударив себе об коліна.

Старий Прокіп устав і перехрестився. Це послугувало сигналом для решти. Жінки заходилися мити посуд. Чоловіки, окрім Василя, який залишився при столі, вийшли надвір. Мельник запалив люльку, після чого приніс собі кожуха, розстелив його під кленом на траві та приліг, щоб задрімати після ситного обіду.

– Я тут робочим служу, – розпочав розмову рудий, звертаючись до прибульця, який сидів поряд. – Вже шостий рік служу. Добрий млин. А ти за фахом ким будеш?

– Я без фаху. Різну роботу знаю…

– Якби лишився на ніч, а вранці захотів би, то, якщо на слюсарстві знаєшся, то відремонтуєш мені револьвер. Його заїло, і курок не зводиться. Чортяка якийсь уселився в нього.

– Я просився на нічліг; дозволили, то й переночую. А вранці охоче подивлюся. Трохи вмію слюсарювати.

– То я тобі подякую.

– А не треба. І так за гостинність я хотів би розплатитися. Добрі це люди.

Наймит підтвердив. Люди щирі, нічим їх докорити не можна. Старий вимогливий і суворий, але справедливий. Останнього гроша з людини не здере і останнього поту не витисне. Хоч і говорили про нього, що рідного брата з торбами пустив і що той його дітей прокляв. Але не відомо, як там було, бо було це давно. Більш як сорок літ тому. А щодо прокляття, то, може, й було, бо з дітьми Прокопові не пощастило. Найстарший син втопився, середній на війні загинув. Після нього тільки залишилася вдова, та ж, власне, Зоня, що то з бідних була, то вже й після смерті чоловіка у свекрів лишилася. Здорова баба і молода ще. Не одну дівку за пояс заткне. Стара Агата її не любить. Чіпляється. Були різні причини, але тепер… Навіть із Ольгою – майстринею, дочкою Прокопа, помирились. Тільки стара більш завзята. А Ольга також добра баба. Зла нікому не бажає…

– Вчора несу сіно до хліва, а вона корову доїть. І каже: «Слухай, Віталісе, тобі давно вже пора женитись». А мене сміх розбирає. Де мені женитися. То й кажу: «Хіба з тобою, Ольго». Я знаю, що вона того вчителя з Бертран уподобала. То вишкірила зуби й каже: «Тобі, – каже, – Віталісе, не я у голові. Тобі б Зоня, – каже, – вдова ліпша від мене».

Наймит засміявся, сплюнув і додав:

– Такі ось у неї жарти. От, бабські справи.

Тим часом і жінки вийшли на повітря. Ольга із Зонею святково вбрані. Виявилося, що йдуть у Бертран на вечірку. Мала Наталка покрутилась і стала біля гостя.

– А ти нашого Ванька бачив?

– Ні, а хто такий Ванько?

– То кінь. Він товстий, як свиня. А тебе як звуть?

– Антоній.

– А я – Наталка, а на прізвище Шуминська. Мій батько на фабриці у Людвикові був. Ти знаєш фабрику у Людвикові?

– Ні, не знаю.

– Там дуже гарно. Палац величезний. А панич мотоциклом їздить. І печі великі в цеху, одна біля одної. У них цеглу випалюють. А інші – для фаянсу та порцеляни. Дуже цікаво. А ти наші ставки бачив?

– Ні, не бачив.

– Ну, то ходімо, покажу тобі, де можна купатися. Це там, біля лісу. Бо тут, у нижньому, небезпечно. Великі ями та вирви. Дідусь Прокіп нікому не дозволяє з того часу, як мій дядько Альбін тут проломився на льоду і втопився. Гайда, ходімо.

– Добре, ходімо, – погодився.

Наталка тоненьким голоском засипала його оповідями. Вони йшли берегом вузькою, добре втоптаною стежкою. Так обійшли стави і досягнули лісу.

Увагу дівчинки привернули гриби.

– Боже мій, – гукала, – скільки ж тут рижиків. Із п’ятниці наросло, бо у п’ятницю з тіткою Зонею ми визбирали всі. Хочеш, позбираємо!.. Щоправда, сьогодні неділя, але якщо для забави щось робити, то не гріх. Сама бабця казали…

За збиранням рижиків між вересом, яким густо заріс гайок, минуло все пополудня. Вони трохи відпочили, а потім, у присмерку, повернулися додому. У саму пору, бо вже кликали до вечері. Зоні й Ольги ще не було з танців, і Наталці довелося допомагати бабусі Агаті. Вони принесли цілий фартух грибів. Щоб не зіпсувались, їх треба було перебрати і залити водою.

Після вечері, коли все було прибране, Прокіп, а після нього й стара, пішли спати до кімнат на другу половину сіней. Наймит Віталіс узяв на руки їхнього сина, каліку Василя, і також заніс до кімнати. Сам повернувся та з-за печі витягнув два сінники, поклав їх на лавках під стінами і сказав:

– Лягай. Сяк-так переночуєш. Мух вже, слава Богу, небагато.

Він позачиняв двері, загасив лампу і ліг. Гість зробив те саме. У великій кімнаті запала тиша. Попервах іще було чути гудіння мух, доки вони не впали в сон, а потім вже тільки з-за стіни долітав спокійний однорідний шум води у млині. Тут було тихо, тепло і добре. І легко засиналося.

Темно ще було, коли їх розбудив скрип коліс, тупіт кінських копит і погукування: люди привезли жито до млина. Із сіней почувся кашель старого Прокопа. Віталіс зірвався, гість також. Засунули сінники за піч.

Прокіп Мельник увійшов і прохрипів:

– Слава Ісусу…

– Навіки, – відповіли йому.

– Чого стоїте? Рухайся ти, чорте, – звернувся він до Віталіса. Заглушку відставити!

Поглянув понуро на гостя і додав:

– А ти що? Берися до роботи! Не чуєш? Люди зерно привезли!..

– Це означає, що ти мене береш на роботу? – радісно запитав прибулець.

– Та вже хай там. Візьму.

Розділ VI

З того часу Антоній Косіба замешкав у млині Прокопа Мельника. І хоч він ніколи не сміявся, а всміхався надто рідко, тут йому було добре, як ніде до цього часу. Роботи він не боявся, ні рук, ні плечей не шкодував, у балачку не полюбляв устрявати, тож у старого Прокопа до нього не було претензій. Зрештою, він навіть був задоволений із нового наймита. Якщо він і нічим цього не виявляв, то лиш тому, що не мав такої звички.

Антоній Косіба виконував будь-яку роботу, яку йому давали. Чи біля засувок, чи біля люка, чи біля ваги, чи біля жорен. Коли щось псувалося, він брався ремонтувати. А те, що він був метикуватий від природи, це завжди приходило йому на виручку. Не раз скоба тріскала або й шестерня з осі злітала, він вже знав, що треба зробити, заміняв і коваля, і стельмаха.

– Здібний, ти, Антонію, – говорив Віталіс. – Пізнати легко, що ти по світах бував.

А вже іншим разом:

– Не такий вже ти й старий. Будеш із розумом Прокопові служити, дивись, і жінку собі заслужиш, Ольгу-вдову собі за жінку візьмеш…

– Патякаєш казна-що, – Антоній Косіба знизав плечима. – Ані їм це не в голові, ані мені. До дідька воно мені?

Стугоніло коло млина, шумів сильний струмінь води, скрипіли жорна. Білий борошняний пил носивсь у повітрі, наповнюючи його хлібним смаком. Від світання до смеркання роботи не бракувало. Часу не було ні на що. Зате у неділю можна було відпочити і випростати кості. Але й тоді Антоній не намагався зблизитись ані з веселою Зонею, ані з Наталчиною матір’ю, Ольгою, хоч обидві його любили та ставилися до нього доброзичливо. Найчастіше відпочинок він проводив із Наталкою.

День був схожий на інший, і йому самому здавалося, що так вже буде завжди, доки не стався випадок, який не лише все змінив, але й для родини Прокопа Мельника мав стати великою подією.

Було це так: у суботу, відразу після зупинки кола, тріснула дубова ступиця, яку відразу потрібно було схопити залізним обручем. Прокіп майже бігом приніс інструмент, і Антоній зо три години вкривався потом, поки не закінчив ремонт. Позаяк старий понад усе цінував інструменти і завжди тримав їх біля свого ліжка, наказав скриньку віднести туди. Антоній закинув її на плече і пішов. До цього часу він ніколи не заглядав до покоїв, бо не був цікавий, та й не мав у тому потреби.

Тут було надзвичайно чисто. Білі накрохмалені фіранки на вікнах і горщики з калачиками. На всіх ліжках виростали аж до стелі піраміди пухких подушок, підлога була пофарбована червоним.

Антоній позадкував, щоб старанно витерти ноги, і тільки тоді увійшов. У другій кімнаті побачив Василька. Василько лежав у ліжку і плакав. Коли побачив Антонія, почав заспокоюватись, але раптом закричав:

– Слухай, Антонію, я вже більше не витримаю. Краще смерть, ніж таке життя. Я вкорочу собі віку. Так мені вже написано.

– Не мели дурниць, – спокійно відповів Антоній. – Різні нещастя трапляються людям, але ж вони живуть…

– Живуть? А для чого?.. Що ж я, як та колода, маю гнити?

– Чому ж гнити…

– А що за користь із мене? Ані комусь, ані мені. Так і буде. Лежу тут і постійно думаю. І додумавсь: іншого виходу немає.

– Облиш дурниці, – буркнув Антоній, тамуючи хвилювання. – Молодий іще.

– І що з того, що молодий! Яка ж моя молодість, якщо я сам на ноги стати не можу. Якби я був старий, то хай вже… А то кара Божа за батьків гріх! А я маю за те терпіти. Чому я?.. Я у дядька забрав його частину?.. Не я! Не я! Тільки батько. За що ж мені таке каліцтво?..

Антоній опустив очі. Він просто не міг дивитися на цього красивого хлопця, майже дитину, який побивався над своєю долею.

– Ти думай про щось інше, – бовкнув непереконливо.

– Про що ж я можу думати, про що? Як тільки погляну на свої ноги, то волів би не народитись! Ось подивись!

Він шарпнув ковдру і відкрився.

Худі ноги, неприродно тонкі, на гомілках були вкриті рожевими пругами ран, які ще не побіліли і не потовщали.

Василь щось говорив, але Антоній Косіба не чув того, не розрізняв слів. Дивився як приворожений. Відчував, як щось дивне діється з ним. Дивився так, ніби вже колись щось подібне бачив, ніби так мусило бути. Якась нездоланна сила наказувала йому схилитися над лежачим. Він простягнув руки і почав обмацувати коліна та гомілки. Його товсті пальці з загрубілою шкірою безпомилково точно натискали кволі м’язи каліки і знаходили кривизну неправильно складених кісток.

Антоній важко дихав, ніби з великої напруги. Він боровся з думками, які переповнювали його. Але ж так, так, дійсно він дуже чітко розумів, що кістки неправильно зрослись. Але так не мусить бути. І тут також. Як же так!

Він випростався і рукавом витер піт із чола. Його очі світились, але він так зблід, що аж Василько запитав:

– Що з тобою?

– Чекай, Василю, – відгукнувся Антоній раптово охриплим голосом, – як давно ти впав і поламав ноги?

– П’ятий місяць… Але…

– П’ятий? Але тобі склали?

– Склали. Лікар із містечка, з Радолішок.

– І що?

– І сказав, що я буду здоровий. Дощечками ноги мені перев’язав. Два місяці я лежав, а як зняв…

– То що?

– То сказав, що вже мені ніщо не допоможе. Так поламані, що немає ніякої ради.

– Немає?

– Еге ж! Батько хотів мене у лікарню везти до самого Вільна. Але лікар сказав, що немає потреби, бо й сам Господь Бог тут не допоможе.

Антоній засміявся.

– Неправда.

– Як це неправда? – тремтячим голосом запитав Василь.

– А так, неправда. Ось! Поворуши пальцями!.. А бачиш… Неправда! Якби ти не міг поворушити, тоді кінець. А ступнями?

– Не можу, – скривився Василь, – болить.

– Болить?.. То й мусить боліти. Значить, усе в порядку, це добре.

Він насупив брови і роздумував. Врешті переконливо проказав:

– Треба тобі знову поламати ноги і правильно скласти кості. Як має бути. І одужаєш. Якби ти не міг пальцями поворушити, то пропало, а так – можна.

Василь здивовано вдивлявся в нього.

– А ти, Антонію, звідки знаєш?

– Звідки?.. – Антоній завагався. – Не знаю звідки. Але зовсім не трудно. Ось, подивись. Тут тобі криво зрослось і тут, а на цій нозі ще гірше. Тут тріщина, напевно, аж до коліна.

Він натиснув і спитав:

– Болить?

– Дуже болить.

– Ось бачиш. І тут мусить бути так само!..

Каліка засичав від натиску пальця.

Антоній усміхнувся.

– Бачиш!.. Тут треба перерізати шкіру і м’язи. А потім молоточком… або пилкою. І правильно скласти.

Зазвичай спокійний, навіть скоріше флегматичний, Антоній зараз змінився до невпізнання. Він жваво пояснював Василеві, що не можна гаяти часу і це потрібно швидко зробити.

– Лікар Павліцький не погодиться, – Василь покрутив головою. – Він як один раз щось скаже, то потім і слухати не хоче. Хіба що до Вільна їхати?

Він увесь тремтів від надії, яку в ньому розбудив Антоній, і вдивлявся у нього з тривогою.

– Не треба до Вільна! – гнівно відповів Антоній. – Нікого не треба. Я сам! Я сам це зроблю!..

– Ти?! – вже з повною зневірою закричав Василь.

– Так, я. І побачиш, ходитимеш, як колись.

– Звідки ж ти вмієш це робити? Це ж операція. Треба науки закінчити, щоб такі речі робити. Це ти колись робив?

Антоній спохмурнів. Він не міг перебороти того дивного бажання, просто щось його змушувало протестувати проти свого наміру. Одночасно він зрозумів, що йому не дадуть, не дозволять, не будуть вірити. Річ ясна, він ніколи не займався лікуванням, ані тим більше – складанням поламаних ніг. Серед багатьох професій, якими він оволодів протягом своєї багатолітньої подорожі, він був переконаний, що ніколи нікого не лікував. Він сам дивувався з себе, звідки так упевнено, так переконливо міг стверджувати, що каліцтво Василя можна було вилікувати. Він дивувавсь, але це ніяк не змінювало його переконання чи применшувало його рішення.

Антоній Косіба не любив брехні. Але цього разу він не хотів від цього відмовитись, якщо це допомогло б досягти мети.

– Чи я це робив? – знизав плечима. – Багато разів я це робив. І тобі зроблю, і ти одужаєш! Ти не дурний і погодишся на це.

Двері відхились, і мала Наталка загукала:

– Антонію, ходи вечеряти! А тобі як, Васильку, до ліжка принести?

– Не буду їсти, – з нетерпінням промовив Василь, сердитий за те, що йому переривають таку важливу розмову. – Геть звідси, Наталко!

Він почав знову розпитувати Антонія і відпустив його тільки тоді, коли у сінях заскрипів голос матері, який квапив до вечері.

Через два дні після цього старий Прокіп, сидячи перед млином і пускаючи дим зі своєї люльки, покликав до себе Антонія.

– Антонію, що ти там наговорив моєму Василькові? – запитав він. – Нібито про те лікування.

– Я йому правду сказав.

– Що за правду?

– А те, що я можу його з того каліцтва вивести.

– Як же ти зможеш?

– Треба розрізати, кості наново розламати і знову скласти. Вони погано складені.

Старий сплюнув, пригладив свою сиву бороду і махнув рукою.

– Перестань. Сам лікар підтвердив, що тут ніщо не допоможе, а ти, дурний неуку, зробиш?.. Щоправда, ти розумієшся на багатьох речах як майстер. Не перечу. Бо й гріх було б… Але з людським тілом все не так просто. Треба знати, де яка кісточка, де яка жилочка, яка до якої підходить, яка яке значення має. Тож я сам, наприклад, не раз так розбирав порося чи теля. Скільки ж там такого, що й перелічити неможливо. А по суті що?.. Худоба. А в людини ж усе делікатне. На тому потрібно розумітися. То тобі не січкарня, яку ти можеш розкрутити, всі гаєчки і таке інше на землі порозкладати, а потім назад поскручувати, змастити – і вона краще різатиме, як до того. Вміння треба мати, такі школи, такі науки.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Йдеться про Першу світову війну.

Повернутися

2

Найвідоміший цвинтар Варшави.

Повернутися

3

У довоєнній Польщі виробництво і продаж алкоголю належали тільки цій державній спілці.

Повернутися

4

Двічі дає той, хто дає швидко (лат.).

Повернутися

5

Дякую, мій дорогий (англ.).

Повернутися

6

Шляхетне походження зобов’язує! (Франц.).

Повернутися

7

Пане (франц.).

Повернутися

8

Мій принце (франц.).

Повернутися

9

Так само (лат.).

Повернутися

10

Комахою.

Повернутися

11

Вчися, хлопче (лат.).

Повернутися

12

Заради Бога! (Франц.)

Повернутися

13

Друже (італ.).

Повернутися

14

Район Варшави на правому березі Вісли.

Повернутися

15

Давня міра довжини = 1067 метрів.

Повернутися

16

Улюблене місце відпочинку варшав’ян у центрі міста.

Повернутися

17

Нині Вільнюс.

Повернутися

18

Давня міра величини = 60 штук.

Повернутися

19

Відомий католицький костел у Вільнюсі зі знаменитим чудотворним образом Матері Божої Остробрамської.

Повернутися