Джеффрі Арчер
Гріхи батьків

Jeffrey Archer

THE SINS OF THE FATHER

Переклад з англійської Є. М. Тарнавського

Художник-оформлювач М. С. Мендор

Серія «Бест» заснована у 2019 році

The Sins of the Father Copyright

© 2012 by Jeffrey Archer

© Є. М. Тарнавський, переклад українською, 2020

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

* * *

«Я Господь твій, що карає дітей за гріхи батьків аж до третього і четвертого роду.

«Книга загальних молитов»[1]

Гаррі Кліфтон
1939–1941

1

– Моє ім’я – Гаррі Кліфтон.

– Ага, а моє – Бейб Рут[2], – кепкував детектив Коловський, запалюючи цигарку.

– Ні, – заперечив Гаррі, – ви не розумієте. Сталася жахлива помилка. Я Гаррі Кліфтон, англієць із Бристоля. Я служив на тому ж кораблі, що й Том Бредшоу.

– Збережіть цю версію для свого адвоката, – порадив детектив і видихнув, наповнивши тісне приміщення хмарою диму.

– У мене немає адвоката, – запротестував Гаррі.

– Якби я потрапив у біду, як ти, жевжику, єдиною надією на порятунок вважав би Сефтона Джелкса.

– А хто такий Сефтон Джелкс?

– Ти, мабуть, і не чув про найметкішого юриста у Нью-Йорку, – зауважив детектив, випускаючи ще одну порцію диму. – Але в нього призначена зустріч із тобою завтра на дев’яту годину, а Джелкс навіть не вийде зі свого кабінету, якщо його рахунок не оплатили заздалегідь.

– Але… – почав було Гаррі, коли Коловський поплескав долонею двері камери.

– Тому коли Джелкс з’явиться тут завтра вранці, – продовжив детектив, ігноруючи слова Гаррі, – тобі краще буде вигадати переконливішу історію, ніж арешт не того чоловіка. Ти назвався імміґраційному службовцю Томом Бредшоу, і якщо цього було достатньо йому, достатньо буде й для судді.

Двері камери відчинилися, але детектив ще встиг видихнути хмару диму наостанок, що змусило Гаррі закашлятися. Коловський більше не сказав ні слова, вийшов у коридор і грюкнув за собою дверима. Гаррі впав на нари, прикріплені до стіни, і поклав голову на тверду, як цегла, подушку. В’язень звів погляд на стелю і задумався про те, як він опинився у поліційній камері по інший бік світу зі звинуваченням у вбивстві.

◾

Двері відчинилися задовго до того, як ранкове світло змогло продертися крізь ґрати на вікні камери. Незважаючи на ранню годину, Гаррі відчув, що виспався.

Охоронець зайшов, несучи тацю з їжею, яку Армія порятунку не вважала б прийнятною навіть для безхатченка без цента за душею. Щойно він поставив тацю на маленький дерев’яний столик, то відразу ж мовчки вийшов.

Гаррі мимохіть глянув на їжу, затим узявся походжати по камері. З кожним кроком він набирав певності, що як тільки пояснить панові Джелксу, чому змінив своє ім’я на Тома Бредшоу, все хутко вирішиться. Безумовно, найгірше покарання, якого він заслуговує, – депортація. Оскільки ж у наміри бранця якраз і входило повернення до Англії, щоби вступити до військово-морського флоту, все це відповідало його первісному задуму.

Близько дев’ятої ранку Гаррі сидів на краю двоярусних нарів і нетерпеливився: коли ж з’явиться той пан Джелкс? Нарешті аж о дев’ятій дванадцять масивні залізні двері відчинилися. Гаррі підвівся. Тюремний наглядач впустив високого поставного чоловіка зі сріблясто-сивою чуприною. Гаррі подумав, що той, мабуть, приблизно такого ж віку, як і його дідусь. Пан Джелкс був одягнений у темно-синій костюм у смужку, білу сорочку та смугасту краватку. Втомлений погляд очей виказував, що цього чоловіка мало що в житті може здивувати.

– Доброго ранку, – привітався гість усміхнувшись. – Моє ім’я – Сефтон Джелкс. Я працюю у фірмі «Джелкс, Майєрс та Ебернеті», і мої клієнти, пан і пані Бредшоу, попросили мене представляти вас у майбутньому судовому процесі.

Гаррі підсунув Джелксові єдиний стілець у своїй камері, наче давньому приятелеві, що завітав під час навчання в Оксфорді на горнятко чаю. Він сів на нари і спостерігав за адвокатом. А той відкрив течку, дістав звідти жовтий нотатник і поклав на стіл.

Тоді витягнув авторучку з внутрішньої кишені й сказав:

– Можливо, ви почнете з того, щоби назвати своє ім’я? Адже ми обоє знаємо, що ви – не лейтенант Бредшоу.

Якщо юрист і був здивований оповіддю Гаррі, то цього не показав. Схиливши голову, він старанно занотовував усе сказане, коли Гаррі пояснював, як опинився в буцегарні. Гаррі закінчив свою розповідь, сподіваючись, що його проблеми, безумовно, незабаром закінчаться, якщо на його боці виступить такий досвідчений юрист. Правда, це було до того, як він почув перше запитання Джелкса.

– Ви кажете, що написали своїй матері листа, коли перебували на «Зірці Канзасу», в якому пояснили, чому саме назвалися Томом Бредшоу?

– Усе правильно, сер. Я не хотів, аби моя мати страждала від туги, і водночас мені було потрібно пояснити, чому прийняв таке радикальне рішення.

– Авжеж, я можу зрозуміти, чому ви, можливо, вважали, що зміна імені вирішить усі ваші нагальні проблеми, іще не розуміючи, що це може спричинити цілу низку набагато гірших, – зазначив Джелкс.

Його наступне запитання здивувало Гаррі ще більше.

– Можете пригадати зміст цього листа?

– Ще б пак! Я переписував його стільки разів, що можу відтворити написане майже дослівно.

– Тоді дозвольте перевірити вашу пам’ять, – запропонував Джелкс і без жодного слова вирвав аркуш паперу зі свого жовтого нотатника й передав Гаррі свою авторучку.

Гаррі знадобилося трохи часу, щоби пригадати свої слова, перш ніж узятися відтворювати текст:

«Люба матусю!

Я зробив усе, що в моїй змозі, аби переконатися, що ти отримаєш цього листа, перш ніж хто-небудь зможе повідомити, що я загинув у морі. Як видно з дати цього листа, я не помер, коли «Девонець» потопили 4 вересня. Насправді мене врятував американський корабель, і я навіть цілком здоровий. Проте у мене виникла можливість назватися іншою людиною. Я зробив це, сподіваючись, що такий вчинок звільнить і тебе, і сім’ю Беррінґтонів від багатьох клопотів, які я мимоволі спричинив за багато років.

Важливо, щоби ти усвідомила: мої почуття до Емми жодним чином не ослабли на далекій відстані від неї. Але сумніваюся, що маю право вимагати, аби вона упродовж життя трималася примарної надії, що я колись зможу довести, нібито мій батько – Артур Кліфтон, а не Г’юґо Беррінґтон. Таким чином вона зможе принаймні планувати своє майбутнє з кимось іншим. Заздрю цьому чоловікові…

Планую повернутися до Англії найближчим часом. Якщо ти отримаєш якесь повідомлення від Тома Бредшоу – воно буде від мене.

Я вийду на контакт із тобою, як тільки повернуся до Англії. А тим часом змушений просити тебе зберігати мою таємницю так само ретельно, як зберігала свої власні упродовж багатьох років.

Твій люблячий син Гаррі».

Коли Джелкс закінчив читати листа, він знову заскочив Гаррі зненацька.

– Ви особисто надіслали цього листа, пане Кліфтон? – запитав він. – Чи, може, попросили зробити це когось іншого?

Гаррі одразу відчув неспокій. Він вирішив не згадувати, що просив доктора Воллеса доправити листа його матері, коли той повернеться до Бристоля за два тижні. Він остерігався, що Джелкс може переконати доктора Воллеса не пересилати листа, і тоді його мати не зможе дізнатися, що її син досі живий.

– Я надіслав листа, коли зійшов на берег, – сказав він.

Літній адвокат поміркував, тоді озвався знову:

– А ви маєте якісь докази того, що ви – Гаррі Кліфтон, а не Томас Бредшоу?

– Ні, сер, не маю, – без вагань відповів Гаррі, болісно усвідомлюючи, що ніхто на борту «Зірки Канзасу» не мав жодних сумнівів у тому, що він – Том Бредшоу. А ті люди, котрі могли підтвердити його версію, живуть по інший бік океану, більш ніж за три тисячі миль звідси.

– Тоді я можу вам допомогти, пане Кліфтон. Адже, як я розумію, ви все ще бажаєте, щоби панна Емма Беррінґтон повірила, що ви мертві? Якщо це справді так, – Джелкс розплився лукавою посмішкою на обличчі, – я можу вам запропонувати вирішення цієї проблеми.

– Вирішення? – не повірив Гаррі, вперше відчувши надію.

– Але це лише в тому випадку, якщо ви погодитесь поки що побути Томасом Бредшоу.

Гаррі мовчав.

– Окружна прокуратура визнала, що обвинувачення проти Бредшоу в кращому разі є другорядними. А єдиний реальний доказ, за який вони чіпляються, – це те, що він виїхав із країни наступного ж дня після вчинення злочину. Усвідомлюючи слабкість своїх арґументів, вони погодилися зняти звинувачення в убивстві, якщо ви визнаєте свою провину. Адже це порівняно легше звинувачення – дезертирство з американської армії.

– Але як мені погодитися на це? – не второпав Гаррі.

– Можу назвати три вагомі причини, – відповів Джелкс. – По-перше, якщо ви цього не зробите, то, швидше за все, отримаєте шість років в’язниці за надання брехливих свідчень при в’їзді до США. По-друге, ви зберегли б свою анонімність. Отож у сім’ї Беррінґтонів не буде підстав вважати, що ви досі живі. І по-третє: Бредшоу готові заплатити вам десять тисяч доларів, якщо ви посядете місце їхнього сина.

Гаррі одразу ж утямив: це ж можливість віддячити матері за всі жертви, на які вона пішла заради нього за всі ці роки! Така значна сума змінила б її життя. Вона б полишила вітальню і спальню будиночка на Стілл-Гаус-лейн, уникнувши щотижневого грюкання у двері збирача орендної платні. Вона, можливо, навіть змогла б відмовитися від роботи офіціантки у «Ґранд-готелі», щоб дозволити собі легше життя. Правда, Гаррі вважав це малоймовірним. Але перш ніж погодитись на плани Джелкса, він хотів дещо з’ясувати.

– А чому Бредшоу готові піти на це? Адже вони змушені будуть визнати, що їхній справжній син загинув у морі?

– Пані Бредшоу відчайдушно хоче очистити ім’я Томаса. Вона ніколи не прийме того, що один із її синів, можливо, вбив іншого.

– То ось у чому звинувачують Тома – в убивстві брата?

– Атож. Але, як я вже сказав, докази надумані та другорядні. Ймовірно, справа розсиплеться в суді. Тому окружний прокурор готовий відмовитися від обвинувачення. Але це лише тоді, якщо ви погодитися визнати свою провину, себто дезертирство.

– А який може бути вирок, якщо я погоджуся на це?

– Генеральна прокуратура погодилася рекомендувати судді, щоби вас засудили до року позбавлення волі. А за умови гарної поведінки вас можуть звільнити вже за шість місяців. Це ж, погодьтесь, набагато краще, аніж шість років, які ви можете отримати, якщо наполягатимете на тому, що ви – Гаррі Кліфтон.

– Але ж, як тільки я зайду до зали суду, хтось обов’язково помітить, що я не Бредшоу!

– Навряд, – заспокоїв Джелкс. – Бредшоу родом із Сіетла – це на західному узбережжі, і хоча мав багато родичів, вони рідко навідувалися до Нью-Йорка. Томас вступив до військово-морського флоту, коли йому було сімнадцять, і, як ви вже знаєте, не був у Америці чотири роки. Тому якщо визнаєте свою провину, то перебуватимете в залі суду лише якихось двадцять хвилин.

– Але коли я відкрию рота, всі одразу ж зрозуміють, що я не американець!

– Тому й не відкривайте рота, пане Кліфтон.

У цього адвоката, здається, на все були готові відповіді. Гаррі наважився на ще одне запитання.

– В Англії на процесі про вбивство завжди присутня купа журналістів, та ще й публіка з самого ранку стовбичить при вході з надією побачити підсудного…

– Пане Кліфтон, чи знаєте ви, що у Нью-Йорку відбувається чотирнадцять судових процесів про вбивства? Зокрема й сумнозвісна справа «ката з ножицями»? Сумніваюся, аби навіть якийсь жовтодзьобий репортер зацікавився вашою справою.

– Мені треба трохи часу, аби обміркувати все це…

Джелкс зиркнув на годинник.

– Нам треба з’явитися до судді Еткінса опівдні. Отож у вас є десь година, щоби прийняти рішення, пане Кліфтон.

Він покликав охоронця, і той відчинив двері камери.

– Якщо захочете відмовитися від моїх послуг – бажаю удачі. А як ні – до зустрічі, – додав правник на порозі камери.

Гаррі сів на краю двоярусних нарів, зважуючи пропозицію Сефтона Джелкса. Зрештою, він не сумнівався, що у сивочолого адвоката був свій план. Адже шість місяців таки набагато краще, ніж шість років. Зрештою, до кого ж іще він зможе звернутися, окрім цього досвідченого юриста? Якби ж то хоч на кілька хвилин опинитися у кабінеті сера Волтера Беррінґтона та попросити в нього поради…

◾

Годиною пізніше Гаррі одягнув темно-синій костюм, кремову сорочку з накрохмаленим комірцем і смугастою краваткою. З кайданками на руках його всадовили до тюремної машини й відвезли під озброєною охороною до будівлі суду.

– Ніхто не повинен повірити, що ви здатні на вбивство, – навчав Джелкс після того, як кравець навідав камеру Гаррі з костюмом, сорочкою і купою краваток.

– Я не вбивця, – нагадав йому в’язень.

Гаррі зустрівся з Джелксом у коридорі суду. Адвокат подарував йому таку ж посмішку, як і під час першої зустрічі. Вони пройшли центральним проходом без зупинки. Адвокат зайняв вільне місце за своїм столом.

Гаррі сів на відведене місце, і кайданки з нього зняли. Підсудний огледів майже порожню залу для засідань. Джелкс таки мав рацію. Мало кого з представників громадськості (і точно не пресу) зацікавила ця справа. Для них це, мабуть, було лише черговим побутовим злочином. А підсудного, ймовірно, виправдають. Не буде ніяких заголовків на кшталт «Каїн та Авель», коли судді призначають підсудному електричного стільця.

Перший дзвінок пролунав о полудні, в іншому кутку кімнати відчинилися двері, і з’явився суддя Еткінс. Він повільно пройшовся залою і зайняв своє місце за столом на підвищенні. Відтак кивнув у бік окружного прокурора, ніби вже знав, що той має сказати.

Молодий юрист підвівся з-за стола для прокурорів і заявив, що з Томаса Бредшоу знімають звинувачення в убивстві, але пред’являють інше – дезертирство з Військово-морських сил США. Суддя кивнув і зосередив свою увагу на панові Джелксі. Той миттю підвівся.

– А друге звинувачення щодо дезертирства ваш клієнт визнає?

– Так, – оголосив Джелкс. – Сподіваюся, що ваша честь буде поблажливою до мого клієнта в цьому звинуваченні, адже мені не треба нагадувати вам, що це його перше правопорушення і до цього прикрого вчинку він мав бездоганну репутацію.

Суддя Еткінс спохмурнів.

– Пане Джелкс! – зауважив він. – Дехто може подумати, що офіцер, котрий тікає від обов’язку служби в своїй країні, – це злочин, не настільки тяжкий, як убивство. Але я не повинен нагадувати вам, що донедавна за таке правопорушення могли засудити до розстрілу!

Гаррі не повірив почутому. Що ж Джелкс? А той втупився у суддю.

– Саме це маючи на увазі, – продовжив Еткінс, – я засуджую лейтенанта Томаса Бредшоу до шести років позбавлення волі!

Він стукнув молотком і додав: «Наступна справа»!

Гаррі хотів висловити свій протест – що ж це коїться?

– Ви ж мені казали… – почав було Гаррі, але Джелкс уже повернувся спиною до свого клієнта і вийшов із зали.

Гаррі хотів кинутися за ним. Але двоє охоронців ухопили його за руки, заламали їх за спину і шпарко одягли кайданки. Затим вивели його із залу суду через бічні двері.

Він озирнувся і встиг побачити, як Сефтон Джелкс тиснув руку якомусь чоловікові середнього віку, котрий радо вітав його з добре виконаною роботою. Де Гаррі раніше бачив це обличчя? І тоді до нього дійшло: це вочевидь батько Тома Бредшоу.

2

Гаррі безцеремонно відвели довгим, тьмяно освітленим коридором до дверей. На порожньому подвір’ї стояв жовтий автобус без номера чи таблички маршруту. Біля дверей стояв дебелий охоронець, він стискав у руках гвинтівку і кивнув Гаррі, щоб той зайшов досередини. Інші охоронці підштовхнули в’язня, аби той не пручався.

Гаррі зайняв місце в автобусі і сумно дивився на вервечку засуджених, що товпились біля автобуса. Декотрі понурили голови, а інші, явно долали цей шлях не вперше, навіть намагалися жартувати. Гаррі подумав: зараз автобус вирушить до місця свого призначення, але куди – не відомо. Ось він, перший болючий урок для в’язня: як тільки того засудили, він більше нікуди не поспішатиме…

Гаррі хотів запитати в когось із охоронців, куди їх везуть, але жоден із них не скидався на люб’язного екскурсовода. Він тоскно озирнувся. Якийсь тип вмостився на сидінні поруч. Кліфтон не хотів витріщатися на свого супутника, але той сам назвався, і Гаррі придивився до нього пильніше.

– Моє ім’я – Пет Квінн, – виголосив той із легким ірландським акцентом.

– Том Бредшоу… – Гаррі машинально підвів руку, щоб потиснути новому сусідові. Чорт, оці кайданки…

Квінн не був схожий на злочинця. Його ноги ледве торкалися підлоги. Мабуть, зростом він не більший, аніж п’ять футів. А більшість бранців кремезні та опецькуваті. Натомість Квінн виглядав так, що його міг здути порив вітру. Його рідке рудувате волосся вже почало сивіти, хоча на позір йому було десь років сорок.

– Ти, мабуть, уперше? – впевнено поцікавився Квінн.

– А що – це так очевидно? – сіпнувся Гаррі.

– Авжеж, це написано на твоєму лобі…

– І що ж там написано?

– Що ти не підозрюєш, що буде далі…

– А ви, либонь, не вперше?

Той хихикнув.

– Я вже одинадцять разів опиняюся у цьому автобусі або й дванадцять.

Гаррі усміхнувся – вперше за останні кілька днів.

– А за що тебе посадили? – спитав сусід.

– Втеча, – відповів Гаррі не вагаючись.

– Та ти що? – вразився Квінн. – Я утік від трьох дружин, але мене за це жодного разу не засудили.

– Та я не дружину покинув, – сказав Гаррі, згадавши про Емму. – Я покинув Королівський флот.

– І скільки тобі за таке припаяли?

– Шість років…

Квінн присвиснув крізь два зуби, що залишилися.

– Чималенько. А хто був суддею?

– Еткінс, – спохмурнів Гаррі.

– Арні Еткінс? Тобі попався не той суддя. Якщо знову будеш судитись, переконайся, що маєш правильного суддю.

– А я й не знав, що можна обирати суддю…

– Пхе, ти не можеш, – сказав Квінн. – Проте є способи уникнути найгіршого.

Гаррі уважніше поглянув на супутника, але не перебивав його.

– Є кілька суддів, вони працюють почергово, і треба постаратись уникнути двох із них будь-що. Один – саме Арні Еткінс. Він полюбляє призначати довгострокові терміни.

– А як його уникнути? – запитав Гаррі.

– За моєї пам’яті Еткінс головував чотири рази за останні одинадцять років. Тож, якщо виникала загроза зустрічі з ним, я симулював епілептичний напад, і охоронці змушені були відвезти мене до судового лікаря, отак!

– То ви – епілептик?

– Тьху, – сплюнув Квінн. – Ти неуважно слухаєш.

Голос бранця звучав роздратовано, і Гаррі замовк.

– А коли мене відпускав лікар, мою справу вже передавали іншому судді…

Гаррі здивовано засміявся.

– Невже вам таке вдавалося?

– Не завжди. Але якщо на варті пара новобранців, то з’являється шанс. Хоча такі хитрощі вдаються щораз важче. Та цього разу мені не довелося особливо турбуватись, бо я втрапив до судді Ріґана. А він ірландець, як і я, кажу про всяк випадок, якщо ти цього не помітив. Отож я сподівався, що він призначить землякові мінімальний термін…

– А за що вас засудили? – поцікавився Гаррі.

– Я кишеньковий злодій, – заявив Квінн, просто ніби він архітектор чи лікар. – Пасу перегони влітку та боксерські змагання узимку. Завжди простіше, коли лопухів рясно, – пояснив він. – Але останнім часом не дуже таланить, бо багато стюардів мене одразу впізнають. Тому довелося перебратися в метро й автовокзали. Там заробітки смішні, а ризик – великий…

Гаррі хотів розпитати детальніше свого наставника і як старанний учень зосередився передовсім на питаннях, які допоможуть йому скласти вступний іспит. Слава Богу, що Квінн хоч не зосереджується на його акценті…

– А куди ми їдемо? – поцікавився він.

– Це буде Лейвенгем або Пірпойнт, – пояснив Квінн. – Усе залежить від того, куди при виїзді на автостраду ми завернемо: у дванадцятий поворот чи у чотирнадцятий.

– А ви були там раніше?

– В обох – по кілька разів, – похвалився Квінн. – Тож перш ніж ти запитаєш, чи існує туристичний путівник по в’язницях, – додав він глузливо, – Лейвенгему можна присвоїти одну зірку, а Пірпойнт давно пора закрити.

– А чому б просто не запитати в охоронця, куди ми їдемо? – Гаррі хотів якнайшвидше позбутися невідомості.

– Бо він збреше. Просто для того, аби нас розізлити. Якщо це Лейвенгем – єдине, про що слід турбуватися, – це в який блок тебе посадять. Якщо перше відрядження, ти, ймовірно, опинишся у блоці, де життя простіше. А таких, як я, зазвичай відправляють до блоку Д, там немає молодших за тридцять років, але ніхто не засуджений і за насильство. Тому це найбільш підхоже місце для тих, хто хоче зачаїтися і відсидіти свій термін. Слід уникати блоків Б і В – там повно пияків і психопатів.

– А що зробити, аби потрапити у блок А?

– Скажи у приймальнику, що ти побожний християнин, не куриш і не п’єш.

– А я й не знав, що в тюрмі дозволяють таке… – зауважив Гаррі.

– Не дозволяють, дурню, – сплюнув Квінн. – Але якщо маєш трохи зелених, – він зробив пальцями виразний жест, – то охоронці можуть миттю перетворитися на барменів. Навіть «сухий закон» їх не зупиняє.

– А що найголовніше для першого дня?

– Переконатися, що отримав підходящу роботу.

– Хіба є з чого вибирати?

– Ну є, скажімо, прибирання, кухня, лікарня, пральня, бібліотека, садівництво та каплиця.

– А як потрапити до бібліотеки?

– Скажи, що вмієш читати.

– А що скажете їм ви? – поцікавився Гаррі.

– Що навчався на кухаря…

– Це, мабуть, буде цікаво…

– Ти ще й досі нічого не второпав! – глузливо скривився Квінн. – Я ніколи не прагнув стати шеф-кухарем. Але подбаю, щоби мене відправили саме туди, бо це найкраща робота у будь-якій цюпі.

– А чому?

– Бо вас випускають зі своєї камери до снідання, а повертаєшся до неї аж по обіді. Там тепло, можна вибирати їжу… Ага, ми їдемо до Лейвенгему! – сказав Квінн, коли автобус звернув із автостради після вказівника «12». – От і добре, тепер хоч не доведеться відповідати на твої дурнуваті розпитування про Пірпойнт.

– А що іще треба знати про Лейвенгем? – Гаррі не зреагував на сарказм Квінна, позаяк він підозрював, що старожил отримує задоволення від свого майстер-класу.

– Занадто багато, аби розповісти отак, одразу, – зітхнув той. – Просто тримайся поруч, коли нас зареєструють.

– А вони не можуть автоматично відправити вас у блок Д?

– Ні. Хіба тільки не пан Мейсон на службі… – відповів Квінн без жодних пояснень.

Гаррі зумів вивідати іще дещо, перш ніж автобус нарешті під’їхав до муру в’язниці. Йому здалося, що він дізнався від Квінна за оті кілька годин більше, ніж йому вдалося б почерпнути з десятка навчальних посібників в Оксфорді.

– Тримайся мене, – нагадав Квінн, коли масивні ворота відчинилися. Автобус повільно рушив уперед і поїхав у бік густих чагарників, яких ще зроду не торкалися руки садівника.

Автобус зупинився перед величезною цегляною будівлею, з невеликих брудних вікон якої за прибульцями дехто спостерігав.

Гаррі дивився, як кілька наглядачів утворили коридор, який вів до входу. Двоє озброєних гвинтівками охоронців стояли обабіч автобусних дверей.

– З автобуса виходити по двоє! – грубо скомандував один із них. – Причому – з п’ятихвилинним інтервалом. Ніхто не зрушить і на дюйм, поки я не накажу!

Гаррі з Квінном стирчали в автобусі ще цілу годину. Коли ж їх нарешті випустили, Гаррі звів погляд на високі мури, обтягнуті колючим дротом, що оточував усю в’язницю, і зміркував, що навіть рекордсмен світу в стрибках із жердиною не зміг би втекти з Лейвенгему.

Гаррі потупцяв за Квінном до будівлі, де вони зупинилися перед офіцером у добряче поношеній синій уніформі з ґудзиками, які вже давно не блищали. Він виглядав так, ніби й сам уже відбув довічне покарання, коли вивчав список імен у своєму планшеті. Наглядач усміхнувся, побачивши знайоме обличчя.

– Ласкаво просимо, Квінне, – сказав він. – Побачиш, що не надто багато змінилося з часу твого останнього перебування тут.

Квінн теж усміхнувся.

– Приємно бачити вас, пане Мейсон. Можливо, ви будете такі люб’язні попросити когось із коридорних віднести мій багаж до мого звичного номера?

– Не спокушай удачу, Квінне, – гмикнув Мейсон. – Бо можу не втриматися і скажу новому лікареві, що ти не епілептик.

– Але ж, пане Мейсон, у мене є медична довідка, яка це підтверджує!

– З того ж самого джерела, що й твій сертифікат шеф-кухаря, без сумніву, – глузливо докинув Мейсон, затим глянув на Гаррі. – А це хто?

– Це мій приятель, Том Бредшоу. Він не курить, не п’є, не лається і не плює, – повідомив Квінн ще до того, як Гаррі розтулив рота.

– Ласкаво просимо до Лейвенгему, Бредшоу, – зробив широкий жест Мейсон.

– Насправді – капітан Бредшоу, – докинув Квінн.

– Власне лейтенант, – уточнив Гаррі. – Я не дослужився до капітана.

Квінн виглядав розчарованим своїм протеже.

– Перший термін? – запитав Мейсон, пильно зазираючи у вічі Гаррі.

– Атож, сер.

– Я направлю вас до блоку А. Після того як помиєтесь та отримаєте свій тюремний одяг на складі, пан Геслер відведе вас до камери номер 327.

Мейсон перебіг очима планшет. Молодий офіцер стояв позаду нього, помахуючи кийком у правій руці.

– А в мене є шанс приєднатися до мого товариша? – поцікавився Квінн, коли Гаррі записали в журналі реєстрації. – Зрештою, лейтенантові Бредшоу може знадобитися ординарець?

– Ти – остання людина, котра йому потрібна! – відрубав Мейсон.

Гаррі хотів щось сказати. Аж тут кишеньковий злодій нахилився, вихопив із шкарпетки складену доларову банкноту й засунув її у горішню кишеню куртки Мейсона.

– Квінн також сидітиме в камері три-два-сім, – недбало кинув Мейсон молодшому офіцеру.

Хоча Геслер і став свідком хабара, то ніяк цього не показав.

– Ви двоє – ходіть за мною! – звелів він обом.

Квінн хутко наздогнав Гаррі, щоб Мейсон раптом не передумав.

Двоє нових в’язнів прошкували довгим цегляним коридором, аж поки Геслер не зупинився біля дверей до душової, в якій дві вузькі дерев’яні лавки були прикручені до стіни із рушниками.

– Роздягніться й мийтесь, – наказав Геслер.

Гаррі повільно знімав свій костюм, кремову сорочку із жорстким комірцем і смугасту краватку. Це все пан Джелкс порадив одягнути на судове засідання, щоб справити хороше враження. Проблема була лише в тому, що він обрав не того суддю. Квінн уже хлюпався під душем, а Гаррі все ще роззувався. Він повернув кран, і струмінь води неохоче закрапав на його лисину. Потім він підняв із підлоги шмат мила і став митися. Гаррі ступив під холодний струмінь сусіднього крана, і Квінн передав йому обмилок.

– Нагадайте мені перебалакати з начальником про пільги, – сказав Квінн, узявши вологий рушник, великий, як скатертина.

Губи Геслера зневажливо стиснулися.

– Одягайтесь і гайда за мною! – звелів він, хоча Гаррі ще не закінчив митися.

Геслер енерґійним кроком ішов коридором, а напіводягнений, іще мокрий Гаррі намагався не відставати. Вони зупинилися біля подвійних дверей із табличкою «Склад». Геслер рішуче постукав, за мить двері відчинилися, звідти виглянув втомлений життям офіцер, котрий цмулив самокрутку. Побачивши Квінна, офіцер усміхнувся.

– Не впевнений, що твоя роба вже повернулася з пральні, Квінне, – сказав він.

– Тож мені знадобиться новий комплект, пане Ньюболд? – Квінн нахилився і вийняв папірець із іншої шкарпетки, який вмить зник. – Мої потреби прості, – додав він. – Ковдра, два бавовняних простирадла, подушка, наволочка…

Офіцер брав кожен предмет із полиць перед ним і складав їх купкою на лаві.

– …дві сорочки, три пари шкарпеток, двоє штанів, два рушники, миска, тарілка, ніж, виделка та ложка. А ще бритва, зубна щітка й тюбик зубної пасти – бажано «Колґейту»…

Ньюболд мовчки вибирав необхідне. Купка Квінна все збільшувалася.

– Щось іще? – врешті-решт запитав він, ніби Квінн – дуже цінний клієнт, котрий, ймовірно, ще повернеться.

– Аякже! Мій приятель лейтенант Бредшоу потребує такого ж комплекту, а позаяк він офіцер і джентльмен, то подбайте, щоб він отримав усе необхідне.

На подив Гаррі, Ньюболд узявся складати ще одну купку, прискіпливо вибираючи кожен предмет. І це все – завдяки новому знайомому, котрий сидів поруч із ним в автобусі!

– Марш за мною! – звелів Геслер, коли Ньюболд закінчив свою роботу.

Гаррі і Квінн схопили своє манаття й побігли коридором. Дорогою було ще кілька зупинок, оскільки черговому доводилося відмикати ґратчасті перегородки, що відділяли їх від камер. Коли ж вони нарешті втрапили у потрібне крило, їх привітав галас юрмиська в’язнів.

Квінн зауважив:

– Бачу, ми тепер на останньому поверсі, пане Геслер? Але я не буду чекати ліфта, адже мені потрібно тренуватися…

Офіцер проігнорував його слова і хутко крокував повз гамірних в’язнів.

– Здається, ви казали, що це тихе крило, – промовив Гаррі.

– Певна річ. Але пан Геслер не надто тут популярний, – прошепотів Квінн, перед тим як усі троє дійшли до камери триста двадцять сім.

Геслер відчинив важкі залізні двері – і двоє в’язнів могли протиснутись досередини.

Отак Гаррі отримав своє житло на наступні шість років. Він почув, як двері бряцнули за ним. Бранець оглянув камеру і помітив, що з внутрішнього боку на дверях немає ручки. Двоповерхові нари, залізний рукомийник, пригвинчений до стіни, дерев’яний стіл, також прикріплений до стіни, і дерев’яний стілець. Його очі нарешті зупинилися на іржавому сідалі нужника в кутку, і його знудило.

– Ти спатимеш нагорі, – рішуче вказав Квінн, перебиваючи його думки. А якщо я вийду раніше, то зможеш перебратися донизу, а новий сусіда отримає другий поверх. Такі тут правила, – пояснив він.

Гаррі повільно застилав своє ліжко, відтак ліг і поклав голову на тонку й жорстку подушку, болісно усвідомлюючи, що мине чимало часу, перш ніж він звикне спати на ній.

– Чи можу я спитати іще дещо? – звернувся він до Квінна.

– Авжеж, але не базікай довго – треба виспатись.

Гаррі згадав Фішера, котрий свого часу сказав майже те саме під час їхньої першої ночі у школі Святого Беди.

– Вочевидь, вам вдалося якось пронести значну кількість готівки. Чому ж охоронці не конфіскували її, як тільки ви вийшли з автобуса?

– Якби вони це зробили, – пояснив Квінн, – жоден шахрай не захотів би принести сюди свої гроші, і вся система завалилася б.

3

Гаррі лежав нагорі й витріщався на вкриту білим тиньком стелю, він міг торкнутися її, дотягнувшись пальцями. Матрац був грудкуватий, а подушка така тверда, що він зміг лише ненадовго склепити повіки. Його думки повернулися до Сефтона Джелкса. Це ж треба, як легко його надурив старий лис… «Зніміть із мого сина звинувачення в убивстві – це все, що мене хвилює», – почув він, як батько Тома Бредшоу казав Джелксу.

Гаррі намагався не думати про оті наступні шість років. Схоже, пан Бредшоу чхати на це хотів. І це коштувало йому десяти тисяч доларів?

Він викинув думки про клятого адвоката. Згадав про Емму. Він так сумував за нею, хотів написати листа, щоб повідомити, що ще живий, але знав, що не можна. Що вона робить зараз, цього осіннього дня в Оксфорді? Як просувається її робота, адже це перший рік навчання? Чи упадає за нею хтось інший?

А що з її братом Джайлзом, його найближчим приятелем? Тепер, коли Британія вступила у війну, чи покинув він Оксфорд, щоби вирушити на війну з німцями? Якщо так, то Гаррі молився, аби Джайлз залишився живим. Він стиснув п’ястук і постукав розлючено по краю ліжка. Йому не випало зіграти свою роль. Квінн не відреагував, мабуть, подумав, що Гаррі страждає від «синдрому першої ночі».

А що з Г’юґо Беррінґтоном? Хтось бачив його після того, як він зник того дня, коли Гаррі мав побратися з його донькою? Чи знайде він спосіб повернути справу на свою користь? Адже всі повірили, що Гаррі вже на тому світі? Він викинув і Беррінґтона зі своїх думок. Навряд чи цей чоловік може виявитися його батьком…

Коли ж думки юнака повернулися до матері, Гаррі всміхнувся, сподіваючись, що вона вдало скористається десятьма тисячами доларів Джелкса, котрий пообіцяв відправити ці гроші, як тільки Гаррі погодиться зайняти місце Тома Бредшоу. Маючи в банку понад дві тисячі фунтів стерлінґів, Гаррі сподівався, що мати звільниться з роботи офіціантки у «Ґранд-готелі» і купить собі якийсь будиночок, про який завжди мріяла, – це було єдиною втіхою від усієї цієї катавасії.

А що із сером Волтером Беррінґтоном, котрий завжди ставився до нього як до онука? Адже сер Волтер міг бути його дідусем. Якби так виявилося, то Гаррі міг би претендувати на спадкові маєтки Беррінґтона та родинний титул і таким чином стати сером Гаррі Беррінґтоном. Але Гаррі не тільки прагнув, аби його товариш Джайлз, законний син Беррінґтона, успадкував цей титул, а, що набагато важливіше, відчайдушно бажав довести, що його справжнім батьком був Артур Кліфтон. Тоді це дасть йому примарний шанс одружитися з коханою Еммою…

Гаррі намагався забути, де він проведе наступні шість років.

◾

О сьомій годині прозвучала сирена, що розбудила всіх в’язнів, котрі просиділи достатньо довго, щоб насолоджуватися нічним сном. «Коли спиш, ти не в тюрмі», – такими були останні слова, які Квінн пробурмотів перед тим, як зануритись у глибокий сон і гучно захропти. Та це не турбувало Гаррі. Його дядько Стен був хропуном вищого ґатунку.

Гаррі виснував кілька важливих для себе речей упродовж цієї довгої безсонної ночі. Щоб якось пережити цю даремну та жорстоку трату часу, «Том» стане взірцевим в’язнем, сподіваючись, що йому зменшать термін покарання за хорошу поведінку. Він спробує влаштуватися на роботу до бібліотеки і записати в щоденник все, що сталося до того, як його засудили, і про все, що станеться, доки перебуватиме за ґратами. Він також підтримуватиме свою форму на випадок, якщо війна в Європі все ще вируватиме, щоби бути готовим взяти в ній участь після того, як звільниться.

Коли Гаррі щойно спустився з горішніх нар, Квінн уже був одягнений.

– А що тепер? – поцікавився Гаррі, як новачок у перший день свого навчання.

– Сніданок, – повідомив Квінн. – Одягайся, бери тарілку та кухоль і приготуйся до відмикання дверей. Якщо запізнитися навіть на кілька секунд, декотрі охоронці із задоволенням захряснуть двері перед твоїм носом.

Гаррі узявся натягати штани.

– І не розмовляй дорогою до їдальні, – додав Квінн. – Це привертає до тебе увагу, що дуже дратує рецидивістів. Краще взагалі не розмовляти ні з ким аж до другого року відсидки.

Гаррі засміявся б, але не був упевнений, чи Квінн жартує. Він почув, як ключ обернувся у замку, і двері камери відчинилися. Квінн вискочив, мов сірий гончак із загону, а його співкамерник відстав лише на крок. Вони приєдналися до довгої черги мовчазних в’язнів, котрі проходили майданчиком повз відчинені двері порожніх камер, перед тим як спуститися спіральними сходами на перший поверх, де снідали їхні друзі по нещастю.

Колона зупинилася ще задовго до того, як дійшла до їдальні. Гаррі спостерігав за служками в коротких білих куртках, котрі стояли коло казанів. Охоронець із кийком у довгій білій куртці стежив за всіма, щоби переконатися, що ніхто не отримав зайву порцію.

– Як приємно бачити вас знову, пане Сідделл, – тихо зронив Пет охоронцю, як тільки вони дійшли до початку черги.

Двоє чоловіків потиснули руки навзаєм, ніби давні друзі. Цього разу Гаррі не зміг помітити, як гроші переходять із рук у руки, але стриманий кивок пана Сідделла вказав на те, що угоду скріплено.

Квінн рухався в черзі, а його жерстяна миска наповнилася смаженим яйцем із твердим жовтком, купкою картоплі, швидше чорної, ніж білої, і двома скибочками черствого хліба.

Гаррі наздогнав Квінна, коли тому в кухоль хлюпнули кави. Служки виглядали спантеличеними, коли Гаррі дякував їм по черзі, ніби він був гостем на чайній виїзній вечірці.

– Дідько… – сказав він, коли останній служка збирався налити йому кави. – Я ж залишив свій кухоль у камері…

Служка наповнив кухоль Квінна до краю.

– Не забудь наступного разу, – повчав співкамерник Гаррі.

– Не базікати в черзі! – заверещав Геслер, ляснувши кийком по долоні в рукавичці. Квінн підвів Гаррі до кінця довгого столу і сів на лаву навпроти нього. Гаррі був такий голодний, що підбирав кожну крихту в своїй мисці, водномить ковтнувши найменше яйце з тих, які йому доводилося коли-небудь куштувати. Бранець навіть роздумував, чи не облизати свою миску, але потім згадав поведінку свого приятеля Джайлза у перший день їхнього навчання.

Коли Гаррі та Пет закінчили п’ятихвилинний сніданок, вони вирушили назад спіральними сходами нагору. Після того як двері в їхню камеру зачинилися, Квінн вимив свою миску та кухоль і акуратно сховав їх під ліжко.

– Коли роками живеш у приміщенні вісім на чотири, то використовуєш кожен дюйм простору, – пояснив він.

Гаррі стежив за його діями і міг лише дивуватися, скільки ж часу мине, перш ніж він зможе навчитися чогось у Квінна.

– А що тепер? – знову запитав Гаррі.

– Розподіл до роботи, – пояснив Квінн. – Я приєднаюся до Сідделла на кухні, але ми ще повинні переконатися, чи тебе пошлють у бібліотеку. Це залежатиме від того, який офіцер чергує. Проблема в тому, що у мене закінчується готівка…

Як тільки ці слова злетіли з вуст Квінна, двері знову відчинилися, і на порозі постав Геслер, ляскаючи кийком об рукавичку.

– Квінне, – сказав він, – негайно вирушай на кухню! Бредшоу – на пост номер дев’ять, приєднуйся до прибиральників.

– А я сподівався працювати в бібліотеці, пане…

– Мені байдуже, на що ти сподівався, Бредшоу! – глузливо мовив Геслер. – Я черговий по крилу і сам встановлюю тут правила! А до бібліотеки можеш заглянути у вівторок, четвер чи неділю між шостою та сьомою, як і будь-який інший в’язень. Це зрозуміло?

Гаррі кивнув.

– Ти більше не офіцер, Бредшоу, а просто в’язень, як і всі в цьому місці. І не гай часу даремно, сподіваючись мене підкупити, – додав він виходячи.

– Геслер – один із небагатьох охоронців, котрий не бере хабарі, – прошепотів Квінн. – Твоя єдина надія зараз – пан Свонсон, начальник в’язниці. Запам’ятай лише: він вважає себе інтелектуалом. Це мабуть, через те, що може прочитати рукописний текст. Окрім того, він також затятий баптист. Алілуя…

– А коли у мене з’явиться можливість з ним побачитися? – спитав Гаррі.

– Та будь-коли. Просто не забудь повідомити йому, що хочеш працювати в бібліотеці. Але на кожного в’язня він витрачає лише п’ять хвилин.

Гаррі опустився на дерев’яний стілець і обхопив голову руками. Якби не десять тисяч доларів, які Джелкс пообіцяв надіслати його матері, він використав би свої п’ять хвилин, аби розповісти начальнику правду про те, як опинився в Лейвенгемі…

– Тим часом я постараюсь якось перетягти тебе до кухні, – додав Квінн. – Це, може, й не те, на що ти сподівався, але краще, ніж прибирати в крилі.

– Спасибі… – щиро подякував Гаррі.

Квінн кинувся до кухні, не ждучи додаткових вказівок. Гаррі ж спустився сходами на перший поверх і пішов шукати пост номер дев’ять.

Дванадцятеро чоловіків – усі новачки, тісно згуртувалися і чекали вказівок. Ініціативу в Лейвенгемі не виказували – це могли потрактувати як вияв того, що в’язень хоче видатися розумнішим за офіцера.

– Візьміть відра, наповніть їх водою і прихопіть із собою швабри! – наказав Геслер.

Він усміхнувся зневажливо, занісши ім’я Гаррі в записник.

– Ти з’явився останнім, Бредшоу, тому чиститимеш лайно в нужнику весь наступний місяць.

– Але ж я не був останнім! – запротестував Гаррі.

– А я впевнений, що був, – наполіг Геслер, й глузлива усмішка не зійшла з його обличчя.

Гаррі наповнив відро холодною водою і схопив швабру. Йому не потрібно підказувати, в якому напрямку рухатися: смердючий запах убиральні чутно було оддалік. Його знудило ще до того, як він увійшов до великого квадратного приміщення з тридцятьма дірками в підлозі. Він затулив ніс, але йому все одно доводилося щомиті вискакувати в коридор, щоби вдихнути повітря. Геслер стояв неподалік збоку і реготнув.

– Нічого, звикнеш до цього, Бредшоу, – сказав він. – Із часом…

Гаррі вже пошкодував, що з’їв свій сніданок, який виблював за лічені хвилини. Десь годиною пізніше він почув, як якийсь офіцер покликав:

– Бредшоу!

Гаррі вискочив із вбиральні блідий як полотно.

– Я тут! – вигукнув він.

– Начальник хоче бачити тебе, швидше!

Із кожним кроком Гаррі вже міг дихати глибше, а коли дійшов до кабінету начальника в’язниці, то почувався задовільно.

– Зачекай, доки тебе не покличуть, – застеріг наглядач.

Гаррі сів коло двох в’язнів, а ті швидко відвернулися від нього. Він зрозумів чому. Намагався зібратися з думками, поки в’язні почергово заходили й виходили з кабінету начальника. Квінн мав рацію: кожна співбесіда тривала близько п’яти хвилин, а інколи навіть менше. Гаррі зрозумів: не можна згаяти жодної секунди відведеного часу.

– Бредшоу! – вигукнув офіцер і відчинив двері.

Гаррі зайшов у кабінет начальника і залишився стояти за кілька кроків від великого, оббитого шкірою столу. Поки господар кабінету сидів, Гаррі зміг помітити, що той не в змозі застібнути середній ґудзик своєї спортивної куртки. Його волосся було пофарбоване в чорне, так він намагався виглядати молодшим, хоча це лише робило його смішним. Що там Брут казав про марнославство Цезаря? Запропонуйте йому вінок і хваліть так, ніби він бог, і це стане початком його падіння…

Свонсон відкрив справу Бредшоу і кілька хвилин вивчав її, перш ніж поглянути на в’язня.

– Бачу, що вас засудили до шести років за дезертирство. Я раніше такого не зустрічав, – зізнався він.

– Так, сер, – підтвердив Гаррі, не бажаючи гаяти жодної миті дорогоцінного часу.

– Тільки не запевняйте, що невинні, – продовжив Свонсон. – Лише один із тисячі може бути таким. Всі факти свідчать проти вас.

Гаррі кивнув.

– Але якщо будете поводитися належним чином, – Гаррі згадав про вбиральню, – і це не спричинить якихось проблем, то не бачу причин, щоб вас тримати тут аж шість років.

– Дякую, сер.

– У вас є якісь захоплення? – поцікавився байдужкувато Свонсон.

– Читання, мистецтвознавство та хоровий спів, сер.

Начальник подивовано зиркнув на Гаррі: чи той часом не знущається з нього? Він вказав на рамку, що висіла на стіні за його робочим столом, і запитав:

– Можете доповнити нижній рядок, Бредшоу?

Гаррі вгледівся у цитату: «Свої очі я зводжу до гори, звідки прийде мені допомога». Він мовчки подякував панні Елеонор Е. Мандей, за години, які провів на її хорових заняттях.

– «Мені допомога від Господа, що створив небо й землю!» Псалом сто двадцять перший[3].

Начальник усміхнувся.

– Скажіть, Бредшоу, хто ваші улюблені автори?

– Шекспір, Діккенс, Остін, Троллоп і Томас Гарді.

– Хіба жоден із наших земляків недостатньо хороший для вас?

Гаррі мало не вилаявся вголос, припустившись такої очевидної помилки. Він поглянув на заповнену книжкову полицю.

– Авжеж, – сказав він. – Вважаю Скотта Фіцджеральда, Гемінґвея та О. Генрі незрівнянними, а Стейнбека – найкращим сучасним письменником Америки.

Він сподівався, що правильно вимовив це ім’я і поклав собі прочитати «Про мишей і людей», перш ніж наступного разу зустрінеться з начальником.

Посмішка знову з’явилась на вустах Свонсона.

– Яку роботу вам призначив Геслер? – запитав він.

– Прибирання крила. Хоча я хотів би працювати в бібліотеці, сер…

– Он як? – здивувався начальник. – Тоді дізнаюся, чи є там вакансія…

Господар кабінету щось занотував у блокноті, що лежав перед ним.

– Дякую, сер.

– Вас повідомлять про це сьогодні ж, – сказав начальник, ховаючи теку.

– Дякую, сер, – повторив Гаррі.

Він швидко пішов до дверей, усвідомлюючи, що на нього витратили більше часу, ніж стандартно відведені п’ять хвилин. Як тільки він вийшов у коридор, черговий провів його до крила. Гаррі був удячний, що Геслера ніде не було видно, а прибиральники вже перебралися на другий поверх на той момент, коли він знову до них приєднався.

Задовго до того, як пролунав сигнал до обіду, Гаррі вже був виснажений до краю. Він став у чергу до казанів і виявив, що Квінн уже прилаштувався за прилавком, обслуговуючи в’язнів. Чимала порція картоплі та вареного м’яса одразу ж потрапила у миску Гаррі. Він сидів сам-один за довгим столом і поглинав їжу. Кліфтон мріяв, щоб Геслер більше не з’явився цього дня, інакше доведеться повертатися назад до вбиральні…

Чергування Геслера вже закінчилося, коли Гаррі збирався до роботи. Отож інший наглядач послав новачка мити туалети. Гаррі провів решту дня, підмітаючи коридори та випорожняючи сміттєві баки. Єдине, про що він думав, було те, чи дав начальник вказівку перерозподілити його до бібліотеки.

Якщо цього не станеться, Гаррі сподівався хоча б на роботу при кухні.

Коли Квінн повернувся до їхньої камери по обіді, вираз його обличчя не залишив Гаррі сумнівів, що він не приєднається до Квінна.

– Було одне вакантне місце на митті посуду… – почав той.

– Може, я? – спохопився Гаррі.

– Але коли пан Сідделл назвав твоє ім’я, Геслер його одразу ж відхилив. Сказав, що тобі доведеться прибирати крило щонайменше три місяці, перш ніж він розгляне можливість переведення на кухню…

– Що не так із цим чоловіком? – відчайдушно запитав Гаррі.

– Подейкують, що він намагався стати офіцером військово-морського флоту, але не склав іспит і був змушений влаштуватися на тюремну службу. Отож за наслідки має відповідати лейтенант Бредшоу…

4

Увесь місяць Гаррі провів, чистячи вбиральні блоку А. І лише тоді, коли в крилі з’явився інший новак, Геслер нарешті звільнив його від цих обов’язків і заповзявся робити пекельним життя інших.

– Цей клятий чоловік, він псих! – лаявся Квінн. – Сідделл був ще готовий запропонувати тобі роботу на кухні, але Геслер наклав на це вето.

Гаррі нічого не сказав.

– Але не всі новини такі погані, – додав Квінн, – бо я чув, що Енді Саваторі, заступника бібліотекаря, випускають дочасно. Його мають звільнити наступного місяця. Але головне – схоже, ніхто не претендує на ту роботу.

– Дікінс міг би, – буркнув Гаррі собі під ніс. – То що треба робити, щоби її отримати?

– Нічого. Намагайся створити враження, що ти не зацікавлений. Адже Геслер не на твоєму боці…

Наступний місяць здався іще довшим, ніж попередній. Гаррі відвідував бібліотеку по вівторках, четвергах і неділях між шостою та сьомою. Але старший бібліотекар Макс Лойд не давав йому жодних підстав вважати, що саме Кліфтон стане його заступником. А Саваторі мовчав як риба, хоча він явно щось знав.

– Не думаю, що Лойд захоче, щоб я йому допомагав, – зауважив Гаррі після того, як одного вечора загасили світло.

– Лойд і не може хотіти, – пояснив Квінн. – Це вирішує начальник.

Але Гаррі не мав певності.

– Підозрюю, що Геслер із Лойдом працюють у парі, щоб домогтися, аби я цю роботу не отримав…

– Кажеш – пара? А що це нагадує? – сказав Квінн.

– Параноїка…

– Атож, це саме те, ким ти станеш, хоча й не впевнений, що воно означає.

– Страждання від необґрунтованих підозр, – підказав Гаррі.

– Не можна сказати краще!

Гаррі не був упевнений, що його підозри були безпідставними. Але за тиждень Саваторі відвів його убік і підтвердив найгірші очікування.

– Геслер подав три кандидатури на розгляд начальникові, і твого імені в списку немає.

– Це гаплик! – Гаррі тупнув ногою. – Тепер буду чистити вбиральні до кінця своїх днів…

– Не обов’язково, – заперечив Саваторі. – Приходь до мене за день до того, як мене випустять.

– Але тоді вже буде пізно…

– Не думаю, – сказав Саваторі, але не пояснив, чому. – Тим часом уважно вивчай кожну сторінку оцього…

І він передав Гаррі важкий фоліант у шкіряній оправі, який рідко покидав бібліотеку.

◾

Гаррі вмостився на горішнє ліжко і відкрив обкладинку тюремного статуту на двісті сімдесят три сторінки. Ще не дійшовши до шостої сторінки, він узявся робити виписки. А задовго до того, як вирішив переглянути фоліант удруге, в його свідомості почав визрівати план…

Кліфтон знав, що йому дуже бракує часу, й усі дії треба ретельно відпрацювати, особливо коли він опиниться на сцені після того, як піднімуть завісу. Він збагнув, що не зможе здійснити свій план до звільнення Саваторі. Окрім того, уже призначать нового заступника бібліотекаря…

Коли Гаррі провів генеральну репетицію в тиші їхньої камери, Квінн заявив, що він не лише параноїк, але й не сповна розуму, і запевнив, що його другий виступ буде вже на самоті…

◾

Щомісяця по понеділках уранці начальник в’язниці обходив кожен блок. Отож Гаррі знав, що йому доведеться чекати ще три тижні після звільнення Саваторі, перш ніж той дійде до блоку А. Свонсон завжди тримався одного і того ж маршруту, й в’язні знали, що якщо турбуються про власну шкуру, краще зникнути з поля зору, щоб не трапитися йому на очі.

Коли Свонсон піднявся на останній поверх блоку того ранку понеділка, Гаррі вже чекав, щоб привітати його зі шваброю в руці. Геслер прошмигнув позаду начальника і помахав кийком, застерігаючи, що коли Бредшоу дороге його життя, краще відійти убік. Та Гаррі не рушив із місця, не залишаючи начальникові іншого вибору, як зупинитися перед несподіваною завадою.

– Доброго ранку, сер, – привітався Гаррі, ніби вони часто зустрічалися один із одним.

Свонсон здивувався, що зіткнувся віч-на-віч із в’язнем. Та і ще більше здивувався, коли той до нього озвався. Він уважніше придивився до Гаррі.

– Бредшоу, чи не так?

– У вас гарна пам’ять, сер.

– Я також запам’ятав ваш інтерес до літератури. І був здивований, що ви відмовилися від посади заступника бібліотекаря.

– Мені ніколи й не пропонували цю роботу, – зауважив Гаррі. – Інакше я прийняв би її з радістю, – додав він, вочевидь неабияк здивувавши начальника.

Тоді Свонсон звернувся до Геслера:

– Ти ж мені казав, що Бредшоу відмовився від цієї роботи…

Гаррі не дав часу відповісти Геслеру.

– Можливо, це я винен, сер. Адже не знав, що потрібно подавати заявку на посаду.

– Зрозуміло, – кивнув начальник. – Тоді це все пояснює. І можу додати, Бредшоу, що новий працівник не знає різниці між Платоном і Плутоном.

Гаррі усміхнувся. Геслер усе ще мовчав.

– Гарна аналогія, сер, – похвалив Гаррі, перш ніж начальник вирішив іти далі.

Але Кліфтон ще не все сказав. Він чекав, що Геслер от-от вибухне, і хутко вийняв конверт із куртки і передав його начальникові.

– Що це? – підозріливо запитав Свонсон.

– Офіційне прохання звернутися до колегії, коли вони щоквартально відвідуватимуть в’язницю наступного вівторка, що є моїм правом згідно з тридцять другою статтею Кримінального кодексу. Я також надіслав копію цього прохання своєму адвокату, пану Сефтону Джелксу.

Уперше начальник виглядав стривоженим, а Геслер ледве стримувався.

– Ви будете скаржитися? – обережно запитав начальник.

Гаррі пильно поглянув на Геслера, перш ніж відповісти:

– Згідно зі статтею один-один-шість статуту, я маю право не розголошувати членам тюремного персоналу причин, чому хочу звернутися до ради, і впевнений, що й ви це знаєте, сер.

– Так, звісно, Бредшоу, – зронив начальник, розгубившись ще дужче.

– Але я маю намір, крім усього іншого, повідомити колегії про прерогативу, яку ви надаєте залученню літератури та релігії до нашого повсякденного життя.

– Дякую, Бредшоу, – сказав він. – Це дуже люб’язно з вашого боку.

– Побачимося пізніше, Бредшоу, – прошипів Геслер крадькома.

– Буду з нетерпінням цього чекати! – гукнув Гаррі наостанок, аби Свонсон міг його почути.

◾

Протистояння Гаррі з наглядачем стало головною темою розмов серед в’язнів у черзі за вечерею. А коли Квінн повернувся з кухні пізніше того вечора, то попередив Гаррі, що в блоці припускають, що як тільки вимкнуть світло, Геслер швидше за все його закатрупить.

– Я так не думаю, – спокійно заперечив Гаррі. – Розумієш, звинувачення про порушення правил виникає лише тоді, коли він має справу з боягузом.

Квінна, здавалося, він не переконав.

Гаррі не довелося довго чекати, щоби довести свою версію, бо як тільки світло вимкнулося, двері камери відчинилися, і досередини увірвався Геслер, розмахуючи кийком.

– Квінне, геть звідси! – гукнув він, насуваючись на Гаррі.

Щойно ірландець щез, Геслер замкнув двері камери й оголосив:

– Я з нетерпінням чекав цього цілий день, Бредшоу! Тепер ти відчуєш, скільки кісток у твоєму тілі…

– Не думаю, пане Геслер, – сказав Гаррі, навіть не ворухнувшись.

– І що, ти гадаєш, тебе врятує? – поцікавився Геслер, ступаючи наперед. – Начальник зараз не зможе тобі допомогти!

– Мені не потрібен покровитель, – сказав Гаррі. – Ще не розглядали вашого просування кар’єрною драбиною, – додав він, чітко промовляючи слова. – Мені достеменно відомо, що ви з’явитесь перед комісією наступного вівторка о другій дня.

– Ну то й що? – сказав Геслер, наблизившись до бранця упритул.

– Ви явно забули, що я звертатимуся до колегії о десятій ранку. Один чи двоє з них можуть зацікавитися, скільки моїх кісток було зламано після того, як я наважився поспілкуватися з наглядачем.

Геслер грюкнув кийком по нижній частині двоярусних нар, лише за дюйм від обличчя Гаррі. Але той навіть не сіпнувся.

– Певна річ, – правив своє Гаррі, – можливо, ви й хочете залишатися черговим по крилу до кінця свого життя. Але я чомусь сумніваюся в цьому. Бо навіть ви не можете бути таким бовдуром, аби втратити свій єдиний шанс на підвищення.

Геслер ще раз замахнувся кийком, але завагався, бо Гаррі дістав з-під подушки товстий фоліант.

– Я склав вичерпний перелік правил, що їх ви порушили за останній місяць, пане Геслер. Деякі з них – навіть по кілька разів. Упевнений, що колегії буде цікаво це прочитати. Цього вечора я додам ще два порушення: перебування наодинці з в’язнем при зачинених дверях – стаття чотири-один-дев’ять, і погрози фізичною розправою, коли в’язень не може себе захистити, – стаття п’ять-один-два.

Геслер відступив крок назад.

– Але я впевнений, що найбільше вплине на правління, коли вони почнуть розглядати ваше просування по службі. – Себто чому вам довелося так хутко покинути військово-морський флот.

Кров зійшла з обличчя Геслера.

– Це, звісно ж, сталося не тому, що ви не склали іспит на офіцера.

– Хто тобі виказав? – прошипів Геслер.

– Один із ваших колишніх товаришів по службі, на жаль, був змушений потрапити сюди. Ви вирішили, що він триматиме язика на припоні, даючи йому роботу заступника бібліотекаря. Я ж не очікую нічого меншого.

Гаррі передав свій місячний звіт Геслеру, зупинившись, аби той розчовпав отриману інформацію. А тоді додав:

– Я триматиму рот на припоні аж до того дня, коли мене звільнять. Якщо, певна річ, ви не дасте мені привід відступитися від обіцянки. Але якщо ви коли-небудь мене хоч пальцем торкнетеся – то вилетите з тюремної служби навіть швидше, ніж вас викинули з флоту. Ви все зрозуміли?

Геслер мовчав як риба.

– Окрім цього, якщо вирішите обрати собі за жертву якогось іншого нещасного новака – всі ставки знімаються. А тепер – геть із моєї камери!

5

Коли Лойд підвівся, щоб привітати його о дев’ятій ранку з посадою заступника бібліотекаря, Гаррі збагнув, що бачив цього чоловіка, лише коли той сидів. Лойд був вищий, ніж Кліфтон очікував, значно виший за шість футів. Незважаючи на убогу тюремну їжу, він перебував у хорошій формі і був одним із небагатьох в’язнів, котрі голилися щоранку. Своєю сутулою спиною і чорним, як смоль, волоссям він більше нагадував постарілого кумира жіночок, ніж чоловіка, котрий відбував п’ять років за шахрайство. Квінн не знав подробиць цього злочину, а це означало, що ніхто, окрім наглядача, не знав усієї історії уповні. А правило у в’язниці було просте: якщо в’язень не розповідав сам, за що засуджений, його й не питали.

Лойд витлумачив Гаррі розпорядок дня, який новий заступник бібліотекаря опанував ще до того, коли вони вирушили вечеряти того вечора. Упродовж наступних кількох днів він продовжував розпитувати Лойда, як відбирати книжки, про штрафи та як спонукати в’язнів дарувати власні книги бібліотеці, коли їх випускають, про що досі навіть гадки не мав. Більшість відповідей Лойда були скупими, тому Гаррі нарешті дозволив йому повернутися до місця відпочинку за своїм столом, добре схованим за примірниками «Нью-Йорк таймс».

Хоча в Лейвенгемі було десь близько тисячі в’язнів, однак навряд хоч кожен десятий міг читати та писати. Тож не всі прагнули відвідати бібліотеку у вівторок, четвер або неділю.

Незабаром Гаррі виявив, що Макс Лойд був як ледачим, так і не дуже порядним. Він не заперечував проти купи ініціатив, що їх пропонував його новий заступник, доки це не додавало зайвої роботи йому самому.

Головним завданням Лойда, здавалося, було тримати філіжанку кави на столі – на випадок того, якщо завітає якийсь офіцер. Після того як учорашній примірник «Нью-Йорк таймс» доправляли до бібліотеки, Лойд опинявся за своїм столом. Спершу він переглядав перелік книжкових новинок, а коли закінчував його вивчати, зосереджував свою увагу на рекламних оголошеннях, а потім на новинах і, нарешті, на спорті.

По обіді він розпочинав розв’язувати кросворд, який Гаррі закінчував наступного ранку. На той час, коли газета потрапляла в руки Гаррі, новини вже застарівали на два дні. Він завжди починав із міжнародних новин, оскільки хотів з’ясувати, як просувається війна в Європі. Так він дізнався про вторгнення до Франції і про те, що Невілл Чемберлен подав у відставку з посади прем’єр-міністра, а Вінстон Черчилль його замінив.

Це не був вибір кожного, але Гаррі ще не забув промови Черчилля, коли той вручав нагороди в Бристольській ґімназії. Він не сумнівався в тому, що Британію очолив хороший лідер. І Гаррі знову проклинав долю, що він зараз – лише заступник бібліотекаря в американській буцегарні, а не офіцер Королівського флоту. Упродовж останньої години дня, коли Гаррі не мав іншої роботи, він заповнював свій щоденник.

◾

Гаррі знадобилося трохи більше місяця, щоби реорганізувати розміщення всіх книжок за відповідними категоріями: окремо художня література й окремо – все інше.

Упродовж наступного місяця він розбив їх на ще менші підгрупи. Тож в’язням більше не доводилося гаяти часу на пошуки якоїсь книги, приміром, із обробляння дерева. Він пояснив Лойду, що коли мова заходить не про белетристику, категорія важливіша за ім’я автора. Лойд лише стенув на це плечима.

У неділю вранці Гаррі ладнав візочок й прошкував усіма чотирма блоками, забираючи книжки в ув’язнених, адже декотрі не повертали їх більше року. Він очікував, що рецидивісти у блоці Д обурюватимуться, навіть намагатимуться затіяти бійку при вторгненні. Насправді ж усі хотіли познайомитися з чоловіком, котрий перевів Геслера до Пірпойнту.

При зустрічі з колегією Геслеру запропонували вищу посаду в Пірпойнті, і він прийняв це підвищення по службі, оскільки це було ближче до рідного міста. Хоча Гаррі зроду не патякав, що саме він доклав руку до переведення Геслера, Квінн уже подбав про те, щоби цю історію передавали з вух у вуха, поки вона не перетворилася на леґенду.

Під час своїх вояжів блоками у пошуках зниклих книг Гаррі часто підслуховував теревені, які записував у свій щоденник увечері.

◾

Іноді до бібліотеки заходив начальник, не в останню чергу через те, що коли Гаррі з’явився перед комісією, то назвав ставлення пана Свонсона щодо освіти в’язнів сміливим, творчим і далекоглядним. Гаррі не міг навіть уявити, яку неймовірну кількість незаслужених лестощів начальник із задоволенням поглинав.

Після перших трьох місяців його роботи запити на книжки зросли на чотирнадцять відсотків. Коли Гаррі запитав у начальника дозволу організувати вечірні читання, Свонсон на мить повагався, але поступився, бо Гаррі знову повторив слова: «сміливо, творчо та далекоглядно».

На першому читанні до Гаррі навідалися лише троє в’язнів, одним із них був Пет Квінн, він уже вмів читати та писати. А до кінця наступного місяця група уже зросла до шістнадцятьох, хоча кілька слухачів були готові майже на все, аби лише вийти зі своїх камер хоч на годину ввечері. Однак Гаррі вдалося залучити кількох молодших в’язнів, постійно нагадуючи: оскільки вони не ходили до «правильної» школи або взагалі хоч до якоїсь школи, це ще не означає, що вони телепні. Або навпаки, як влучно зауважив Квінн.

Незважаючи на всю додаткову завантаженість, Гаррі виявив, що йому все ще залишається час для себе, тому поставив собі завдання читати хоч дві нові книжки за тиждень. Після того як освоїв кількох американських класиків у бібліотеці, звернув увагу на детективи – найпопулярніший жанр з-поміж усього, вони займали сім із дев’ятнадцяти стелажів бібліотеки.

Гаррі завжди подобався Конан Дойл, і він із нетерпінням чекав знайомства з його американськими суперниками. Він почав із «Пройдисвітів» Ерла Стенлі Ґарднера, перш ніж перейти до «Глибокого сну» Реймонда Чандлера. Він почувався трохи винним через те, що йому сподобалося. Що на це сказав би пан Голкомб?

Упродовж останньої години перед закриттям бібліотеки Гаррі продовжував поновлювати записи в щоденнику. Одного вечора його захопив зненацька Лойд, котрий після того, як прикінчив газету, запитав, чи може він почитати цей опус. Гаррі знав, що Лойд раніше був літературним аґентом у Нью-Йорку і саме тому потрапив на роботу до бібліотеки. Іноді він називав імена авторів, котрих репрезентував, про більшість із яких Гаррі ніколи не чув. Про те, як він опинився в Лейвенгемі, Лойд розповів лише одного разу, спостерігаючи за дверима, щоб переконатися, що їх ніхто не чує.

– Трохи не пощастило, – пояснив Лойд. – Я добросовісно вклав частину грошей своїх клієнтів на фондовій біржі. А коли все пішло не за планом, мені довелося якось виходити з халепи.

Коли Гаррі тієї ж ночі повторив цю історію Квінну, той звів очі до неба.

– Швидше за все, він розтринькав ці грошенята на перегони і тямких леді.

– Тоді навіщо вдаватися до таких деталей? – не зрозумів Гаррі. – Адже він зроду нікому не казав, чому опинився тут?

– Іноді ти буваєш такий наївний, – зітхнув Квінн. – Лойд знає, що через твій переказ є куди більше шансів на те, що решта повірять у його історію. Будь певен, що ніколи не зможеш укласти з цим чоловіком якоїсь певної угоди, адже злодії мають по шість пальців на кожній руці…

Цю фразу Гаррі одразу записав у своєму щоденнику. Але він не прислухався до порад Квінна – почасти тому, що не міг уявити собі, яку уклав би угоду з Максом Лойдом, окрім того, чия черга наливати начальнику каву, коли той з’явиться.

◾

До кінця першого року його перебування в Лейвенгемі Гаррі заповнив своїми спостереженнями про життя за ґратами вже три зошити і міг лише гадати, скільки ще сторінок цього щоденного літопису з’явиться, перш ніж він відбуде своє покарання. Бранець дуже здивувався, коли Лойд захопився його писаниною, прагнучи прочитати наступну порцію. Він навіть припустив, що її можна показати видавцеві. Гаррі зареготав.

– Не можу уявити, щоби хтось зацікавився моїми нотатками!

– Ти й справді не можеш, – зауважив Лойд.

Емма Беррінґтон
1939–1941

6

– Себастьян Артур Кліфтон, – оголосила Емма, передаючи сплячого малюка його бабусі.

Мейзі засяяла, коли вперше взяла онука на руки.

– Вони не дозволили мені зустрітися з вами, коли відправляли до Шотландії, – виправдовувалася Емма, навіть не намагаючись приховати свого обурення. – Тому я зателефонувала вам, як тільки повернулася до Бристоля.

– Це було дуже мило, – похвалила Мейзі, пильно споглядаючи маленького хлопчика і намагаючись переконати себе, що Себастьян успадкував світле волосся і яскраво-блакитні очі батька.

Емма сиділа за кухонним столом, усміхалася і пила чай – «Ірл Ґрей», як запам’ятала Мейзі. А канапки з огірками та лососем, що полюбляв Гаррі, мабуть, виснажили її раціон. Роздивившись по кімнаті, очі гості опинилися на полиці коминка, де вона помітила світлину сепією рядового вояка часів Першої світової війни. Еммі дуже хотілося побачити відтінок його волосся, схований під шоломом, або хоча б колір його очей. Вони були блакитними, як у Гаррі? Чи карими, як у неї? Артур Кліфтон справляв враження зухвальця в армійській уніформі. Квадратна щелепа та рішучий вигляд демонстрували, що він із гордістю служить своїй країні. Її погляд зупинився на свіжій фотографії Гаррі, коли той співав у хорі школи Святого Беди, перед тим як зламався його голос. А поруч до стіни горнувся конверт, без сумніву підписаний рукою Гаррі. Дівчина припускала, що це останній лист, який він написав матері перед смертю. І задумалася: чи дозволить Мейзі його прочитати? Вона підвелася і підійшла до коминка, з подивом виявивши, що конверт не відкривали.

– Мені було дуже прикро почути, що ви були змушені покинути Оксфорд, – ризикнула поспівчувати Мейзі, коли побачила, як Емма дивиться на конверт.

– З огляду на вибір – продовжувати навчання чи народити дитину від Гаррі – я ні на мить не сумнівалася, – відказала Емма, все ще прикипівши очима до листа.

– І сер Волтер казав мені, що твій брат Джайлз вступив до Вессекського полку, але, його, на жаль…

– Бачу, ви маєте листа від Гаррі, – перервала потік цих слів Емма, не в змозі більше стримуватися.

– Ні, це не від Гаррі, – сказала Мейзі. – Це – від лейтенанта Томаса Бредшоу, котрий служив разом із ним на «Девонці».

– І що повідав лейтенант Бредшоу? – запитала Емма, добре усвідомлюючи, що конверт не відкривали.

– Уявлення не маю… – визнала Мейзі. – Його мені приніс доктор Воллес і сказав, що це – лист-співчуття. Я не відчувала потреби у додатковому нагадуванні про смерть Гаррі, тому й не відкрила цього послання.

– Але хіба це не може пролити світло на те, що сталося на «Девонці»?

– Дуже в цьому сумніваюся, – відповіла Мейзі, – адже вони зналися між собою лише кілька днів.

– А ви б не заперечували, якби я прочитала вам цього листа, пані Кліфтон? – запропонувала Емма, припускаючи, що Мейзі неабияк збентежиться, якщо зізнається, що не вміє читати.

– Ні, дякую, люба, – відмахнулася Мейзі. – Зрештою, Гаррі це не поверне, хіба ні?

– Погоджуюсь, – не здавалася Емма, – але, можливо, ви дозволити мені прочитати його для свого спокою.

– Німці всю ніч закидали бомбами доки, – змінила Мейзі тему. – Сподіваюся, що Беррінґтон не надто постраждав.

– Ми уникнули прямого удару, – повідомила Емма, неохоче сприймаючи, що їй не дозволять прочитати цього листа. – І я сумніваюся, що навіть німці наважаться скинути бомбу на дідуся.

Мейзі засміялася, і на мить Емма подумала, чи не схопити конверт із коминка і розірвати його, перш ніж Мейзі встигне її зупинити. Але Гаррі цього не схвалив би. От якби Мейзі захотіла на мить вийти з кімнати, то Емма скористалася б чайником, відпарила конверт, щоб розпечатати, перевірити підпис і покласти на своє місце, перш ніж господиня встигне повернутися.

Але Мейзі ніби прочитала її думки, бо залишалася біля коминка і не відходила від нього ні на крок.

– Дідусь передає вам вітання, – сказала Емма, все ще відмовляючись здаватися.

Мейзі почервоніла і стала базікати про своє нове призначення у «Ґранд-готелі». Емма не відводила свого погляду від конверта. Вона уважно перевірила літери M, К, С, Г і Л в адресі, знаючи, що їй доведеться зберегти накреслення цих літер у пам’яті, неначе сфотографувавши, доки не повернеться до садиби. Коли Мейзі віддала їй маленького Себастьяна, пояснивши, що, як це не сумно, але їй доведеться повертатися до роботи, Емма неохоче підвелася, востаннє поглянувши на конверт.

Повертаючись до садиби, Емма намагалася зберегти в думках взірець почерку, вдячна, що Себастьян саме солодко заснув. Як тільки машина загальмувала на гальці перед вхідними дверима, Гадсон відчинив задні дверцята, щоб Емма вийшла та занесла сина до обійстя. Мати віднесла його прямо до дитячої кімнати, де їх чекала нянька Беррінґтонів. На її здивування, Емма поцілувала малюка в чоло і мовчки вийшла.

Опинившись у своїй кімнаті, Емма відімкнула центральну шухляду свого письмового столу та витягнула звідти стосик листів, які Гаррі писав їй упродовж багатьох років.

Перше, що вона перевірила, була велика літера Г підпису Гаррі, така ж пряма та смілива, як і Г на невідкритому конверті Мейзі. Це додало їй певності продовжувати своє розслідування. Відтак вона стала шукати велику К і врешті-решт знайшла її на різдвяній листівці, та ще й з великою М – такою самою М і К, що й Мейзі Кліфтон на конверті.

«Гаррі мав би залишитися живим!» – постійно повторювала вона собі. Знайти слово «Бристоль» було легко, а от «Англія» – складніше, поки вона не натрапила на лист, написаний в Італії, коли вони обоє ще навчалися в школі. Дівчині знадобилося більше години, щоби акуратно вирізати всі тридцять дев’ять літер і дві цифри, перш ніж вона змогла відтворити адресу на конверті:

Пані Мейзі Кліфтон

27 Стілл-Гаус-лейн

Бристоль

Англія

Стомлена Емма впала на своє ліжко. Вона навіть уявлення не мала, хто такий той Томас Бредшоу. Але одне було певне: нерозкритий лист, що стоїть на коминку Мейзі, написав Гаррі. І він чомусь не хотів, аби вона дізналася, що її чоловік усе ще живий. Жінці стало цікаво: чи вирішив би він інакше, якби знав, що вона вагітна його дитиною, до того, як податися у той доленосний рейс.

Емма відчайдушно хотіла поділилася новиною про те, що Гаррі може бути живий, зі своєю матір’ю, дідусем, Ґрейс і, звісно ж, із Мейзі. Але вона тямила, що їй доведеться мовчати, доки не отримає переконливішого доказу, ніж нерозкритий лист. І в її свідомості почав формуватися план.

◾

Того вечора Емма не пішла на вечерю, а залишилася в своїй кімнаті і намагалася осягнути, чому Гаррі хотів, щоб усі, окрім його матері, повірили, що він загинув тієї ночі.

Коли вона нарешті лягла до ліжка опівночі, то могла лише припустити, що це, мабуть, було заради того, що він вважав справою честі. Можливо, він уявляв собі бідолашну, розчаровану дівчину, що це звільнить її від будь-яких зобов’язань, які вона може відчувати щодо нього. Хіба він не збагнув, що з першої миті, коли вона вперше поглянула на нього на дні народження її брата – а їй тоді було лише десять років, – вона ніколи не матиме іншого чоловіка у своєму житті?

Сім’я Емми дуже зраділа, коли вона заручилася з Гаррі вісім років по тому, за винятком її батька, котрий так довго жив у брехні, яка не розкрилася аж до дня їхнього шлюбу. Вони стояли біля вівтаря з наміром скласти обітниці, коли Старий Джек довів церемонію до несподіваного і швидкого завершення. Звістка про те, що батько Емми може бути й батьком Гаррі, не знищила її кохання до Гаррі, бо цього ніколи не станеться. Ніхто не здивувався, що Гаррі повівся, як джентльмен, а батько Емми залишався вірним своєму характеру і поводився, як хам. Перший стояв і стійко терпів, а другий вискочив із задніх дверей захристя, і з того часу його ніхто не бачив.

Гаррі дав зрозуміти ще задовго до того, як попросив Емму стати його дружиною, що коли оголосять війну, він не вагаючись покине Оксфорд, аби вступити до Королівського флоту. Він був упертюхом навіть у хороші часи, а це були часи найгірші. Емма второпала, що немає сенсу намагатися відмовити його, оскільки нічого, що вона могла сказати чи зробити, не змінило б його наміру. Він також попередив, що не розглядає варіанта повернення до Оксфорду, аж доки німці не здадуться.

Емма також рано покинула Оксфорд, але, на відміну від Гаррі, у неї не залишилося вибору. Для неї не було шансів повернутися. Вагітність не схвалювали в Сомервіллі, тим більше серед незаміжніх. Це рішення, мабуть, розбило серце її матері.

Елізабет Беррінґтон так прагнула, щоб її донька здобула академічні знання… Адже їй не відмовлять із іншої причини, хіба через її стать. Промінчик світла з’явився на горизонті за рік, коли молодша сестра Емми, Ґрейс, здобула відкриту стипендію коледжу Гіртон у Кембриджі, і того дня, коли приїхала туди, вона затьмарила всіх найздібніших юнаків.

Як тільки стало очевидним, що Емма в тяжі, її відвезли до маєтку дідуся в Шотландії, щоб вона могла народити дитину Гаррі. Беррінґтони не приносять незаконного потомства, принаймні в Бристолі. Себастьян уже повзав навколо замку, перш ніж блудній доньці дозволили повернутися до садиби. Елізабет хотіла, щоби донька з онуком залишалися в Малджерлі, аж поки не закінчилася війна, але з Емми було досить переховування у віддаленому шотландському замку.

Одним із перших, кого вона навідала після повернення на захід країни, був її дідусь, сер Волтер Беррінґтон.

Саме він повідомив їй, що Гаррі став членом екіпажу «Девонця» і планував повернутися до Бристоля упродовж місяця, оскільки мав намір записатися звичайним моряком на «Рішучий». Але Гаррі так і не повернувся, й минуло шість тижнів, перш ніж вона дізналася, що коханий загинув у морі…

Сер Волтер узяв на себе обов’язки навідати кожного члена сім’ї поодинці, щоб повідомити їм трагічні новини. Він почав із пані Кліфтон, хоча й знав, що вона вже чула, що сталося, від доктора Воллеса, котрий привіз листа від Томаса Бредшоу. Потому він поїхав до Шотландії, щоб повідомити звістку Еммі. Сер Волтер дуже здивувався, що його онука не зронила й сльозинки, але Емма просто відмовилася повірити в те, що Гаррі більше немає…

Як тільки сер Волтер повернувся до Бристоля, він відвідав Джайлза і повідомив свіжі новини йому. Найближчого приятеля Гаррі аж заціпило, і ніхто з родини не міг нічого сказати або зробити, щоби втішити його. Лорд і леді Гарві сприйняли звістку про смерть стоїчно.

За тиждень, коли сім’я відвідала панахиду капітана Джека Тарранта в Бристольській ґімназії, лорд Гарві відчув: він радий, що Старий Джек так і не дізнався, що сталося з його протеже.

Єдиною особою в родині, котру аристократ відмовився відвідати, був його син, котрий зник. Він виправдовувався, що не знає, як його знайти, але коли Емма повернулася до Бристоля, зізнався їй, що навіть якби й знав, то не переймався б. І додав, що її батько, ймовірно, є єдиним, котрий зрадів би, що Гаррі вже на тому світі. Емма нічого на це не сказала, але не сумнівалася, що він має рацію.

Кілька днів після свого візиту до Мейзі на Стілл-Гаус-лейн Емма більшість часу проводила у своїй кімнаті, повсякчас міркуючи, як їй вчинити далі. Вона виснувала: немає жодного способу дізнатися про зміст листа, що лежав на полиці коминка більше року, не завдаючи шкоди своїм стосункам із Мейзі. Однак Емма вирішила не лише довести всьому світу, що Гаррі досі живий, але й знайти його, де б він не був. Зважаючи на це, вона вирішила ще раз зустрітися з дідусем. Зрештою, сер Волтер Беррінґтон був єдиним, окрім Мейзі, хто зустрічався з доктором Воллесом. Тому він, безумовно, має найбільше шансів розгадати таємницю того, хто такий Томас Бредшоу.

7

Єдине, що дідусь Емми прищепив їй із раннього віку, – це ніколи не спізнюватися на побачення. «Це справляє хибне враження, – казав він онуці. – Адже ти хочеш, аби до тебе ставилися серйозно».

Зважаючи на це, Емма того ранку вийшла із садиби о дев’ятій двадцять п’ять і в’їхала у ворота верфі Беррінґтона рівно за вісім хвилин до десятої. Автомобіль зупинився біля адміністративного приміщення за шість десята. На той час, коли вона вийшла з ліфта на п’ятому поверсі та підійшла коридором до кабінету голови правління, було за дві десята.

Панна Біл, секретарка сера Волтера, відчинила двері його кабінету, коли годинник на його коминку почав відбивати десяту. Господар усміхнувся, підвівся з-за столу і пройшов кімнатою, щоби привітатися з Еммою поцілунком в обидві щоки.

– Як там моя улюблена внучка? – запитав він, проводячи гостю до зручного фотелю біля вогню.

– У Ґрейс усе просто чудово, дідусю, – відповіла Емма. – Досягла блискучих успіхів у Кембриджі, як мені сказали, і посилає тобі запевнення в своїй любові.

– Не жартуй зі мною, люба, – посміхнувся він. – А як справи у Себастьяна, мого улюбленого правнука, усе гаразд?

– Вашого єдиного правнука, – уточнила Емма, сідаючи у глибоке шкіряне крісло.

– Позаяк ти не взяла його із собою, висновую, що маєш серйозну тему для бесіди?

Вступна частина закінчилася. Емма розуміла, що сер Волтер може виділити обмежену кількість часу на цю зустріч. Адже панна Біл повідомила їй, що відвідувачам надають п’ятнадцять, тридцять хвилин або годину – залежно від того, наскільки важливою є їхня справа. І родичі не становлять винятку з цього правила, хіба в неділю. Емма приготувала кілька запитань, сподіваючись, що їй дадуть щонайменше півгодини. Вона відкинулася на спинку, намагалася розслабитися, бо не хотіла, аби дідусь збагнув справжню причину, чому вона захотіла з ним побачитись.

– Пригадуєш, як ти приїжджав до Шотландії, – почала вона, – щоб повідомити мені, що Гаррі загинув у морі? Боюся, що була тоді в такому шоковому стані, що не усвідомлювала всього. Тому сподіваюся, що ти зможеш розповісти мені трохи більше про останні кілька днів його життя.

– Звісно, люба, – співчутливо сказав сер Волтер. – Будемо сподіватися, що моя пам’ять ще працює. Хочеш дізнатись щось конкретне?

– Ти казав, що Гаррі записався четвертим офіцером на «Девонець» після того, як приїхав із Оксфорда.

– Так. Мій давній приятель, капітан Гейвенс, зробив це можливим, і він був одним із небагатьох, хто пережив цю трагедію. Коли я нещодавно навідав його, він сказав про Гаррі багато теплих слів. Описав його як мужнього юнака, котрий замість того щоб рятувати своє життя після влучання в корабель торпеди, пожертвував своїм, намагаючись врятувати головного механіка.

– Капітана Гейвенса також підібрала «Зірка Канзасу»?

– Ні, то був інший корабель, який виявився неподалік. Тому, на жаль, він більше ніколи не бачив Гаррі.

– Отже, він не був свідком того, як Гаррі поховали у морі?

– Ні. Єдиний офіцер із «Девонця», котрий був із Гаррі, коли той загинув, був американець – лейтенант Томас Бредшоу.

– Ти казав мені, що доктор Воллес привіз пані Кліфтон листа від лейтенанта Бредшоу.

– Саме так. Доктор Воллес був корабельним медиком «Зірки Канзасу». Запевнив мене, що він і вся команда зробили все, що від них залежало, щоби урятувати Гаррі життя.

– Бредшоу і тобі писав?

– Ні. Лише найближчій родичці, якщо я правильно згадав слова доктора Воллеса.

– А тобі не здається дивним, що він не написав мені?

Сер Волтер якийсь час помовчав.

– Знаєш, я зроду не задумувався над цим. Можливо, Гаррі ніколи не згадував тебе при Бредшоу. Знаєш, наскільки він був втаємниченим…

Емма часто думала про це, але зараз вирішила продовжити:

– Ти читав листа, який отримала пані Кліфтон?

– Ні, але бачив його на коминку, коли заходив до неї наступного дня.

– Гадаєш, доктор Воллес знав, що саме Бредшоу написав у цьому листі?

– Авжеж. Він мені сказав, що це лист-співчуття від колеги, котрий служив із Гаррі на «Девонці».

– А чи могла б я зустрітися з лейтенантом Бредшоу? – закинула Емма вудочку.

– Навіть не знаю, як це можна влаштувати, люба, – замислився сер Волтер. – Може, Воллес підтримує з ним зв’язок.

– Маєш адресу доктора Воллеса?

– Лише на «Зірці Канзасу».

– Але, безумовно, вони припинили рейси до Бристоля, коли оголосили війну?

– Ні, адже в Англії ще живуть американці, готові платити шалені гроші за те, щоб повернутися додому.

– Хіба це не ризиковано, коли стільки німецьких човнів патрулює Атлантику?

– Ні, бо Америка зберігає нейтралітет, – спростував сер Волтер. – Останнє, чого хоче Гітлер, – це розпочати війну з янкі, лише тому, що один із його човнів потопив американський пасажирський корабель.

– А чи тобі відомо, коли «Зірка Канзасу» найближчим часом повернеться до Бристоля?

– Ні. Але це можна хутко з’ясувати.

Старигань піднявся з крісла і повільно підійшов до свого столу. Він узявся гортати сторінку за сторінкою щомісячного розкладу швартування.

– Ага, ось воно! – сказав він нарешті. – Корабель відбуває з Нью-Йорка за чотири тижні, а в Бристолі його очікують п’ятнадцятого листопада. Якщо сподіваєшся контактувати з кимось на борту, попереджаю, що стоянка буде недовгою, оскільки це місце, де він буде надзвичайно вразливий.

– А мене пустять на корабель?

– Ні, якщо ти не член екіпажу і не шукаєш роботу. Відверто кажучи, я не бачу тебе в ролі матроса або стюардеси.

– А як я тоді зможу побачити доктора Воллеса?

– Доведеться просто зачекати на пристані, сподіваючись, що він зійде на берег. Майже всі це роблять після тижневого плавання. Тож якщо він на кораблі – я впевнений, що ти його спіймаєш. Але не забувай, Еммо: вже рік минув відтоді, як Гаррі помер, тож Воллес може більше не бути їхнім лікарем.

Емма закусила губу.

– Але якщо захочеш, аби я влаштував тобі приватну зустріч із капітаном, я був би тільки радий…

– Ні-ні! – заперечила Емма. – Це не настільки важливо.

– Якщо передумаєш, – почав було сер Волтер, раптом второпавши, наскільки це важливо для Емми.

– Дякую, не треба, дідусю, – сказала вона підводячись. – Спасибі за те, що витратив на мене стільки свого часу.

– Не так уже й багато, – спростував старигань. – Я лише хочу, щоби ти заїжджала до мене частіше. Й обов’язково привези із собою Себастьяна наступного разу, – додав він, проводжаючи гостю до дверей.

У сера Волтера більше не залишилося сумнівів, чому саме його онука приїздила до нього.

◾

У салоні автівки, що поверталася до садиби, Емма згадувала одне речення, що врізалося їй у пам’ять. Вона програвала ці слова знову й знову, немов грамофонна голка, що застрягла на платівці.

Після повернення додому вона зайшла до Себастьяна в дитячу кімнату. Йому довелося злазити зі свого коника-гойдалки, але до того малюк пролив трохи сліз. Після обіду він згорнувся клубочком, як задоволене кошеня, і міцно заснув. Нянька вклала його спати. Емма викликала водія.

– Я хочу повернутись у Бристоль, Гадсоне.

– Куди саме, панно?

– До «Ґранд-готелю».

◾

– І що ти хочеш, щоби я зробила? – запитала Мейзі.

– Взяли мене офіціанткою.

– Але навіщо?

– Вважаю за краще не казати.

– Але ж ти й уявлення не маєш, наскільки важка ця робота!

– Ні, – зізналася Емма, – але я вас не підведу.

– А коли ти хотіла б почати?

– Завтра.

– Надовго?

– На один місяць.

– Спробуємо розібратися, – сказала Мейзі. – Ти хочеш, аби я вивчила тебе на офіціантку, починаючи від завтра, і звільнишся через місяць, так і не назвавши мені причини?

– Десь так…

– І ти очікуєш зарплати?

– Ні, – похитала головою Емма.

– Ну, це вже легше.

– Тож коли мені починати?

– Завтра о шостій ранку.

– О шостій? – повторила та з невірою.

– Це для тебе несподіванка, Еммо, але у мене є клієнти, котрих потрібно нагодувати до сьомої, аби вони встигли на роботу до восьмої. Тож доведеться приходити на робоче місце не пізніше шостої.

– Себто моє робоче місце?

– Я все поясню, якщо з’явишся ще до шостої.

◾

Усі наступні двадцять вісім днів Емма не спізнювалася на роботу. Можливо, тому, що Дженкінс щоранку стукав у її двері, а Гадсон висаджував її за сотню ярдів від службового входу до «Ґранд-готелю» о п’ятій сорок п’ять. Панна Дікенс, – під цим іменем її знали інші співробітники – була змушена вдатися до своїх акторських здібностей, щоб ніхто не дізнався, що вона – Беррінґтон.

Пані Кліфтон не дала Еммі поблажки, коли та пролила трохи юшки на постійного клієнта. А коли впустила стопку тарілок, що розбилися посеред ресторану, ще й нагримала на неї. Втрати зазвичай вираховували з платні – якби вона її мала. Минув якийсь час, поки Емма навчилася підпирати плечем подвійні двері, що відчинялися на кухню в обидва боки, і не зіткнутися з офіціанткою, котра виходила їй назустріч.

Незважаючи на це, Мейзі незабаром виявила, що треба лише раз сказати щось Еммі, і вона вже ніколи цього не забуває. Жінка також була вражена тим, як шпарко Емма могла накрити на стіл, хоча зроду цього раніше не робила. І хоча для більшості офіціанток знадобилося кілька тижнів, аби оволодіти майстерністю цієї служби, – а деякі так і не змогли її опанувати, – Еммі більше не потрібен був подальший нагляд вже до кінця другого тижня.

Наприкінці третього Мейзі засумувала, що та звільниться. До кінця четвертого вже кілька постійних відвідувачів наполягали на тому, щоб їх обслуговувала лише панна Дікенс.

Мейзі переживала: як вона пояснить управителю готелю, що панна Дікенс влаштувалася лише на місяць?

– Ви можете сказати панові Герсту, що мені запропонували кращу роботу та більшу зарплату, – порадила Емма, коли складала свою форму.

– Йому не сподобається, – зітхнула Мейзі. – Було б набагато простіше, якби ти виявилася ледачою або хоча б кілька разів спізнилася.

Емма засміялася і востаннє акуратно поклала свою маленьку білу шапочку на складений одяг.

– Чи можу я ще щось зробити для вас, панно Дікенс? – поцікавилася Мейзі.

– Аякже! – відгукнулася Емма. – Мені потрібна рекомендація.

– Подаєш заявку на іншу неоплачувану роботу, так?

– Щось таке… – відповіла Емма, відчуваючи певну провину, що не може довіритись матері Гаррі.

– Тоді я продиктую текст, ти його запишеш, а я підпишу, – сказала молодиця, передаючи Еммі аркуш бланка готелю. – Для тих, кого це може стосуватися, – почала Мейзі. – За короткий час…

– Чи можу не писати «короткий»? – запитала Емма.

Мейзі всміхнулася.

– За той час, коли панна Дікенс працювала у «Ґранд-готелі», – Емма написала «панна Беррінґтон», але не сказала про це, – вона виявилася працьовитою, ефективною та популярною як серед клієнтів, так і серед персоналу. Її вміння офіціантки вражає, а її вміння вчитися під час роботи переконує мене, що будь-який заклад матиме за честь вітати її в складі свої команди. Нам буде шкода втрачати її, і якщо вона коли-небудь захоче повернутися в цей готель, ми радо візьмемо її знов.

Емма всміхнулася, повертаючи аркуш паперу Мейзі. Та накреслила свій підпис над словами «управитель ресторану».

– Велике спасибі, – подякувала Емма, обіймаючи неофіційну свекруху.

– Навіть не здогадуюся, що ти задумала, любонько, – зронила Мейзі, коли Емма її відпустила. – Але що б це не було – бажаю тобі удачі.

Еммі хотілось сказати, що вона вирушає на пошуки її сина і не повернеться, доки не знайде його.

8

Емма стояла на пристані вже більше години, коли помітила «Зірку Канзасу», що торувала свій шлях до порту. Але минула ще одна година, перш ніж корабель зміг причалити остаточно. За цей час Емма обміркувала прийняте рішення і вже почала замислюватися: чи стане їй сміливості здійснити задумане. Вона намагалася позбутися думки про затоплення «Атенії»[4] кілька місяців тому, а ще ймовірність узагалі не потрапити до Нью-Йорка…

Вона написала довгого листа матері, в якому намагалася пояснити, чому буде відсутня кілька тижнів (щонайбільше три) і лише сподівалася, що та її зрозуміє. Але вона не могла написати листа Себастьяну, щоб повідомити, що мама вирушає на пошуки його батька, котрий пропав безвісти. Вона постійно намагалася переконати себе, що робить це для сина не менше, ніж для себе.

Сер Волтер знову запропонував познайомити її з капітаном «Зірки Канзасу». Але Емма ще раз ввічливо відмовилася, оскільки це не вписувалося в її план залишатися інкогніто. Він також дав їй розпливчастий опис доктора Воллеса, і, звісно, ніхто з тих, хто зійшов із корабля того ранку, навіть приблизно його не нагадував. Однак сер Волтер зміг повідомити ще дві цінні звістки. «Зірка Канзасу» вирушила того ж вечора з відпливом. Крім цього, доглядача зазвичай можна знайти в його каюті між другою та п’ятою годиною щодня, бо в цей час він заповнює корабельну документацію. І що іще важливіше: саме він відповідав за працевлаштування нових членів екіпажу.

Напередодні Емма написала дідусеві, щоб подякувати йому за допомогу, але вона не зізналася, що намірилася вчинити, хоча й відчувала, що він і сам здогадується.

Після того як годинник на будівлі Беррінґтон-хаусу вдарив двічі, а доктор Воллес так і не з’явився, Емма підхопила свою маленьку валізку і вирішила, що настав час прогулятися до доглядача. Коли вона нервово ступила на сходи, то запитала першого ж чоловіка в уніформі, як знайти потрібну каюту. Їй повідомили, що вона міститься нижче на кормі.

Вона помітила пасажира, котрий сходив униз широкими східцями, і подалася за ним туди, де, на її думку, був нижній рівень, але оскільки вона не мала уявлення, де розташована корма, то стала в чергу до інформаційного бюро.

За стійкою стояли дві дівчини, одягнені в темно-сині однострої та білі блузки. Вони намагалися відповідати на всі запитання пасажирів, зберігаючи обличчя привітними.

– Чим можу вам допомогти, панно? – запитала одна з них, коли, врешті-решт, дійшла Еммина черга.

Дівчина припустила, що вона пасажирка, й Емма справді розглядала варіант оплати проїзду до Нью-Йорка. Але вирішила, що з більшою ймовірністю дізнається те, що їй потрібно, якщо стане членом екіпажу.

– Де можна знайти каюту доглядача? – поцікавилася вона.

– Другі двері праворуч від цих східців, – відповіла дівчина. – Ви їх не пропустите.

Емма пішла у вказаному напрямку, а коли дійшла до дверей із табличкою «Доглядач», глибокого вдихнула і постукала.

– Заходьте.

Емма відчинила двері і зайшла досередини. Елегантний офіцер сидів за столом, заваленим документами. Він був одягнений у накрохмалену білу сорочку з відкритим коміром і кітель із золотими еполетами на плечах.

– Чим можу бути корисний? – запитав він із акцентом, якого вона зроду не чула і навряд чи втямила все зі сказаного.

– Я шукаю роботу офіціантки, сер, – повідомила Емма, сподіваючись, що її голос звучить так, як в однієї з покоївок у садибі.

– Даруйте, – сказав він озираючись. – Нам більше не потрібні офіціантки. Єдина вакансія – в інформаційному бюро.

– Я була б рада працювати там, – запевнила Емма, повертаючись до свого природного голосу.

Господар каюти придивився до неї уважніше.

– Оплата невисока, – попередив він її, – а години праці – ще гірші.

– Я звикла до всього, – видихнула Емма.

– І я не зможу запропонувати вам постійну посаду, – продовжив доглядач, – бо одна з дівчат чекає на березі в Нью-Йорку і після цього рейсу знову повернеться на корабель.

– Це не проблема, – відгукнулася Емма без пояснень.

Доглядач усе ще не виглядав переконаним.

– Ви вмієте читати та писати?

Емма хотіла б повідомити йому, що здобула стипендію в Оксфорді, натомість обмежилася простим:

– Так, сер.

Не зронивши більше жодного слова, він відсунув шухляду, витягнув звідти довгу анкету, подав їй авторучку та звелів:

– Заповніть це.

Коли Емма розпочала відповідати на запитання, офіцер також додав:

– І мені ще буде потрібна ваша рекомендація.

Як тільки Емма заповнила анкету, вона взяла торбинку та простягнула рекомендаційний лист Мейзі.

– Вражаюче… – присвиснув він. – А ви впевнені, що хотіли б стати адміністраторкою?

– Це буде моя наступна посада у «Ґранд-готелі», – заявила Емма. – Мені потрібен вишкіл, аби стати керівницею.

– Тоді навіщо відмовлятися від такої можливості і приєднуватися до нас?

– Моя тітка живе в Нью-Йорку. А мати хоче, щоби я залишилася з нею до кінця війни…

Цього разу доглядач, здається, вдовольнився, оскільки вже не вперше люди наймалися, щоби втекти з Англії.

– Тоді зараз же й почнімо, – сказав він, схопився і вийшов із кабінету, щоб подолати з новою працівницею короткий шлях до інформаційного бюро.

– Пеґґі, я знайшов, ким замінити Дейну в цьому рейсі. Отож буде краще розпочати негайно.

– Дякувати Богові, – відгукнулася Пеґґі, підіймаючи стійку, щоб Емма могла зайти до неї за бар’єр. – Як тебе звати? – запитала вона з тим же майже нестерпним акцентом.

Емма нарешті збагнула, що мав на увазі Бернард Шоу, коли заявив, що англійців та американців розділяє спільна мова.

– Емма Беррінґтон.

– Ну, Еммо, а це моя помічниця Труді. Оскільки ми зараз дуже зайняті, то, може, тобі буде краще зараз просто спостерігати? А ми спробуємо заповнити прогалини в процесі роботи.

Емма відступила оддалік і стала спостерігати, як дві дівчини витримують усе, що випало на їхню долю, при цьому ще й якось ухитряючись всміхатися.

Уже за годину Емма знала, в який час і де саме пасажири мають шикуватися для завантажування в рятувальні шлюпки, на якому поверсі розташований ресторан, наскільки далеко вони мають вийти в море, перш ніж пасажири зможуть замовити собі напої, де вони можуть знайти собі партнера для бриджу по обіді й як дістатися до горішньої палуби, якщо заманеться помилуватися заходом сонця.

Упродовж наступної години Емма вислуховувала більшість тих самих запитань, які ставили знову і знову. А на третю вона зробила крок уперед і сама взялася відповідати допитливим пасажирам, лише іноді звертаючись до тих двох дівчат.

Пеґґі була ошелешена, а коли черга зменшилася до кількох пізнюків, сказала Еммі:

– Час показати тобі твою каюту та перехопити щось, поки пасажири цмулять трунки перед вечерею.

Вона обернулася до Труді й додала:

– Я повернусь близько сьомої, щоб тебе замінити.

Відтак підняла стійку і вийшла. Труді кивнула. До них підійшов ще один пасажир.

– Можете мені сказати, чи обов’язково сьогодні перевдягатися до вечері?

– Першого разу – ні, сер, – почулася тверда відповідь, – але надалі – так.

Пеґґі теревенила без упину, коли вела Емму довгим коридором, приступаючи до східців, відгороджених ланцюжком із табличкою, на якій грубими червоними літерами було написано: «Стороннім вхід заборонений!».

– Це коридор до наших кают, – пояснила вона, відстібаючи ланцюжок. – Тобі доведеться ділити каюту зі мною, – додала Пеґґі, коли вони сходили вниз. – Адже ліжко Дейни єдине вільне зараз.

– Ну, то й добре, – погодилася Емма.

Униз і ще раз униз спускалися вони, а східці ставали все тіснішими. Пеґґі переставала плескати язиком лише тоді, коли якийсь член екіпажу зупинявся, щоби пропустити дівчат. Іноді вона нагороджувала їх теплою посмішкою. Емма в житті не зустрічала таких, як Пеґґі: настільки та була незалежна, водночас залишаючись жіночною, з її підстриженим світлим волоссям, у спідниці, яка ледве прикривала коліна, і в тісному жакеті, який не залишав сумнівів щодо того, якою звабливою була її постава.

– Це наша каюта, – сказала вона нарешті. – Тут спатимеш увесь наступний тиждень. Сподіваюся, ти не очікувала чогось схожого на палац?

Емма зайшла до каюти, меншої за будь-яку кімнату в садибі, навіть за шафу для мітел.

– Жах, чи не так? – зауважила Пеґґі. – Та насправді ця стара комірчина має одну перевагу.

Еммі не потрібно було питати, в чому вона полягає, адже Пеґґі мала звичку одразу ж відповідати як на запитання Емми, так і на свої власні.

– Такого співвідношення між чоловіками і жінками немає ніде більше на землі, – засміялася Пеґґі й додала: – Як бачиш, тут бракує місця для двох людей водночас, якщо хтось із них не перебуває в ліжку. Я залишу тебе розпаковуватися та повернуся за півгодини, щоб відвести вниз до їдальні на вечерю.

Емма замислилася: чи може бути тут щось іще нижче. Але Пеґґі зникла, перш ніж вона змогла запитати про це. Жінка сіла на своє ліжко, ще не зовсім отямившись. Як можна змусити Пеґґі відповісти на свої запитання, якщо та патякає без упину? А може, це виявиться й перевагою, і та сама з часом розбовкає те, що Емма хоче знати? Врешті-решт, є ще цілий тиждень, аби про все дізнатися. Тому вона вирішила, що може дозволити собі набратися терпіння. Жінка взялася перекладати своє манаття у шафку, яку Дейна звільнила раніше.

Два довгих гудки долинули до її вух, і за мить корабель сіпнувся. Хоча в каюті не було ілюмінатора, щоби визирнути, але дівчина змогла відчути, що вони зрушили з місця.

Вона сіла на ліжко і намагалася переконати себе, що прийняла правильне рішення. Хоча Емма й планувала повернутися до Бристоля упродовж місяця, Себастьяна їй уже бракувало.

Емма уважніше роздивилася навколо, адже це приміщення буде її прихистком на цілий тиждень. До стін каюти обабіч кріпилися вузькі ліжка, розміри яких передбачали, що будь-який її мешканець буде нижчим за середній зріст. Вона лягла і випробувала матрац, в ньому не було пружин, і поклала голову на подушку, наповнену поролоном, а не пір’ям. Ще була невелика раковина з двома кранами. З обох лилася однаково тепла вода.

Вона одягла уніформу Дейни і намагалася не засміятися. Але Пеґґі, повернувшись, стриматися не змогла. Дейна, либонь, була щонайменше на три дюйми нижчою і, безумовно, на три розміри ширшою, ніж Емма.

– Будь вдячна, що це лише на тиждень, – резюмувала Пеґґі, коли вела Емму на вечерю.

Вони спустилися ще нижче в надра корабля, щоби приєднатися до інших членів екіпажу. Кілька молодиків та двоє старших запрошували Пеґґі сісти за їхній стіл. Вона обрала своєю жертвою довготелесого парубка, котрий, як вона прошепотіла Еммі, був механіком. Емма поцікавилася: чи не тому його волосся (і не тільки) змащено мастилом? Усі троє стали в чергу до баняків. Механік поклав у свою тарілку всього потроху. Пеґґі наповнила свою наполовину, в той час як Емма, відчуваючи ще непевність, вдовольнилася печивом та яблуком.

Після вечері Пеґґі з Еммою повернулися до інформаційного бюро, щоби звільнити Труді. Оскільки обід пасажирам подавали о восьмій, мало хто з них підходив до них, хіба що ті, хто не знав, як потрапити до ресторану.

Упродовж наступної години Емма дізналася про Пеґґі набагато більше, ніж про «Зірку Канзасу». Коли о десятій годині закінчилася зміна, вони опустили решітку, і Пеґґі повела свою нову напарницю до східців нижнього поверху.

– Не хочеш випити чогось у їдальні для персоналу? – запропонувала вона.

– Ні, дякую, – відмовилася Емма. – Я втомилася.

– Зможеш сама знайти дорогу до каюти?

– Нижній поверх номер сім, каюта один-один-три. Якщо не буду в ліжку на той час, коли повернешся, висилай пошукову команду.

Як тільки Емма зайшла до каюти, то швидко роздяглася, умилась і прошмигнула під єдине простирадло та ковдру. Вона лежала на ліжку, намагаючись знайти зручну позу, коліна підібрала майже під підборіддя, але через хитавицю корабля не могла залишатися в тому самому положенні довше, ніж кілька секунд. Останні думки перед тим, як вона занурилася у приємний сон, були про Себастьяна…

Емма прокинулася раптово. Було так темно, що перевірити час на годиннику навіть не варто було намагатися. Спершу вона припустила, що рейвах спричинив рух корабля. Аж тут її очі трохи призвичаїлись, і вона змогла розгледіти два тіла на ліжку навпроти, що ритмічно рухалися то вгору, то вниз. Одне з тіл мало ноги, які вилазили далеко за межі ліжка і впиралися в стіну. Вочевидь, це був механік. Емма ледве погамувала сміх, але лежала нерухомо, поки Пеґґі не випустила довге зітхання, і вовтузитись перестали. За кілька секунд довгі ноги торкнулися підлоги і стали втискатися в якийсь старий комбінезон. Невдовзі двері каюти тихо зачинилися. Емма пірнула в глибокий сон.

9

Коли Емма прокинулася наступного ранку, Пеґґі вже була на ногах та одягнена.

– Я йду на сніданок, – заявила вона. – Побачимося в бюро пізніше. До речі, наше чергування розпочинається о восьмій.

Як тільки двері зачинилися, Емма зістрибнула з ліжка і після того як повільно вмилася, зате швидко одяглася, збагнула, що часу на сніданок уже не залишилося, якщо вона сподівалася вчасно опинитися за стійкою інформаційного бюро.

Коли Емма з’явилася на своєму робочому місці, вона швидко виявила, що Пеґґі дуже серйозно ставиться до своїх обов’язків і намагається надавати допомогу будь-якому пасажиру, котрий звертався до неї. Під час вранішньої перерви на каву Емма наважилася:

– Один із пасажирів питав мене про години прийому лікаря.

– З сьомої до одинадцятої ранку, – відповіла Пеґґі, – і з четвертої до шостої пополудні. У разі надзвичайної ситуації треба набрати один-один-один на найближчому телефоні.

– А яке прізвище в лікаря?

– Паркінсон. Доктор Паркінсон. Він єдиний чоловік, від котрого на кораблі шаленіють усі дівчата без винятку.

– А один із пасажирів вирішив, що це доктор Воллес.

– Ні, Воллі вийшов на пенсію десь із півроку тому. Милий дідуган.

Під час перерви Емма більше не ставила запитань, а просто пила каву.

– Чому б тобі не прогулятися трохи, огледітися, щоби знати, куди їх відправляєш? – запропонувала Пеґґі, як тільки вони підійшли до виходу.

Вона передала Еммі путівник по кораблю.

– Побачимося на обіді.

Відкривши путівник, Емма розпочала своє знайомство з горішнього поверху: ресторани, бари, зала для гри в карти, бібліотека і навіть танцювальний майданчик із джазовим оркестром. Вона зупинилася лише для того, щоби придивитись уважніше, коли натрапила на лазарет на другому нижньому поверсі, прочинивши подвійні двері і зазирнувши досередини. Два акуратно застелених ліжка стояли біля стіни по інший бік приміщення. Можливо, Гаррі спав на одному з них, а лейтенант Бредшоу – на іншому?

– Я можу чимось вам допомогти? – почувся голос.

Емма обернулася і побачила цибатого чоловіка у довгому білому халаті. Вона одразу ж зрозуміла, чому Пеґґі ним захоплювалася.

– Я щойно почала роботу в інформаційному бюро, – пояснила вона, – і маю намір дізнатися, де все розташоване.

– Моє ім’я Саймон Паркінсон, – назвався він і приязно всміхнувся. – Тепер ви дізналися, де я перебуваю, куди можете завітати будь-коли.

– Спасибі, – подякувала Емма, швидко відступила назад у коридор, зачинила за собою двері й відійшла.

Вона не могла згадати, коли востаннє хтось із нею фліртував, але їй хотілося, щоби краще це був доктор Воллес. Решту ранку жінка провела, вивчаючи кожен поверх, доки не відчула, що освоїла розташування корабля, і тепер зможе пояснювати пасажирам усе з більшою певністю.

Вона з нетерпінням очікувала, як увесь пообідній час демонструватиме свої нові знання, але Пеґґі попросила її переглянути списки пасажирів так само ретельно, як вона вивчала корабель. Емма опинилася сама в якомусь задрипаному приміщенні, вивчаючи імена людей, яких більше ніколи не побачить у своєму житті.

Увечері вона спробувала спожити вечерю – квасолю з тостами та склянку лимонаду – й уже незабаром після цього знову опинилася в каюті, сподіваючись заснути до того, як повернеться механік. Коли ж двері відчинилися, світло в коридорі розбудило Емму. Вона не могла збагнути, хто ввійшов до каюти, бо це точно був не механік, адже його ноги не сягали стіни. Вона пролежала без сну сорок хвилин і не заснула, доки двері не зачинилися знову.

◾

Емма хутко звикла до щоденного графіка з чиїмось нічним візитом. Ці відвідини не надто різнилися між собою, змінювалися лише чоловіки, хоча одного разу якийсь гість рушив до Емми, а не до Пеґґі.

– Не та дівчина, – твердо зауважила Емма.

– Даруйте, – почулося у відповідь, перш ніж гість змінив напрямок.

Пеґґі, мабуть, припустила, що її сусідка спить, адже після того як пара злягалася, Емма чула кожне слово їхньої балачки пошепки.

– Як вважаєш, твоя колежанка доступна?

– Сподобалася? – захихотіла Пеґґі.

– Ні, не мені, але я знаю, хто хотів би стати першим чоловіком, котрий зможе розстебнути її уніформу.

– І не сподівайся. У неї в Бристолі є хлопець, і навіть доктор Паркінсон не справив на неї враження.

– Шкода, – сказав голос.

◾

Пеґґі і Труді часто розмовляли перед сніданком про загибель дев’ятьох моряків із «Девонця» в морі. Ставлячи каверзні запитання, Емма змогла отримати інформацію, яку ні її дідусь, ні Мейзі ніколи б не дізналися. Але залишалося тільки три дні до того, як вони прибудуть до Нью-Йорка, а вона так і не наблизилася до з’ясування, хто ж насправді вижив – Гаррі чи лейтенант Бредшоу?

На п’ятий день Емма вперше чергувала сама, і сюрпризів не було. Він стався аж о п’ятій ночі.

Коли двері каюти вдосвіта відчинилися і якийсь чоловік знову рушив у бік Емми, цього разу вона вже твердо заявила:

– Не та дівчина.

І зайда негайно вийшов. Вона більше не спала, дивуючись, хто б це міг бути.

На шостий день Емма також не дізналася про Гаррі чи Тома Бредшоу нічого нового і стала вже непокоїтись, що може приїхати до Нью-Йорка, не маючи якихось підстав для подальших пошуків. Саме під час сьогоднішньої вечері вона й вирішила розпитати Пеґґі про «того, хто вижив».

– Я бачила Тома Бредшоу лише раз, – зізналася Пеґґі, – коли він чвалав поверхом зі своєю медсестрою. Хоча сказати «чвалав» було б занадто, адже бідолаха був на милицях.

– Ви розмовляли? – поцікавилася Емма.

– Ні, він здавався дуже сором’язливим. У будь-якому випадку Крістін не випускала його з свого поля зору.

– Крістін?

– Вона в той час була корабельною медсестрою, працювала разом із доктором Воллесом. І вони, безперечно, врятували Тому Бредшоу життя.

– І більше ви його ніколи не бачили?

– Коли ми причалили у Нью-Йорку, я лише помітила, як він сходив на берег із Крістін.

– Він покинув корабель разом із Крістін? – стривожилася Емма. – А з ними був доктор Воллес?

– Ні, лише Крістін та її хлопець Річард.

– Річард? – Емма відчула неабияке полегшення.

– Атож, Річард… Не можу згадати його прізвища. Він був третім офіцером. Невдовзі одружився з Крістін, і ми більше ніколи не бачили їх обох.

– Він був гарним чоловіком? – наполягала Емма.

– Том чи Річард? – уточнила Пеґґі.

– Чи можу я запропонувати тобі щось випити, Пеґ? – запитав молодик, котрого Емма ще не зустрічала, але мала відчуття, що побачить його профіль пізніше цієї ночі.

Емма мала рацію, і вона не спала ні під час, ні після візиту, оскільки на думці мала зовсім інше.

◾

Наступного ранку, вперше за час плавання, Емма опинилася в інформаційному бюро раніше за всіх.

– Приготувати перелік пасажирів до висадки? – поцікавилася вона, коли нарешті Пеґґі спромоглася ввійти.

– Ти – перша з тих, кого я знала, котра визвалася добровольцем на цій роботі, – зауважила Пеґґі, – але прошу дуже. Хтось же має переконатися, що все збігається, якщо імміграційна служба вирішить повторно перевірити якусь інформацію про пасажирів, коли ми пришвартуємось у Нью-Йорку.

Емма зайшла до службового приміщення. Відклавши поточний список пасажирів, вона звернула увагу на теки колишніх членів екіпажу, які знайшла в окремій шафці, що виглядала так, ніби її не відчиняли вже довгий час.

Вона розпочала повільний і ретельний пошук імен Крістін і Річарда. Знайти Крістін виявилося неважко, оскільки була лише одна жінка з таким ім’ям і лише вона працювала старшою медсестрою на «Зірці Канзасу» з 1936-го по 1939 рік.

Однак там виявилося кілька Річардів, Діків і Дікі, проте лише адреса одного з них, лейтенанта Річарда Тіббета, виявилася в тому ж багатоквартирному будинку Мангеттена, що і панни Крістін Крейвен.

Емма записала собі його адресу.

10

– Ласкаво просимо до США, панно Беррінґтон.

– Спасибі, – подякувала Емма.

– Скільки часу плануєте перебувати у Сполучених Штатах? – запитав імміґраційний офіцер, перевіряючи її паспорт.

– Щонайбільше тиждень-два, – сказала Емма. – Хочу навідати свою бабусю, а потім повернуся до Англії.

Це було правдою, бо в Емми і справді у Нью-Йорку жила двоюрідна бабуся, сестра лорда Гарві. Але вона не мала наміру навідувати її навіть в останню чергу, адже не хотіла, щоб решта родини дізналася, яку мету вона переслідувала.

– Яка адреса вашої бабусі?

– На розі Шістдесят четвертої та Парк-стрит.

Імміґраційний офіцер занотував цю інформацію, поставив штамп у паспорт Емми та повернув його власниці.

– Насолоджуйтесь перебуванням у Великому яблуці, панно Беррінґтон.

Після того як Емма пройшла імміграційну службу, вона встала до довгої черги пасажирів із «Зірки Канзасу». Знадобилося ще двадцять хвилин до того, як жінка змогла сісти на заднє сидіння жовтого таксі.

– Мені потрібен невеликий готель із помірними цінами, який розташований неподалік від Мертон-стрит на Мангеттені, – попросила вона водія.

– Скажіть це все ще раз, будь ласка, пані, – відгукнувся водій, з кутика рота якого стирчав недопалок сигарети.

Оскільки Еммі було важко зрозуміти сказане ним, вона логічно припустила, що у нього така ж проблема.

– Я шукаю невеликий недорогий готель неподалік від Мертон-стрит, на острові Мангеттен, – повторила вона, повільно вимовляючи кожне слово.

– Мертон-стрит, – повторив водій, мабуть, це було єдине, що він уторопав.

– Правильно, – підтвердила Емма.

– Чому не було сказати так першого разу?

Водій рушив і більше не патякав, доки не висадив свою пасажирку біля будівлі з червоної цегли, над якою тріпотів прапорець із написом «Готель «Мейфлавер».

– Це коштує сорок центів, – сказав шофер, а сигарета підскакувала то вгору, то вниз при кожному слові.

Емма оплатила вартість проїзду із зароблених грошей, які отримала за працю на кораблі. Після реєстрації в готелі вона піднялася ліфтом на четвертий поверх і подалася безпосередньо до свого номера. Перше, що вона зробила, – роздягнулася та наповнила собі гарячу ванну.

Коли ж вона неохоче вибралася з неї, то витерлася великим пухнастим рушником, одягнулася у скромне, як їй здалося, плаття і повернулася на перший поверх. Вона почувалася майже людиною.

Емма знайшла тихий столик у кутку готельного кафетерію і замовила собі горнятко чаю – вони й не чули про «Ірл ґрей», – а про замовлений клубний сандвіч не чула раніше вона. Поки відвідувачка чекала, щоб їй подали чай, вона взялася виписувати довгий перелік запитань на паперовій серветці, сподіваючись, що на Мертон-стрит, сорок шість знайдеться хтось, готовий відповісти на них.

Як тільки вона підписала чек – ще одне нове слово, – Емма попросила адміністратора підказати їй маршрут до Мертон-стрит. Три квартали на північ, два квартали на захід, як їй сказали. Жінка й не підозрювала, що кожен ньюйоркець має вбудований компас.

Емма насолоджувалася прогулянкою, кілька разів зупиняючись, аби помилуватися вітринами, наповненими товарами, яких вона зроду не бачила в Бристолі. Дівчина опинилася біля потрібної багатоповерхівки відразу ж після полудня, не знаючи, що й робити, якщо пані Тіббет не виявиться вдома.

Ошатно одягнений швейцар привітався й відчинив їй двері.

– Чим можу служити?

– Я прийшла до пані Тіббет, – заявила Емма, намагаючись виглядати так, ніби її чекали.

– Квартира тридцять один на третьому поверсі, – підказав службовець, торкаючись краю кашкета.

Це було правдою: англійський акцент, здавалося, відмикав усі двері.

Коли ліфт повільно під’їхав до третього поверху, Емма повторила про себе кілька фраз, які, як вона сподівалася, відчинять ще одні двері. Коли ліфт зупинився, вона відсунула решітку, вийшла в коридор і подалася шукати тридцять першу квартиру. У двері Тіббетів був вмонтований скляний кружечок, який нагадував Еммі око Циклопа. Вона не могла бачити, що всередині, але припустила, що мешканці можуть бачити, що відбувається назовні. Більш знайомий ґудзик дзвінка знайшовся на стіні біля дверей. Вона натиснула на нього та зачекала. Минув якийсь час, перш ніж двері врешті відчинилися, але лише на кілька дюймів, ширше заважав латунний ланцюжок. Пара очей витріщилися на прибульцю.

– Що вам треба? – запитав голос, який вона принаймні могла зрозуміти.

– Даруйте, що вас турбую, пані Тіббет, – озвалася Емма, – але ви, можливо, – мій останній шанс.

Очі виглядали підозріливими.

– Розумієте, я відчайдушно намагаюся знайти Тома.

– Тома? – повторив голос.

– Тома Бредшоу. Він – батько моєї дитини, – сказала Емма, заходячи своїм останнім козирем.

Двері зачинилися, ланцюжок зняли, і знову відчинилися, щоб показати молоду жінку з дитиною на руках.

– Перепрошую, – зронила вона, – але Річарду не подобається, коли я відчиняю двері незнайомцям. Будь ласка, заходьте.

Емма ступила до вітальні.

– Зачекайте, поки покладу Джейка в його ліжечко.

Емма сіла й огледіла кімнату. Було кілька світлин Крістін із молодим військово-морським офіцером, котрий, мабуть, і мав би бути її чоловіком Річардом. Крістін повернулася за кілька хвилин. Вона принесла тацю з кавою.

– Чорну чи з молоком?

– З молоком, будь ласка, – вибрала Емма, яка ще не пила кави в Англії, але швидко дізналася, що американці не п’ють чай навіть уранці.

– Цукор? – запитала Крістін після того, як налила дві філіжанки.

– Ні, дякую.

– Отже, Том – ваш чоловік? – запитала Крістін, сідаючи навпроти Емми.

– Ні, я його наречена. Якщо чесно, він навіть не здогадувався, що я в тяжі.

– Як ви мене знайшли? – здивувалася Крістін, в її голосі все ще чулася нотка страху.

– Доглядач із «Зірки Канзасу» сказав, що ви з Річардом були одними з останніх, хто бачив Тома.

– Це правда. Ми були з ним, аж поки його не заарештували за кілька хвилин після того, як він зійшов на берег.

– Заарештували? – з недовірою повторила Емма. – Що ж він міг такого вчинити, щоб його заарештували?

– Його звинуватили в убивстві брата, – пояснила Крістін.

– А ви це точно знаєте?

Емма розплакалася, її сподівання розсипалися з усвідомленням того, що це, вочевидь, Бредшоу вижив, а не Гаррі. Адже якби Гаррі звинуватили в убивстві брата Бредшоу, йому було б завиграшки довести, що вони заарештували не того.

Якби ж вона розірвала того листа на коминку Мейзі, то дізналася б правду, а не була змушена пережити це випробування. Вона заридала, вперше прийнявши те, що Гаррі зараз уже в кращому світі.

Джайлз Беррінґтон
1939–1941

11

Коли сер Волтер Беррінґтон відвідав онука, щоб повідомити йому страшні новини про те, що Гаррі Кліфтон загинув у морі, Джайлз відчув таке оніміння, ніби втратив кінцівку. Насправді він був би радий втратити цю кінцівку, якби це могло повернути Гаррі. Вони були нерозлучними ще з дитинства, і Джайлз завжди вважав, що вони залишаться такими на все життя. Безпідставна, непотрібна смерть Гаррі зробила Джайлза ще рішучішим уникнути помилки зі свого боку.

Джайлз якраз перебував у вітальні, слухаючи виступ пана Черчилля по радіо, коли Емма запитала його:

– Ти плануєш іти на війну?

– Авжеж, до Оксфорда більше не повернуся. І маю намір записатися негайно.

Його мати була явно цим здивована, але сказала, що розуміє намір сина. Емма обняла його і сказала:

– Гаррі пишався б тобою.

Ґрейс, яка рідко виявляла якісь емоції, розплакалась.

Наступного ранку Джайлз заїхав у Бристоль і демонстративно припаркував свій жовтий «ем-джі»[5] біля вхідних дверей вербувального пункту. Він зайшов досередини, сподіваючись, що слово «рішучий» написане на його чолі. Сержант-майор ґлостерширців, старий полковий старшина капітана Джека Тарранта, став дуже уважним у мить, коли побачив молодого пана Беррінґтона. Він вручив Джайлзу анкету, яку той покірно заповнив, а за годину його запросили зайти за завісу для огляду армійським лікарем.

Останній поставив галочку у кожен квадратик після того, як ретельно перевірив у рекрута вуха, ніс, горло, грудну клітку та кінцівки, перш ніж наприкінці перевірити зір. Джайлз стояв за білою лінією та називав літери й цифри на вимогу; врешті-решт, він міг відбити шкіряну кулю, що мчала на нього зі швидкістю дев’яносто миль на годину, далі за друзів. Парубок був упевнений, що пройде медогляд, доки лікар не поцікавився у нього, чи знає він про якісь спадкові недуги або захворювання в його родині. Джайлз правдиво відповів:

– Мій батько і дідусь – дальтоніки.

Лікар провів ще одну серію тестів, і Джайлз помітив, що «гм» та «ага» перетворилися на цокання язиком.

– Мені шкода, що маю вам це сказати, пане Беррінґтон, – заявив медик, коли закінчив свій огляд, – але, зважаючи на історію захворювань вашої родини, не зможу рекомендувати вас на стройову службу. Проте, звісно, ніщо не може завадити вам пристати на канцелярську роботу.

– Хіба ви не можете просто поставити галочку, лікарю, і забути, що я коли-небудь згадував цей клятий факт? – відчайдушно намагався переконати медика Джайлз.

Лікар проігнорував його протест і в останньому рядку бланка написав «С3» – непридатний для стройової служби.

Джайлз повернувся до садиби в обід.

Його мати Елізабет нічого не сказала на те, що він сам випив майже пляшку вина. Молодик повідомив усім, хто цікавився, та кільком, хто цього не зробив, що його не взяли у ґлостерширці, бо не розрізняє кольорів.

– Але це не завадило дідусеві боротися з бурами, – нагадала йому Ґрейс після того, як йому подали другу порцію пудингу.

– Вони, мабуть, тоді не мали уявлення, що така хвороба існує, – сказав на це Джайлз, намагаючись не помічати її колючки.

Та Емма завдала удару нижче пояса.

– Ти ніколи й не прагнув записатися в перший призов, чи не так? – сказала вона, пильно зазираючи братові в вічі.

Джайлз задивився на свої черевики, коли вона відправила його у нокаут.

– Шкода, що немає твого приятеля з доків, аби він нагадав, що також був дальтоніком.

Коли мати Джайлза почула ці слова, їй явно полегшало, але вона і цього разу нічого не сказала. Ґрейс більше не розмовляла з братом до того, як повернулася до Кембриджу.

◾

Наступного дня Джайлз подався до Оксфорду, намагаючись переконати себе, що всі приймуть як вагому причину те, чому він не зміг записатися до війська і мав намір продовжити своє життя студента. Коли ж увійшов у браму коледжу, то виявив, що квадратне подвір’я більше нагадує вербувальний пункт, ніж університет, із молодиками в одностроях, котрі хильнули зайвого. На думку Джайлза, єдиною перевагою ситуації було те, що вперше в історії університету там опинилося стільки ж жінок, скільки й чоловіків. На жаль, більшість із них лише бажали пройтися під лікоть з кимось в уніформі.

Старий шкільний товариш Джайлза Дікінс був одним із небагатьох, хто не почувався незручно через те, що не записався в рекрути. Та Дікінсу і не було сенсу здавати медичні тести. Це був один із рідкісних іспитів, за який він не зумів би отримати галочку в жодному квадратику. Але потім він раптово зник, перебравшись до Блечлі-парку[6]. Ніхто не міг сказати Джайлзу, що там діється, настільки там усе було вкрито таїною, а Дікінс попередив його, що той за жодних обставин не зможе навідувати свого приятеля.

Минали місяці, і Джайлз став більше часу проводити наодинці в пабі, ніж у переповненій лекційній залі, тоді як Оксфорд почав наповнюватися вже демобілізованими з фронту – дехто з однією рукою, інші – з однією ногою, кілька сліпих, і вони навчалися в його коледжі. Парубок намагався поводитися так, ніби цього не помічає, а до кінця курсу все більше й більше почувався не на своєму місці.

◾

Наприкінці курсу Джайлз поїхав до Шотландії, аби бути присутнім на хрестинах Себастьяна Артура Кліфтона. На церемонію, яку провели в каплиці замку Малджерлі, запросили лише найближчих родичів і кількох близьких друзів. Батька Емми та Джайлза серед них не було.

Джайлз дуже здивувався і водночас зрадів, коли Емма попросила його стати хрещеним батьком для сина, хоча й дещо збентежився, коли вона визнала, що єдиною причиною тієї пропозиції стало те, що, незважаючи на все, вона не сумнівалася, що саме такий вибір зробив би Гаррі.

Наступного ранку, коли Джайлз спустився на сніданок, то помітив світло, яке линуло з кабінету його діда. Коли ж проходив повз ці двері на шляху до їдальні, то почув своє ім’я. Парубок зупинився і підійшов ближче до напіввідчинених дверей.

Він заціпенів від жаху, коли почув, як сер Волтер сказав:

– Мені боляче, що повинен це сказати, але який батько – такий і син.

– Згоден, – приєднався до його думки лорд Гарві. – Я завжди високо цінував хлопчика, і це робить усю цю кляту справу ще неприємнішою.

– Ніхто, – зауважив сер Волтер, – не міг пишатися більше мене як голови правління, коли Джайлза призначили головним старостою Бристольської ґімназії.

– Я припускав, – додав лорд Гарві, – що він зможе використати свої чудові нахили до лідерства та проявів мужності, які він так часто демонстрував на ігровому полі, і на полі бою.

– Єдине хороше, що з усього цього випливає, – визнав сер Волтер, – це те, що я все більше не вірю в те, що Гаррі Кліфтон міг бути його сином, – сказав він.

Джайлз минув передпокій, пройшов повз їдальню та вийшов надвір. Він сів у свою автівку і розпочав довгу подорож назад, на захід країни.

Наступного ранку він припаркувався біля вербувального пункту. І знову став у чергу, цього разу не до ґлостерширців, а по той бік Ейвона, де набирали рекрутів до Вессекського полку.

Після того як юнак заповнив анкету, його передали іншому суворому лікарю. Цього разу, коли медик запитав: «Чи знаєте ви якісь спадкові недуги або захворювання у вашій родині, які могли б завадити вам вступити на дієву службу?», він відповів: «Ні, сер».

12

Опівдні наступного дня Джайлз покинув один світ, щоб увійти в інший.

Тридцять шість новобранців, котрі не мали між собою нічого спільного, окрім королівського шилінґа[7], сіли у вагон разом із капралом, який відтепер виконував обов’язки їхньої няньки. Коли потяг виїхав за межі вокзалу, Джайлз утупився у похмуре вікно вагона третього класу і був упевнений тільки в одному: вони прямували на південь. Але лише після того як за чотири години потяг заїхав у Лімпстон, юнак збагнув, наскільки це було далеко на південь.

Під час цієї подорожі Джайлз мовчав і уважно слухав усіх людей, котрі були навколо і мали стати його супутниками наступні дванадцять тижнів. Водій автобуса з Філтона, поліціянт із Лонґ-Ештона, м’ясар із Брод-стрит, будівельник із Нейлсі та фермер із Вінскомба.

Як тільки вони вивантажилися з потяга, капрал спрямував їх в автобус, що вже чекав неподалік.

– Куди ми їдемо? – поцікавився м’ясар.

– Дізнаєтесь уже скоро, паночку, – відповів капрал, і за акцентом стало ясно, де він народився.

Упродовж години автобус рухався Дартмуром, доки не дістався місця, де не спостерігалося жодних ознак будинків або людей, хіба якийсь випадковий яструб летів у небі в пошуках здобичі.

Зрештою, вони зупинилися біля віддаленої групи споруд, про яку вицвіла вивіска повідомляла: «Іпрські казарми. Навчальний табір Вессекського полку». Це настрій Джайлзу не підняло. Якийсь вояк вийшов із будки біля воріт і підняв шлагбаум, аби дозволити автобусу проїхати ще сто ярдів, перш ніж зупинитися посеред навчального плацу. Єдина постать стояла в очікуванні, коли прибульці виберуться з салону.

Коли Джайлз вийшов із автобуса, то зіткнувся віч-на-віч із здорованем з широкими грудьми й одягненим у хакі, котрий виглядав так, ніби його посадили на грядку. На його грудях висіли три ряди медалей, а під пахвою стримів стек. Але найбільше Джайлза вразили гострі, як вістря ножа, складки на штанях і черевики, такі напуцовані, що він міг бачити в них своє відображення.

– Доброго дня, панове, – привітався чоловік голосом, який лунав на весь плац і не мав потреби в посиленні мегафоном. – Мене звати сержант-майор Доусон, для вас – сер. Моїм обов’язком є перетворити вас із череди овець на бойову одиницю всього за дванадцять тижнів. До закінчення цього терміну ви зможете назвати себе вояками Вессекського полку, найкращого підрозділу нашого війська. Наступні дванадцять тижнів я буду вашою матір’ю, вашим батьком і вашою коханою, і, дозвольте запевнити, у мене є лише одна мета в житті – переконатися в тому, що коли зустрінетесь із першою німецькою сволотою, зможете її порішити, перш ніж та вколошкає вас. Процес навчання розпочнеться завтра о п’ятій ранку.

Тут здійнявся стогін, який сержант-майор проігнорував.

– До цього часу наказую капралові Мак-Клауду відвести вас до їдальні, перш ніж ви влаштуєтесь у казармі. Обов’язково відпочиньте вночі, адже вам знадобиться кожна унція енерґії, яку маєте в собі, коли ми зустрінемося знову. Командуйте, капрале.

Джайлз сидів за пирогом із риби, в який забули покласти сіль, а після одного ковтка теплої коричневої води, яку називали чаєм, поставив свій кухоль на стіл.

– Якщо не їстимете свій рибний пиріг, я можу його доїсти? – запитав молодик, котрий сидів поруч.

Джайлз кивнув, і вони помінялися тарілками. Сусіда більше нічого не сказав, поки не доїв.

– Я знаю вашу маму, – повідомив молодик.

Джайлз придивився до нього уважніше, дивуючись, як таке можливе.

– Ми постачаємо м’ясо до садиби та Беррінґтон-холу, – пояснив чоловік. – Мені подобається ваша мама, – додав він. – Дуже приємна леді. До речі, я Бейтс, Террі Бейтс.

Він міцно потиснув Джайлзу руку:

– Ніколи не думав, що сидітиму поруч із вами.

– А тепер, хлопці, гайда звідси! – наказав капрал.

Нові рекрути похопилися з лавок і рушили за капралом із їдальні через плац до ніссенівського бараку[8] з написом «Марна» на дверях. Ще одна славетна битва вессекців, як пояснив капрал перед тим, як відчинити двері в їхнє нове житло.

Тридцять шість ліжок, по вісімнадцять із кожного боку, заповнювали весь простір, не більший за їдальню в Беррінґтон-холі. Джайлз опинився між Еткінсоном і Бейтсом. Подібне на школу, подумав він, хоча й помітив одну-дві відмінності упродовж кількох наступних днів.

– Баста, хлопці, маєте час роздягнутись і похропти.

Задовго до того, як останній рекрут заліз у своє ліжко, капрал вимкнув світло і гукнув:

– Переконайтесь, що всі заплющили очі. Завтра у вас буде дуже важкий день.

Джайлз не здивувався б, якби він додав, немов Фішер із його старого навчального закладу: «Ані пари з вуст після гасіння світла».

Як і обіцяли, жарівки спалахнули знову о п’ятій годині наступного ранку, хоча Джайлз і не встиг кинути оком на годинник після того, як у приміщення увійшов сержант-майор Доусон і зарепетував:

– Останній чоловік, хто поставить обидві ноги на землю, першим потрапить на багнет!

◾

Більшість ніг швидко гупнули об підлогу, коли сержант-майор дійшов до середини казарми, а його стек уже гримав по ліжках тих, чиї ноги досі не торкнулися підлоги.

– А тепер слухайте уважно, – продовжив він. – Даю вам чотири хвилини, щоби умитися та поголитися, чотири хвилини – щоб прибрати ліжко, чотири хвилини, щоб одягнутися, та вісім хвилин, аби поснідати. Загалом двадцять хвилин. Не рекомендую базікати, бо ви не можете дозволити собі гаяти час, і в будь-якому разі я єдиний, кому дозволено тут розмовляти. Це зрозуміло?

– Ще б пак, – зронив Джайлз, викликавши хвилю здивованого сміху.

За мить сержант-майор уже стояв перед ним.

– Щоразу, коли ти розтулятимеш свій писок, синку, – гукнув він, поклавши свій стек на плече Джайлза, – все, що я хочу почути, це: так, сер, ні, сер, як накажете, сер. Це зрозуміло?

– Так, сер, – промовив Джайлз.

– Не думаю, що почув тебе, синку.

– Так, сер! – вигукнув Джайлз.

– Уже краще. А тепер бігом до умивальної кімнати, миршавий маленький чоловічку, перш ніж я відправлю тебе на гауптвахту.

Джайлз поняття не мав, що таке гауптвахта, але це прозвучало не надто привабливо.

Коли Джайлз лише заходив, Бейтс уже вибирався із вбиральні. До того часу, коли він поголився, Бейтс устиг заправити своє ліжко, вдягтися та поквапився до їдальні. Коли Джайлз нарешті його наздогнав, то зайняв місце на лаві навпроти.

– Як це вам вдається? – захоплено поцікавився Джайлз.

– Що вдається? – не второпав Бейтс.

– Бути таким бадьорим, коли решта ще сонні.

– Насправді все просто. Я м’ясар, як і мій тато. Щоранку прокидався о четвертій і вирушав на ринок. Якщо хочеш отримати найкращі шматки, треба наспіти в момент, коли м’ясо доправляють із доків або вокзалу. Запізнишся хоч на кілька хвилин – і тобі залишається лише другий сорт. А запізнишся на півгодини, можеш розраховувати хіба на кістки – ваша матінка не подякувала б за це, знаєте?

Джайлз засміявся, але тут Бейтс підхопився і погнав назад до казарми, бо сержант-майор зовсім не залишив їм часу, щоб почистити зуби.

Більшу частину ранку салаги витратили на перевдягання в уніформу, кілька комплектів якої виглядали так, ніби їх уже хтось носив раніше. По тому отримали берети, паски, черевики, вовняні шапки, шоломи, пасту «Брассо»[9] та крем для чобіт. Після того як новобранців екіпірували, їх вивели на плац для першого шикування. Відслуживши, нехай навіть і дещо неуважно, в школі Об’єднаного кадетського корпусу, Джайлз розпочав із невеликою перевагою, але не міг позбутися відчуття, що Террі Бейтс хутко його наздожене.

О дванадцятій вони помарширували до їдальні. Джайлз був такий голодний, що їв майже все, що пропонували. По обіді вони повернулися до казарми та перевдяглись для заняття в тренажерній залі, куди їх негайно ж погнали. Джайлз мовчки подякував своєму інструктору з фізичної підготовки за те, що той навчив його лазити по линві, балансувати на колоді та використовувати настінні бруси для розтягування м’язів. Він не міг не помітити, що Бейтс копіював кожен його рух.

День закінчився кросом на п’ять миль через девонські болота. Лише вісім із тридцяти шести новобранців забігли у ворота казарми одночасно зі своїм інструктором із фізпідготовки. Один навіть ухитрився заблукати, і його ще довелося шукати. Після чаю настало те, що сержант-майор назвав відпочинком, себто для більшості хлопців падінням у ліжко задля глибокого сну.

◾

О п’ятій наступного ранку двері в казарму знову розчахнулися, і цього разу кілька пар ніг уже опинилися на землі ще до того, як сержант-майор устиг увімкнути світло. Після сніданку провели ще одну годину муштри на плацу, і до цього часу майже всі новобранці крокували в ногу. Потім вони сиділи в колі на траві й навчалися розбирати, чистити, заряджати гвинтівку та стріляти з неї. Капрал очистив люфу лише одним чітким порухом і заявив, що куля не знає, на чиєму вона боці, тому треба дати їй усі шанси вилетіти з люфи та закатрупити ворога, замість того щоб вибухнути в замку і вколошкати стрільця.

День провели на стрілецькому полігоні, де інструктори навчали рекрутів міцно притискати приклад гвинтівки до плеча, зміщувати мушку з прицілом та обережно тиснути на гачок, а не рвати його. Цього разу Джайлз подякував дідусеві за години, проведені за стріляниною по куріпках, що гарантувало можливість не схибити по бугаях.

День закінчився черговим кросом на п’ять миль, чаєм і відпочинком, після чого був відбій о десятій. Більшість юнаків звалилися на свої ліжка ще задовго до цього, бажаючи лишень, аби наступного ранку сонце не зійшло або принаймні щоб сержант-майор віддав Богові душу уві сні. Їм не пощастило. Перший тиждень здався Джайлзові місяцем, але до кінця другого він уже став звикати до режиму, хоча ще жодного разу не зумів потрапити до вбиральні раніше за Бейтса.

Незважаючи на те, що Джайлзу, як і будь-кому іншому, не подобалася муштра, однак йому подобалося змагатися. Але й він був змушений визнати, що з кожним днем йому стає все складніше наздоганяти м’ясара з Брод-стрит. Бейтс відповідав йому ударом на удар на боксерському рингу, вражав усі цілі на стрілецькому полігоні, а коли їм довелося бігти крос на п’ять миль у важких черевиках з гвинтівками – чоловіка, котрий роками тягав туші корів на плечах: вранці, пополудні й уночі, раптом стало майже неможливо здолати.

◾

Наприкінці шостого тижня нікого не здивувало те, що саме Беррінґтона та Бейтса підвищили до молодших капралів, і кожен отримав власний підрозділ.

Вони не встигли пришити свої відзнаки, як підрозділи, якими вони командували, стали відчайдушними суперниками; не просто на плацу чи спортивному майданчику, але й щоразу, коли їх підіймали по тривозі вночі або тренували польові маневри військ. Наприкінці кожного дня, немов школярі, Джайлз і Бейтс оголошували себе переможцями. Тому часто сержант-майор був змушений оголошувати їм подяки окремо.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

«Книга загальних молитов» – коротка назва кількох взаємопов’язаних теологічних текстів церков Англіканського співтовариства. Книга містить у собі послідовність літургії, а також збірку молитов для інших богослужбових обрядів.

Повернутися

2

Джордж Герман Рут-молодший (1895–1948), більше відомий за прізвиськом Бейб Рут – американський бейсболіст, леґенда американського спорту.

Повернутися

3

Книга псалмів. Переклад Івана Огієнка.

Повернутися

4

«Атенія» – британський пасажирський лайнер, що його 3 вересня 1939-го, всього через кілька годин після оголошення урядом Об’єднаного Королівства війни Німеччині, потопив підводний човен U-30 під командуванням оберлейтенанта Фрітца-Юліуса Лемпа, помилково прийнявши його за військовий крейсер. «Атенія» стала першим кораблем, потопленим німецькими підводними човнами у Другій світовій війні.

Повернутися

5

Morris Garages – британська автомобілебудівна компанія, яку заснували 1924 року в Оксфорді Вільям Річард Морріс і Сесіл Кімбер.

Повернутися

6

У маєтку Блечлі-парк у містечку Мілтон-Кінз (графство Бакінґемпшир) розмістилася Урядова школа кодів і шифрів, в якій під час Другої світової війни декодували німецькі шифри «Еніґми» та машини Лоренца.

Повернутися

7

Королівський шилінґ – традиційна монета, прийнявши яку від вербувальника чоловік зобов’язувався служити в англійській армії і не міг уже від цього відступитися.

Повернутися

8

Ніссенівський барак – збірна конструкція напівциліндричної форми з гофрованого заліза; під час Першої світової війни їх використовували як тимчасові армійські казарми або господарські споруди; названий на честь автора конструкції – підполковника Пітера Нормана Ніссена (1871–1930), канадсько-американсько-британського гірничого інженера, винахідника й офіцера армії Його величності.

Повернутися

9

Паста «Брассо» – засіб для полірування металевих поверхонь, у війську – пряжок і ґудзиків.

Повернутися