Петро Лущик
Галицька сага. Тінь незалежності

© П. М. Лущик, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

Жителі села Перетин у листопаді 1918 року

Вихідці з села, що жили в інших місцях

1918 рік

Пролог

Маршал Фердинанд Фош вийняв з кишені годинник. Хвилинна стрілка повільно наближалася до дванадцяти. До п’ятої години залишилася лише хвилина. Маршал повернув голову праворуч, де за столом сидів британський адмірал Росслін Вемміс.

– Пора! – сказав маршал і кивнув своєму офіцерові для особистих поручень. – Запросіть німців!

Маршал Фош поклав на стіл руки, неначе вони йому заважали. Адмірал Вемміс, побачивши, що той хвилюється, по-дружньому поклав свою руку на руку француза. Мовляв, скоро все закінчиться!

А Фердинанд Фош розумів все значення цієї події, скільки довелося пережити Європі, щоб дочекатися цієї миті, коли тут, у його штабний вагон командувача військами Антанти, поставлений на галявині Комп’єнського лісу, зараз з’явилися представники німецького командування. Скільки довелося пережити йому самому: і поразку на Соммі, після чого довелося піти у відставку й два роки очолювати нікому не потрібний Центр військових досліджень, і смерть єдиного сина Германа й зятя Бекура! Що ж, сьогодні все дійсно закінчиться!

Присутні повернули голови. У вагон зайшли четверо німців: двоє цивільних і генерал з капітаном.

Маршал Фош підвівся. Він не привітався з німцями, як, зрештою, йому не було потреби, щоб вони представились. Їхні імена – статс-секретаря Райхсканцелярії Маттіаса Ерцбергера, графа Альфреда фон Оберндорфа, генерал-майора Детлофа фон Вінтерфельдта та капітана Ернста Ванзелова – стоять під договором, який ті зараз підпишуть.

А Маттіас Ерцбергер зупинився перед маршалом і після ледь вловимої паузи сказав:

– Панове! Райхсканцлер принц Максиміліан Баденський уповноважив нас підписати текст перемир’я.

– Вам відомі умови? – запитав Фердинанд Фош.

– Яволь!

– Тоді прошу поставити свої підписи!

Статс-секретар сів за стіл навпроти Фоша. Особистий секретар маршала поклав перед ним договір. Ерцбергер не став вкотре читати текст перемир’я, що зовні скидалося на повну і беззаперечну капітуляцію Німеччини, адже вона зобов’язувалася звільнити захоплені нею території Бельгії, Франції і Люксембургу, а також Ельзас-Лотарингію, вивести свої війська з Австро-Угорщини, Туреччини і Румунії, звільнити лівий берег ріки Рейн. Вона погоджувалася на перетворення правого берега Рейну у нейтральну зону. Бухарестський і Брестський договори анулювалися. Німеччина видавала союзникам 150 тисяч вагонів, 5 тисяч автомобілів, 5 тисяч одиниць важкої артилерії, 1700 літаків і ще багато чого, про що Ерцбергер не хотів згадувати.

Він не роздумуючи поставив свій розмашистий підпис навпроти свого прізвища і звільнив місце для графа фон Оберндорфа.

Коли розписався останній з них, капітан Ернст Ванзелов, французький офіцер поклав текст договору спочатку перед англійським адміралом, а вже потім перед Фердинандом Фошем.

– Панове! Маю честь оголосити, що Перша світова війна закінчиться рівно через п’ять годин і п’ятдесят хвилин. На всіх фронтах об одинадцятій годині припиняться військові дії, – сказав Фош.

Німці поклонилися і у супроводі офіцера з особистих доручень залишили вагон. Коли за ними закрилися двері, адмірал Росслін Вемміс задумливо промовив:

– Чотири роки, три місяці та одинадцять днів! Цікаво, приблизно відомо, скільки загинуло?

– Підраховують, але число може сягнути десяти мільйонів, – відповів Фош. – Ще ніколи не було такої жахливої війни! І, сподіваюся, більше ніколи і не буде!

Він деякий час помовчав і добавив:

– Хочеться сподіватися!

Тут у вагон повернувся офіцер для особистих доручень.

– Пане маршал! Пане адмірал! Репортери чекають для знімки! – повідомив він.

Маршал Фош зітхнув.

– Треба йти, адмірале! – сказав він. – Хоч як я і не люблю подібний офіціоз, але нічого зробити не можу. Це вже історія, і ми її творимо.

Фош якось зразу відкинув від себе урочистість, з якою говорив ці слова, і просто сказав:

– Потрібно одягти шинель. Надворі мрячно.

Вони вийшли з вагона на вологе повітря. Над лісом клубився сірий вранішній туман, ще не підсвічений скупим листопадовим сонцем.

Німців вже не було видно. Чи вони одразу поїхали, чи кудись заховалися від допитливих репортерів, переможці не знали. Вони зупинилися перед десятком людей з фотоапаратами. Майже одночасно спалахнуло п’ять магнієвих ламп.

Біля сходів вагона в різних позах застигли дев’ятеро військових. Віднині вони мали увійти в історію як люди, котрі поставили крапку на спустошливій, не баченій досі війні, яка мала закінчитися менше ніж через шість годин. Пролунає останній постріл – і солдати усіх армій зможуть повернутися до своїх домівок, упевнені у тому, що подібне більше ніколи не повториться.

Але за цих шість годин ще загинуть сотні солдатів, а світом своєю переможною смертоносною ходою крокувала «іспанка», забираючи те, чого не встигла війна.

Стомлена війною Антанта просто зігнорувала все, що робилося на сході. Австро-Угорщина розвалювалася як картковий будинок, поховавши під своїми завалами майже сімдесятирічну стабільність, що закінчилася ще двома роками раніше – із смертю цісаря Франца Йосифа І.

1

У середу тридцятого жовтня до кузні Василя Вовка зайшов Яків Смоляр.

Василь саме вовтузився з ободом для колеса.

Привітавшись, Яків зупинився у дверях і спостерігав за роботою коваля. Не відриваючись від свого заняття, Василь пробурмотів:

– Не треба підпирати мої двері! Вони зроблені на совість!

– Та я вижу! – відказав Яків. – Для того і прийшов.

– За дверима?

– Більшим.

– Значить, за одвірком! – припустив Василь.

Він сильно вдарив по залізному ободі, припасуваши його до дерев’яного колеса, для годиться декілька разів постукав по ньому і задоволений прислонив до стіни, де вже чекали готові інші три. Яків перевів погляд на інший куток кузні, де вже лежали складені залізні деталі. Він одразу зрозумів, що Василь Вовк робить комусь воза.

– Я слухаю тебе, Якове! – сказав Василь. – Що в тебе сьи зламало?

– Та, на щастя, нічого! Я за іншим, Василю!

– То вийдемо на двір! Покурити хочу!

Вони вийшли з кузні, сіли на ослін. Яків почекав, поки Василь запалить файку і затягнеться.

– Діло до тебе є, Василю, – мовив він. – Надумав я з синами перебратисьи ближче до лісу і поставити лісничівку.

Василь спочатку подивився на Якова, потім перевів погляд на стіну недалекого лісу і кивнув головою.

– І правильно надумав! – сказав коваль. – Ти файний тесля; як і я, відбою у роботі не маєш. Чого тобі возити ліс до хати? Най до тебе їдуть!

– Файно, що ти мене розумієш! Але я не хочу, щоб то була тілько лісничівка. Хочу поставити млина, посажу яблунь.

Василь усміхнувся у пишні вуса.

– Ти хочеш мого благословення? – поцікавився він.

Цього разу усміхнувся Яків:

– Для того є ксьондз! Я прийшов за іншим. Мені буде треба багато заліза.

– Файно! – просто сказав Василь. – Що треба – зроблю! Що не зможу – вибачай! Коли ти хочеш почати?

– Та вже завтра з Михайлом і Миколою підемо вибирати місце!

– Правильно! Нема чого тягнути! Хто знає, що буде післязавтра? А місце… Ти знаєш, де росте столітній дуб?

– Ну?

– Там і поляна, горбочок, та й на сад місце буде, коли викорчувати трохи дерев.

Яків похитав головою:

– Та, чесно казати, туда я сьи і збирав!

– Значить, файне місце! Але не тягни! Поки нема влади, треба користати. І одному Богу відомо, коли то всьо сьи кінчит! І чим! – сказав Василь, випустивши через ніс густий дим. – От скажи мені, Якове… Ти був у полоні, воював за Велику Україну. Знаєш більше, ніж я.

– Не прибідняйсьи, Василю! Тебе тоже поганяло! – заперечив Смоляр.

– Не про те! Я, певно, багато чого не розумію, але знаю, коли курка має здихати.

– До чого тут курка?

– Дивлюсьи на нашу Австрію і вижу, що вона, як та курка, тоже доживає останні дні. Ну, курку можна дорізати, якщо встигнеш, або закопати, якщо не встиг. Що з Австрією? І не доріжеш, і не закопаєш!

Яків Смоляр подивився на курей, що вовтузилися перед курником. Вони аж ніяк не підходили під опис Василя.

– А що пише твій Левко? – натомість запитав він. – І де він зара?

– А Бог його знає! – махнув рукою Василь. – Спочатку колесив Україною зі своїм офіцером, а де тепер, одному Богу відомо! А якщо сьи об’явит, поїде до Відня. Певно, там і лишитьсьи.

– Шкодуєш?

– Не шкодую, і вже написав йому, – відповів Вовк. – Правда, він ще не знає про смерть матері, але якщо йому там файно, то най буде у Відню. Що йому тут робити? Тримати мені залізо у кузні? А так, може, сьи виб’є в люди.

– Так, порозкидала війна наших людей по всьому світу, – згодився Яків. – Твій Левко аж у Відню; добре хоч українку взяв. Хведько Мороз, кажуть, десь аж на Буковині при якомусь штабі. А хто їх там розбере при якому?! Степко Білецький в Московії згинув…

Василь Вовк хмикнув.

– Згинув! І коли воно встигло стати таким гімном? Вже як я не любив Тому, але той хоч нікому зла не робив! Носивсьи зі своїми москвофілами, збирав до себе молодих і дурних, але раз вдарив по карку свого Левка – і той зразу забув про один русскій народ. А Степко став оздоблений, і не думаю, що через Тому. Не переживай за него! Гімно, як ти знаєш, не тоне. Ще випливе десь! – сказав він. – Тому, Якове, не тягни з лісничівкою. Поки нема влади – будуй! Я поможу.

На тому і закінчили розмову. Яків Смоляр пішов до себе додому, а Василь продовжував сидіти на ослоні, тримаючи в роті вже загаслу файку.

У такій задумі його і застала Галинка. За цих півроку, відколи вона з’явилася у селі, дівчина майже ні з ким не контактувала, адже дуже прив’язалася до Орини Ребрик і переживала з нею усі негаразди. Якщо хто до Орини ставився вороже, то й Галинка так само обходила тих перетинців. Напевне, єдиний, хто не викликав жодних заперечень у дівчини, був Василь Вовк.

Він здригнуся, зауваживши перед собою тендітну дівочу постать. На дівчині була стара потерта свитина, підперезана вицвілою хустиною. Її Василь пам’ятав на Орині ще від довоєнних часів.

– Вуйку Василю, цьоця Орися післала до вас, – обережно мовила дівчина.

– Невже знов ножик зламала? – хитро запитав Василь і посміхнувся від того, що Галинка почервоніла. – Вгадав?

– А от і не вгадали! Ось!

Вона розмотала принесений згорток тканини і показала сокиру без топорища.

– Цьоця Орися попросила нагострити.

Василь недовірливо повертів сокиру в руках. Вона була не просто тупою. Сокира зовні була схожа на пилку.

– Та ви нею що, на камені рубали дрова? – поцікавився він.

Дівчина не відповіла.

– То нагострите? – несміливо запитала.

Василь Вовк підвівся.

– Та що вже мені з вами робити? Нагострю. До вечора принесу. Так і скажи Орині.

– Скажу, – відповіла Галинка і побігла додому.

Дорогою вона заледве не зіткнулася з Феодорою, що саме вийшла з хати, чемно перепросила і залишила обійстя. Жінка Гната провела дівчину довгим поглядом, тільки потім підійшла до Василя.

– Дивлюсьи, Василю, Орина часто присилає до тебе свою вихованку, – мовила Феодора. – Щось в них все ломитьсьи.

– Не говори дурні, Хвеодоро! – відказав Василь. – Я вже й забув, коли Галинка була в мене останній раз!

– Ти, Василю, можеш робити, що хочеш, але не забувай, що живеш поміж людей.

– А до чого тут люди? – не зрозумів коваль.

– Та люди все видять! Ти недавно поховав жінку, а вже заглядаєш на іншу…

Феодора аж відступила назад, зустрівшись поглядом з очима дівера.

– Жінко, не лізь туди, де тебе не питають! – жорстко сказав Василь. – А своїм людям можеш переказати, що то не їхнє собаче діло! Най ліпше за собою сьи дивлять!

Феодора зрозуміла, що зачепила заборонену для Василя тему.

– Та я просто так, не переживай, – спробувала виправдатися жінка. – Ліпше, щоб ти знав то від своїх, а не десь на вулиці.

– Най говорять! – махнув рукою Василь. – Почешуть язиками та й перестануть!

Феодора вирішила, що пора змінювати тему.

– Підемо до хати. Я обід зварила, – сказала вона.

– Файно, зараз прийду.

Василь Вовк обережно побив файкою об одвірок, висипав згорілий тютюн і, заховавши до кишені, попрямував за Феодорою. Він дійсно був голодний.

2

Австрія має за волею своїх Народів статися Союзною Державою, в якій кожна Національність має право утворити на терені осідку своєї людности свою власну Державну Одиницю.

Злука польських областей, які є тепер у границях Австрії, з незалежною польською державою поки що ні в якій мірі не передрішується.

З Маніфесту цісаря Карла І до Моїх вірних австрійських народів.

Відень, 16-го жовтня 1918 р.

Генерал-полковник Карл Георг фон Гуйн, генерал-губернатор Королівства Галіції та Лодомерії, підійшов до вікна і довго дивився на промокле, пронизане холодними осінніми вітрами місто.

Лемберг. Леополіс. Львув. Львів.

Назв у нього було багато, як і багатоликим було саме місто. Карл фон Гуйн навіть встиг полюбити його, хоч і став губернатором у не найкращі для нього, як, власне, і для всієї імперії, часи. Але недаром його називають маленьким Віднем, містом, де він народився. Можливо, саме це і стало причиною того, що він спокійно прийняв своє призначення сюди. Ці півтора року, відколи він тут генерал-губернатором, проминули спокійно, без серйозних ексцесів, навіть різні громади, що вічно ворогували між собою, притихли і мирно співпроживали у своїх кварталах, намагаючись без потреби не перетинатися. Зрештою, їм цього і не дозволив би досить-таки численний гарнізон, укомплектований виключно австрійцями, котрими новий генерал-губернатор замінив поляків, тим самим позбавивши їх можливості впливати на життя міста і Галичини в цілому.

На жаль, все закінчилося, коли два тижні тому цісар Карл І оголосив про перетворення Австро-Угорщини у федерацію народів. Генерал-губернатор зітхнув, пригадавши той нещасливий день. Всі ті, кого стосувалося це рішення цісаря, поступили зовсім не так, як хотілося у Відні. Угорці, чехи, хорвати, поляки, українці.

Всім захотілося своєї держави.

Хоч генерал-губернатора хвилювала доля всієї імперії, найбільше він переживав за стан ввіреного йому королівства. Ще вісімнадцятого жовтня тут, у Лембергу, постала Українська Національна Рада, очолювана доктором Костем Левицьким. Рада ставила своєю метою не більше не менше, а створення на землях, населених переважно українцями, своєї держави. Три дні тому подібне повторилося і у Кракові. Двадцять три депутати австрійського парламенту утворили так звану Польську ліквідаційну комісію, що мала перейняти на себе управління у Галичині.

Фон Гуйн відвів погляд з Губернаторських валів і подивився на стіл. Там лежав отриманий позавчора нотифікаційний лист, де майже в ультимативній формі було повідомлено готуватися до перебрання влади. Лист був складений явно не фанатом дипломатичного етикету, адже його, намісника Королівства Галіції і Лодомерії, ставили перед фактом прибуття завтра до Лемберга князя Чарторийського, який і перебере владу на всій території. Карл фон Гуйн навіть боявся уявити реакцію міністра-президента Австрії Макса фон Гейнлейна, котрому було направлено аналогічного листа.

Але міністр-президент далеко, з Віднем зв’язатися не вдається, що робить цісар, не відомо, а відповідь треба мати вже завтра. Вірніше, навіть сьогодні.

На біду поляків, їхня ліквідаційна комісія перебуває у Кракові, за триста кілометрів звідси, а Українська Національна Рада розташувалася поруч, у приміщенні Народного дому. До нього лише декілька хвилин їзди каретою.

І ця карета у дану секунду долає цю відстань!

До вух генерал-полковника донеслися звуки знизу. Він знову подивився у вікно. До входу у намісництво під’їхали дві криті карети. Намісник бачив, як їхні салони покидають шестеро чоловіків. Навіть з такої відстані фон Гуйн упізнав двох з них: депутатів Палати Послів Костя Левицького та Сидора Голубовича. Вони, як депутати австрійського парламенту, бували тут, у його кабінеті, не один раз. Інших чотирьох генерал-полковник не знав, хоч помітив поміж них людину в сутані. Священник.

Карл фон Гуйн вже давно відзначив таку особливість серед місцевих українців: в усіх заходах, які стосувалися суспільного життя, обов’язково брали участь священники. Ніде, де побував генерал-полковник – а за свої шістдесят років граф був багато де, – йому не довелося бачити такої майже беззастережної довіри до представників своєї церкви, як у Галіції, причому одні священники йшли за своїми парафіянами до Талергофа як москвофіли, а інші виступали за Україну.

Намісник швидко підійшов до столу, заховав у шухляду лист з Кракова і задзвенів у дзвінок. У дверях виник його секретар.

– Антоне, зараз до вас у приймальню піднімуться представники однієї з громад Лемберга. Скажіть, щоб зачекали. Я зайнятий! – сказав він.

– Так, пане генерал-губернаторе! – з готовністю відповів секретар.

– Через десять хвилин пропустите їх до мене!

– Слухаюсь!

– І спробуйте знову зв’язатися з Віднем!

Відповідь секретаря його здивувала.

– Я саме прийшов повідомити пана генерал-полковника, що зв’язок зі столицею відновлений.

– Двадцять хвилин! – уточнив фон Гуйн і опустив руку на слухавку телефону.

Секретар закрив за собою двері.

На здивування намісника, на цей раз він чув свого співрозмовника чудово. Принаймні настільки чудово, що він з перших слів співрозмовника зрозумів, що розмовляє не з фон Гейнлейном.

– Пане міністр-президент? – перепитав фон Гуйн.

– Це Гайнріх Ламмаш, – почув він. – Його імператорська величність назначив мене міністром-президентом.

– Прийміть мої поздоровлення, – знайшовся що сказати фон Гуйн.

– Зачекайте з поздоровленнями! Що там у вас твориться у Кракові? Що за ліквідаційна комісія? Що вони збираються ліквідовувати?

У намісника відлягло від серця. Значить, нотифікаційний лист також потрапив у руки адресата у Відні і тепер йому не доведеться виправдовуватися перед міністром, хоч виправдовуватися все ж прийдеться.

– Пане міністре, я отримав такого самого листа, – мовив фон Гуйн. – І, повірте, стурбований не менше вас. Мене повідомили, що завтра маю передати всю владу представникам ліквідаційної комісії.

– На якій підставі? – запитав Ламмаш.

– Без жодних підстав. Просто так захотіла комісія.

– Ніяких переговорів із змовниками! Жодних! З ніким! Якомога довше тягніть час. За день-другий ми виробимо нову концепцію управління імперією, але до цього часу жодних поступок національним утворенням бути не може, як і не можна допустити утворення нових. Особливо на ваших теренах, генерал-полковнику! Ви мене зрозуміли?

– Так, пане міністре! Зроблю все можливе! – з готовністю відповів фон Гуйн. – Дозвольте поцікавитися?

– Що вас цікавить?

– Як справи… там?

Гайнріх Ламмаш відповів не одразу. Намісник вже було подумав, що зв’язок знову перервався, але тут почув голос міністра-президента.

– Все йде до кінця, генерале! – сказав Ламмаш. – Представники Антанти, схоже, прийняли наші умови. Скоро все закінчиться!

Розмова закінчилася. Карл фон Гуйн продовжував стискувати в руці слухавку.

«Скоро все закінчиться!»

Антанта прийняла умови.

Звичайно, що прийняла! Чому б їм не прийняти умови, схожі на капітуляцію? Фон Гуйн був військовим і як ніхто інший знав, що розв’язки доведеться чекати тиждень, максимум десять днів. До того ж Гайнріх Ламмаш був відомий як прихильник якнайшвидшого закінчення війни. Видно, Карл І все ж поступився перед його аргументами. Що буде далі, генерал-полковник Карл фон Гуйн боявся навіть уявити, але поки що він був намісником Галіції і Лодомерії й його обов’язком було зберегти спокій на ввіреній йому території.

Або хоча б потягнути час.

Як от тепер!

Карл фон Гуйн подивився на двері, звідки лунали приглушені голоси. Він зітхнув. Навряд чи саме це мав на увазі новий міністр-президент, говорячи про затягування часу. Намісник потягнувся за дзвінком, щоб закликати делегацію в кабінет, аж тут двері відчинилися. Генерал-полковник здригнувся. Він не помітив, як минули відведені ним же двадцять хвилин. Пунктуальний Антон запросив українців секунда в секунду.

Фон Гуйн спостерігав, як у кабінет входять шестеро поважних чоловіків. Вже тут він упізнав в одному депутата Галицького сейму, але його прізвище геть вискочило з голови.

Делегати зупинилися посередині великого кабінету. Карл фон Гуйн підвівся з-за столу. Він не запропонував прибулим сісти, бо не збирався довго їх затримувати. Зрештою, і делегація не бажала цього.

– Панове? – першим озвався намісник. – З ким маю честь?

Наперед вийшов Кость Левицький.

– Пане наміснику! Дозвольте представити вам нашу делегацію, – мовив він. – Отець Олександр Стефанович! Доктор Сидір Голубович! Суддя Іван Кивелюк! Адвокат Степан Баран! Адвокат Лонгин Цегельський!

– Чим зобов’язаний вашому візиту? – поцікавився фон Гуйн.

– Пане наміснику, ми уповноважені Українською Національною Радою для ведення переговорів з вами.

– В чому їх суть?

– Нам стало відомо, що завтра до Львова прибуває уповноважений Польської ліквідаційної комісії з вимогою перебрати у пана намісника всю повноту влади на підвладних панові наміснику територіях.

«Оперативно працюють!» – подумки відзначив намісник, а вголос поцікавився:

– У вас, я так розумію, щодо цього є зауваження.

Кость Левицький уточнив:

– Щодо цього у нас є заперечення!

– В чому вони полягають? – спокійно запитав фон Гуйн.

– Українська Національна Рада уповноважила нас запропонувати панові наміснику передати Раді владу у столиці і в усьому коронному краї.

«І ті туди ж!»

– Спішу повідомити поважну делегацію, що перед вашим візитом я мав розмову з міністром-президентом Гайнріхом Ламмашем і отримав запевнення того, що Його імператорська величність і він сам роблять все, щоб втілити в життя маніфест, зміст якого вам, безумовно, відомий, – сказав намісник. – Але для цього декілька днів потрібно почекати.

– Князь Чарторийський прибуває до Львова вже завтра – нагадав Кость Левицький.

Карл фон Гуйн вже навіть перестав дивуватися такій обізнаності однієї з громад Галичини про дії іншої громади.

– Князь отримає таку ж відповідь! – безапеляційно сказав він.

Тон, з яким це було сказано, дав знати українським делегатам, що розмова закінчена і довше залишатися у цьому кабінеті даремно. Це підтвердив і сам його господар, повідомивши, що під час наступної розмови з Віднем, яка має відбутися незабаром, він безумовно отримає нові відомості щодо питання, котре хвилює всіх.

Українські посли ґречно попрощалися і по одному залишили кабінет. Дорогою до карет вони мовчали, як і мовчали під час аудієнції у намісника. Лише коли розсілися у карети – Кость Левицький з отцем Стефановичем та Лонгином Цегельским в одну, а решта в іншу, – священник поцікавився:

– І як це розуміти?

– Пан намісник не сказав нам «так», – просто мовив Цегельський.

– Але ми і не почули «ні»! – заперечив Левицький. – Не все втрачено!

– Але нічого і не здобуто!

– Потрібно скликати Національну Раду! – впевнено сказав Левицький. – І негайно! Повідомити про результати аудієнції у намісника і разом вирішити, як бути далі. Гадаю, варто все ж дочекатися звісток з Відня.

Лонгин Цегельський задумливо подивився на будівлю порохової вежі.

– Якщо, звичайно, намісник був з нами відвертим, – мовив він.

Українська Національна Рада постала наступного дня після того, як у Львові було вивішено маніфест цісаря Карла Першого про право окремим народам мати своє правління. Серед сто п’ятдесяти членів Ради були представники Палати панів Райхсрату, Сеймові вірилісти, парламентські і сеймові посли, члени політичних партій, представники Буковинської Національної Ради, а також від повітів та міст. Головою Ради за пропозицією митрополита Шептицького було обрано Євгена Петрушевича, який оголосив опрацьований ним статут Української Національної Ради та виклав план легального й мирного переходу влади в руки українців.

З ним Петрушевич і відбув до Відня.

Зараз Національною Радою головує Кость Левицький, тому на ньому лежала вся відповідальність за події сьогоднішнього дня.

Як виявилося, зібрати півтори сотні людей було не так вже і складно, тому вже біля шостої години вечора, коли на місто повільно опускалися ще несміливі сутінки, будинок на вулиці Театральній, що віднедавна стала носити ім’я Тадеуша Рутовського, зібралися всі, кого цей день застав у Львові.

У великій залі зібралися члени Національної Ради. Кость Левицький до останнього тягнув з початком засідання. Він чекав, коли у залі з’явиться Дмитро Вітовський. Сотник Українських січових стрільців ще з вересня очолив створений радикальними українськими офіцерами Центральний Військовий Комітет, котрий і не приховував про свої наміри захопити владу у Львові. Принаймні і Левицький, і Петрушевич про це знали.

Коли у проході між кріслами виникли постаті у військовій формі, Кость Левицький нахмурив брови. Дмитро Вітовський прибув не сам. Хоч інші двоє не були членами Національної Ради, їхня поява на сьогоднішньому засіданні не могла бути випадкова. Він не став виясняти, що тут робить його небіж Любомир Огоновський, а третій був для Левицького незнайомий.

Розуміючи, що далі зволікати нікуди, Кость Левицький підвівся з місця. Він кинув поглядом на єпископа Станіславівського Григорія Хомишина, що сидів у третьому ряду – єдиного з духовенства, і звернувся до присутніх.

– Панове делегати! Дякую вам за те, що ви так одразу відгукнулися на наш заклик зібратися, – почав він. – Ми не стали чекати завтрашнього дня, щоб повідомити шановне товариство про те, що дізналися сьогодні. Спішу довести до вашого відома, панове, що поважна делегація три години тому мала аудієнцію у намісника коронного краю генерала фон Гуйна. Можливо, більшість з вас не поінформована про це, бо нам прийшлося діяти не мешкаючи. Нам стало відомо, що завтра до Львова прибуває представник Польської ліквідаційної комісії граф Чарторийський з вимогою перебрати у генерала фон Гуйна всю владу на Галичині.

Залом покотився неясний шум, який, тим не менше, одразу ж стих.

А Кость Левицький продовжував:

– Бажаючи випередити поляків, отець Стефанович, доктор Голубович, суддя Іван Кивелюк, адвокати Степан Баран та Лонгин Цегельський, ну і я, повідомили намісника про аналогічне бажання шанованої Конституанти. На наше розчарування, генерал-губернатор не дав конкретної згоди, пославшись на те, що не має відповідних вказівок з Відня. У свою чергу він запевнив, що таку саму відповідь завтра отримають і поляки. Тому найпершою потребою, котра заставила мене зібрати вас, є вирішити питання про те, як нам поступити далі. Чи варто нам чекати розпорядження з Відня? Прошу всіх, хто має бажання висловити свою думку, зробити це. І прошу не забувати: від нас залежить доля Української Галичини і Буковини.

Першим на трибуну піднявся Михайло Король від Жовкви. Присутні знали його як голову «Русского клуба», але з початком війни він привселюдно відмовився від цього, чим і врятував своє життя, не потрапивши до концентраційного табору. Тим не менше дехто вважав, що Михайло Король не повністю відійшов від ворожої більшості присутніх політичної течії, що принаймні відчувалося у певній обережності його висловлювань.

От і зараз доктор Король застерігав делегатів Української Національної Ради від поспішності.

– Нам не відома обстановка у Відні, – говорив він. – Від часу, коли стало відомо про маніфест цісаря, ми, фактично, не маємо жодних більш-менш достовірних відомостей про події в столиці, як і, власне, у Європі. Є війна, нема війни – це для нас не відомо! До того ж нашими поспішними діями ми поставимо доктора Петрушевича у незручне становище. Можливо, саме цієї миті він доводить до відома цісаря наш мирний план з передачі влади на Галичині та Буковині. Як він виглядатиме в очах цісаря, коли тому повідомлять про події тут, у Львові. Тому я вважаю, що треба чекати маніфесту цісаря про передачу влади в Східній Галичині і Буковині.

Несподівано для всіх з місця озвався Дмитро Вітовський.

– Це абсолютно неприпустимо! – голосно сказав він.

– Що ви маєте на увазі, сотнику? – запитав Левицький. – Прошу вийти на середину і пояснити свою думку.

Вітовський без жодного заперечення вийшов зі свого ряду і попрямував до трибуни, але зупинився перед нею. Попередній оратор невдоволено зиркнув на сотника і так само мовчки повернувся до свого місця.

– Завтра вже буде пізно! – без вступу сказав Вітовський. – Завтра прибувають поляки, і, підозрюю, вони не будуть такими толєрантними, якими були ви, пане голово. Вони не стануть чекати розпорядження з Відня, а просто поставлять генерала фон Гуйна перед фактом захоплення влади. І шановна Рада вже матиме справу із польською владою – законною чи незаконною, це вже другорядне. Тому ми (він наголосив на цьому слові) повинні випередити поляків.

Залом прокотився шум. Щоб його перекричати, Дмитро Вітовський підвищив голос.

– Маю честь повідомити Українську Національну Раду, що до перевороту все готове і вже неможливо його відвернути. Завтра ми можемо вже бути безсилі проти польської переваги. Справа може вдатися тільки зараз. Якщо цієї ночі ми не візьмемо Львів, вже зранку його візьмуть поляки. Наша честь вимагає, щоб ми перші взяли владу в краї, хоч би навіть прийшлось зараз її втратити, – закінчив він.

Як не дивно, члени Національної Ради сприйняли ці слова спокійно і складалося враження, що всі чекали саме на того, хто це скаже. Але ніхто не спішив підтримати сотника Вітовського. Кость Левицький кинув погляд на Хомишина. Той ніяк не виражав своїх емоцій, як, зрештою, цього не робив ніколи.

– Я так розумію, пане сотнику, ви говорите від імені Військового Комітету?! – чи то запитав, чи підтвердив Левицький.

– Саме так, пане голово! – підтвердив Вітовський.

– І я гадаю, у вас є переконливі доводи ваших слів?

– Безперечно!

– Ви готові дати нам запевнення, що маєте досить сил, щоб це зробити?

– Так.

Кость Левицький зупинив свій погляд на небіжеві Огоновському. Невідомо чому, але той кивнув головою.

Дивно, але саме цей мимовільний жест переконав його у необхідності наступних дій. Кость Левицький підвівся зі свого місця.

– Панове делегати! – мовив голова. – Перед нами постало завдання, яке може принести нашому народові або свободу, або неволю. Або спочатку свободу, а вже потім неволю! А може, і навпаки. Але вирішувати саме нам і саме зараз, бо, як сказав сотник, завтра вже буде пізно. Тому ми маємо зробити до завтра, вирішити саме зараз! Для обговорення вже немає часу. Тому я ставлю на голосування пропозицію Дмитра Вітовського. Хто за те, щоб до завтра, не чекаючи вістей з Відня, взяти владу у Львові?

І першим підняв руку. Голова бачив, як спочатку несміливо, але потім все ж більше над головами виріс частокіл рук. Коли ж «за» проголосував Михайло Король, Кость Левицький звернувся до Вітовського:

– Пане сотнику, робіть те, що мали намір!

Дмитро Вітовський разом Любомиром Огоновським залишили приміщення Ради. Що там говорилося далі, вони вже не чули.

Їхній шлях лежав до вулиці Костюшка, де у «Народній гостиниці» ось уже другий місяць діяв Центральний Військовий Комітет.

3

Телефон у кабінеті професора задзеленчав якось тривожно, і Марія одразу відчула щось недобре. Професор Ревуцький ніколи не телефонував додому в таку ранню годину, лише іноді увечері, коли затримувався у себе в лабораторії.

Марія підняла слухавку і почула голос професора Екснера. З колегою Ревуцького дівчина декілька разів зустрічалася тут, у квартирі, коли той бував у них в гостях.

– Фройлін Марія? Це Франц Екснер! – сказали на тому кінці дроту.

– Так, я вас слухаю, пане професоре!

Марія не змогла приховати тремтіння у голосі.

– Мушу вам сказати, що професору Ревуцькі на роботі стало погано і його забрали в лікарню, – повідомив Екснер.

– Ви не знаєте, у яку? – допитувалася дівчина.

– Вас туди не пустять, фройлін.

– Чому не пустять?

– У професора «іспанка»!

У Марії опустилося серце. Вона чула про цей смертельний грип, що виник невідь-звідки, і про те, наскільки він небезпечний, але завжди сподівалася, що він обмине її родину.

– Що мені робити? – розпачливо запитала дівчина.

– Зараз ви нічим не допоможете професору, – говорив Екснер. – Залишайтесь вдома, а я спробую вияснити, що до чого. Можливо, все й обійдеться. Про те, що сталося з професором, я повідомив доктора Кауфмана. Впевнений: наш спільний друг врятує професора. А ви чекайте! Я зателефоную завтра вранці.

Марія механічно поклала на важіль слухавку і опустилася на крісло. Вона чомусь одразу зрозуміла, що це кінець. Останніми днями професор Ревуцьций почувався недобре, і Марія навіть наполягала на тому, щоб він залишився вдома і відлежав хворобу, але на її біду в лабораторії якраз мали здійснити давно очікуваний експеримент, про суть якого дівчина не знала. Якщо судити зі слів професора Екснера, саме там Ревуцькому стало погано.

Дівчині стало страшно. Лише тепер вона зрозуміла, що залишилася сама у цьому великому місті. Левко досі супроводжував ерцгерцога Вільгельма у його вояжі Україною, і з його листів Марія могла скласти мапу їхніх подорожей. Хоч Австрія віднедавна вже перестала бути цісарством, й останній цісар після зречення успішно відбув кудись на захід, ерцгерцог Австрійський Вільгельм Габсбурґ остаточно перетворився у полковника Василя Вишиваного і, судячи з Левкових обережних слів у листах, додому не спішив. Марія мало розбиралася в обстановці, що панувала на її землі, адже у Відня були свої проблеми і тут не переймалися колишніми територіями, що враз захотіли стати самостійними. Австрія, відмовившись від земель, населених неавстрійцями, раптом зрозуміла, що саме цього їй бракувало упродовж минулих років. Разом з іншими територіями кудись одразу зникли і проблеми, що щоразу на них виникали. Якщо навкруги то тут то там спалахували збройні повстання, то Австрію це поки що оминало. Здавалося, що війна, яка стала причиною розвалу великої, але аж ніяк не могутньої Австро-Угорщини, вирішила обійти її стороною. Напевне, так і сталося б, якби не «іспанка».

Уперше про цю хворобу Марія дізналася від Івана Горбачевського, який останніми місяцями зачастив до їхньої квартири. Розуміючи, що у новій Австрії йому, неавстрійцю, місця в уряді не знайдеться, доктор Горбачевський все ж до останнього робив свою роботу, і те, що в Австрії грип не переріс в епідемію, було і його заслугою. Захворіло порівняно мало людей.

На жаль, серед них був і професор Ревуцький.

Марія спохопилася. Треба зателефонувати Горбачевському! Він обов’язково допоможе! Правда, чим саме міг допомогти вже відсторонений колишній міністр охорони здоров’я, вона не знала.

Розмова з доктором спокою не принесла. Марія дізналася лише, що Іванові Горбачевському вже відомо про професора. Єдине, що він сказав дівчині, було запевнення про особисту опіку над Ревуцьким і нагадування залишатися вдома.

Але бути у такий непевний час у професоровій квартирі на Шлосерґассе дівчина не могла. Їй тут стало задушно. Хотілося просто вийти на вулицю і навіть не зважати на вогку листопадову погоду.

Марія вийшла з будинку і попрямувала вулицею до Дунаю. Людей на вулиці було мало, лише десь попереду крізь легку мряку синів нечіткий силует якогось випадкового перехожого. Марія йшла, нікого не помічаючи, тому здригнулася, коли позаду почувся тупіт і сердитий вигук «Шайсе!»

Дівчина злякано відсахнулася. Поруч стояли, перебираючи ногами, коні, запряжені у фіакр, а фірман продовжував її вичитувати.

– Вам жити набридло, фройлін? – говорив він. – Якщо хочете розпрощатися з життям, то вже краще з мосту в Дунай, але зараз вода холодна. Поки втопитесь – встигнете застудитись. А ще краще захворіти цим проклятим грипом!

– У мене там… батько, – тихо сказала Марія і відійшла вбік.

Вона уперше назвала професора Ревуцького батьком.

Дівчина хотіла було продовжити свій шлях, але фірман раптом змінив гнів на милість, одразу перетворившись на незлобного старшого чоловіка і добродушно сказав:

– Сідайте, фройлін! Завезу вас!

– Куди? – запитала Марія. – Я навіть не знаю, куди їхати.

– Зате я знаю! Ви будете вже восьма, кого я завезу сьогодні до лікарні. Люди хворіють як мухи.

Фірман, напевне, хотів було сказати «і помирають», але, подивившись на тендітну постать незнайомої дівчини, вирішив обмежитись лише частиною речення.

– У мене немає грошей, щоб вам заплатити, – призналася Марія, на що чоловік махнув рукою.

– Пусте, фройлін! – сказав він. – Скоро взагалі ніхто не захоче їздити на конях. Попридумували машин, щоб їх… Сідайте, однаково їду на той берег.

Марія, дещо повагавшись, піднялася у фіакр. Фірман цвьохнув батогом, і коні зрушили з місця.

Дівчина була вдячна незнайомому чоловікові за його несподівану турботу. Ця турбота виявилася як ніколи потрібною їй саме зараз, коли Марія просто не знала, як поступити. Дівчині неодмінно хотілося бути поруч з професором. Їй здавалося, що вона обов’язково чимось допоможе людині, що замінила їй померлих рідних і про яку вона сьогодні уперше подумала як про батька, але водночас пам’ятала і застереження доктора Горбачевського уникати людних місць, щоб самій не заразитися. Буквально місяць тому вони з професором дізналися про смерть від «іспанського» грипу художника Егона Шіле, якого професор Микола Ревуцький категорично не сприймав, як і не сприймав модернізм його робіт, а Марія знаходила полотна принаймні вартими того, щоб на них подивитися. Шіле претендував на звання найвизначнішого художника Австрії після того, як навесні помер Ґустав Клімт, суперничати з яким за життя він навіть і не помишляв. Щоправда, насолоджуватися цим почесним званням йому довго не довелося. Через три доби після смерті від «іспанки» своєї вагітної дружини Егон Шіле помер також. Дивно, але ця звістка якось одразу примирила професора з модернізмом картин художника і водночас остудила до них Марію.

Ніхто не думав, що щось подібне доведеться пережити і їм.

Марія подивилася на вулицю. Столиця ще вчора величезної імперії, що простяглася від теплих вод Адріатики до боліт Волині, неначе вимерла, що виглядало дивно як на майже двохмільйонне місто. Надто багато нещасть навалилося на нього водночас: поразка у війні, зречення цісаря, той факт, що відтепер вони не Австро-Угорська імперія, а просто Німецька Австрія, і їхня доля вирішується за сотні кілометрів звідси без їхньої участі.

А тут – «іспанка»!

– Фройлін, я ось що вам скажу: вам не варто їхати до лікарні, – несподівано озвався фірман, і Марія здригнулася.

Фіакр їхав мостом Нордбрюке. Внизу сіріли свинцеві води Дунаю.

– Відвезіть мене на Постґассе, – попросила Марія.

– А що там?

– Церква.

Фірман обернувся до дівчини.

– Ви з Галіції? – здивувався він.

– Так, а звідки ви дізналися?

– Тільки на Постґассе є церква, куди ходять русини Галіції. Що ж, можливо, зараз це єдине місце, куди і варто піти у такий час!

Церква святої великомучениці Варвари була єдиною греко-католицькою церквою Відня. До того ж вона відрізнялася від інших подібних церков хоча б тим, що не була круглою і не стояла окремо від сусідніх будинків. Спочатку це був конвікт – гуртожиток для семінаристів-єзуїтів, але наприкінці XVIII століття імператриця Марія Тереза подарувала це приміщення греко-католикам, а ті, зрештою, зробили з нього церкву.

Була ще одна причина, чому Марія мала потребу заїхати до церкви: настоятелем був отець Йосиф Жук – давній знайомий її батька. Після визволення з Талергофа (а інакше, як визволенням, це назвати не можна!) дівчина стала бувати тут часто. Ось і зараз церква великомучениці Варвари стала єдиним місцем у Відні, куди вона могла піти у такий час.

Коні зупинилися навпроти входу до церкви. Марія звернулася до чоловіка.

– Я дійсно не маю як розплатитися з вами, – сказала вона.

– Ідіть з Богом, фройлін! – сказав той. – І нехай вам пощастить більше, ніж іншим!

Фірман почекав, коли пасажирка зійшла на бруківку, лише затим нагнав коней. Марія востаннє подивилася услід цій добрій людині і підійшла до дверей церкви.

Усередині церкви було порожньо. Перед іконостасом горіли запалені кимось свічки. Марія зупинилася перед однією з ікон Діви Марії, що зображали всі її свята протягом року. Народжена на Успіння, Марія, природно, вибрала саме цю ікону.

Вона так заглибилась в молитву, що не почула кроків позаду себе. Здригнулася лише від того, що хтось поклав їй на плече руку. Обернулася. Перед нею стояв настоятель храму.

– Я не сподівався сьогодні тут когось побачити, – сказав отець Йосиф. – Прихожани зазвичай у такі неспокійні часи сидять вдома. Це й не дивно – «іспанка»!

– Саме через це я тут, отче! – відповіла Марія. – Професор захворів.

Ця новина стала несподіваною для священника, у чому він і признався. Тільки запитав:

– Коли?

– Сьогодні. Телефонували з університету. Професора забрали просто з лабораторії.

Марія підняла на священника заплакані очі.

– Я ще однієї втрати не витримаю, – сказала вона. – Спочатку мама з татом, а тепер професор… Знаєте, отче, сьогодні я зовсім випадково подумала про нього як про тата.

– Не треба так, дочко! Професор Ревуцький, хоч і старший, але досить-таки міцний чоловік. Як-не-як, він пережив тиф у таборі! А теперішній грип – це навіть не тиф. А те, що ти назвала його своїм татом, у цьому немає нічого дивного. Професор був ним. Він замінив тобі твого справжнього тата, і я гадаю, що отець Гнатів радіє з того.

– Але ж пан професор помирає!

– Незбагненні шляхи Господа нашого! Зрештою, не всі хворі на цю «іспанку» помирають! Будемо молитися, щоб його минула ця чаша. А як там твій наречений?

– Воює.

Отець Йосиф Жук похитав головою.

– Так, в Галичині зараз вирішується доля всієї України, – сказав він. – Справжні українці мають бути там. А твій Левко таким і є. Тому, Маріє, повертайся додому і сподівайся на краще. А я буду молитися за раба Божого Миколу, як, власне, молюся за всіх українців, які захворіли.

Марія повернулася додому і стала чекати, як наказав їй священник. Вона сподівалася, що вже наступного дня двері відчиняться і вона знову побачить професора і зможе, нарешті, звернутися до нього зі словом «Тату!».

На ранок у двері дійсно задзвонили. Дівчина похапцем накинула на плечі теплу хустину і побігла відкривати.

У дверях стояли доктор Горбачевський і професор Екснер. Марія зрозуміла все. Її ноги якось одразу підкосилися, і вона повисла на руках доктора. Захоплені зненацька такою реакцією, хоч і цілком очікуваною, чоловіки удвох віднесли Марію в кімнату і поклали на диван. Дівчина майже одразу відкрила очі.

– Тато… помер?

У Марії виступили сльози.

– Сьогодні вночі, – сказав Іван Горбачевський.

– Так скоро! Я навіть не посиділа коло нього.

– Для тебе це було б небезпечно. Коло пана професора був я.

– Що? Що він говорив? – допитувалася дівчина.

– Він просив переказати, що любить тебе як дочку і взяв з мене слово, що я не залишу тебе у такий важкий час. Я виконаю волю мого друга!

Марія перевела погляд на професора Екснера, потім знов запитала Горбачевського:

– Я можу його побачити?

Доктор похитав головою.

– Не можна! Померлих від «іспанки» одразу відвозять на Центральне кладовище і ховають у спільній могилі, – сказав він і додав: – Дуже глибоко!

Марія знову заплакала:

– Що мені робити?

Тут озвався професор Екснер:

– Чекайте свого нареченого. Коли він повернеться, я зайду до вас, і ми поговоримо про його майбутнє. Професор Ревуцький досить високо відзивався про нього, тому я спробую узяти його до себе.

– Але у Левка лише чотири класи школи! – засумнівалася дівчина.

– Разом з українськими професорами Австрії ми хочемо заснувати вільний університет, у якому будуть вчитися ті, хто змушений покинути батьківщину, – знову сказав Іван Горбачевський. – Я пропоную написати Левкові листа і пояснити всю ситуацію. Гадаю, йому не складе труднощів попроситися в ерцгерцога Вільгельма, щоб той відпустив його до Відня.

Але Марія заперечила. Вона підвелася з дивана, накинула на плечі хустку.

– Левко не стане відпрошуватися, – впевнено сказала вона. – Поки на нашій землі йде війна, мій наречений буде там!

Вона підійшла до вікна і застигла у задумі. Чоловіки переглянулися, і професор Екснер із здивуванням помітив, як засяяло від задоволення обличчя Івана Горбачевського.

Марія повернула до них голову.

– Що мені тепер робити? – запитала вона. – Я залишилася сама!

Франц Екснер хотів щось відповісти, але його випередив Горбачевський.

– Зараз таке непевне становище, найкраще перечекати вдома, – сказав він.

– Я не зможу довго залишатися сама!

– Розумію! – згодився доктор. – Тоді зробимо так! У Відню зібралися багато українців з Галичини і Буковини. А буде ще більше! Час непевний і ніхто не знає, чим все закінчиться там, на нашій Батьківщині. Хоч я вже і не міністр охорони здоров’я, але про ситуацію проінформований і можу сказати, що вона загрозлива.

– Ви про що, докторе? – здивувався професор Екснер.

Видно, слова Івана Горбачевського стали для нього несподіванкою.

– А про те, що на столицю чекає голод, професоре!

– Голод? У Відню ніколи не було голоду! – заперечив Екснер. – Я, певно, не кажу про ті давні часи, коли ця напасть не оминала нікого!

– Боюся, професоре, ви досі не звикли до того факту, що великої імперії, що годувала столицю, вже немає, а маленька Австрія сама не в змозі забезпечити продуктами навіть себе, не кажучи про двохмільйонну столицю!

– А що тоді мені робити? – вставила Марія.

– Чомусь мені здається, що українці можуть залишитися осторонь під час розподілу продуктів, – говорив Іван Горбачевський. – Не хочу образити ваші патріотичні почуття, професоре, але німці насамперед дбатимуть про німців. Про інших мають піклуватися вони самі. Тому ми, українці, вирішили створити своєрідний комітет допомоги собі самим. Тобі, Маріє, якщо ти захочеш, також знайдеться у ньому місце. Роботи вистачить всім!

– Я згодна! – з готовністю сказала дівчина. – Що робити?

Іван Горбачевський усміхнувся.

– Не сьогодні! Всі ми маємо відійти від сумної звістки. Хоч тобі й не дуже хочеться, все ж залишся тут! Я прийду до тебе ще увечері. Може, ти не маєш грошей?

– Та ні, не хвилюйтесь! У нас… у мене ще залишилось! – відповіла Марія.

На цьому попрощалися. Коли чоловіки пішли, Марія підійшла до вікна і довго дивилася на схід. Десь там, за Карпатами, щоразу міняючи місце перебування, був її Левко. Можна було на пальцях обох рук перерахувати дні, коли вони були разом; і найщасливішими для неї – хоч як і неприродно це звучить – були ті п’ять днів, коли Левко повернувся з Італійського фронту поранений в руку. Тоді вони гуляли Віднем, і Марія ловила заздрісні погляди столичних панянок. Вона була щаслива від того, що Левко її і ніхто його у неї не відбере. За нього дівчина буде битися, хоч і відчувала, що битися не доведеться: Левко Вовк остаточно зробив свій вибір ще того пам’ятного літнього дня шістнадцятого року, коли заблукав у незнайомому йому місті.

Дівчина погано розбиралася у політичних подіях, які вихором закрутили стомлену чотирирічною війною Європу. Більше про це знав професор Ревуцький, але те, що настали важкі для всіх часи, знала. Знала вона, що Левко зараз біля колишнього ерцгерцога Вільгельма і що на нього певні кола в Україні і тут, у Відні, покладають великі сподівання щодо майбутнього.

Але зараз Левко далеко, і надіятися можна лише на себе. Бо надія – це єдине, що у неї залишилося.

Несподівано для себе Марія вирішила, що дочку, якщо та у неї народиться, обов’язково назве Надією. Щоправда, як це звучатиме по-німецьки, на разі не знала.

4

Волею українського народу утворилася на українських землях Австро-Угорської монархії Українська Держава. Найвищою державною властю Української Держави є Українська Національна Рада. З нинішнім днем Українська Національна Рада обняла владу в столичнім місті Львові і на цілій території Української Держави.

З відозви Української Національної Ради до населення міста Львова.

1 листопада 1918 року

Коли у кімнату зайшли Дмитро Вітовський та Любомир Огоновський, великий маятниковий годинник у кутку показував сьому годину вечора. Присутні у кімнаті військові повернули до них голови, а Вітовський не спішив поділитися з ними новинами. Вони з Огоновським розстібнули шинелі і разом з «мазепинками» повісили їх на вішак. Одночасно підійшли до столу, на якому була розстелена мапа Львова.

– Щойно Українська Національна Рада згодилася на негайне збройне захоплення влади у Львові, – повідомив він.

Навколо столу почулося полегшене зітхання.

– Хоч Рада і дала нам дозвіл на дії, котрі ми збиралися робити і без цього дозволу, тим не менше це не знімає з нас відповідальності, – продовжував Вітовський. – Скоріше, навпаки. Пане курінний, викладуйте!

У Центральному Військовому Комітеті Семен Горук виконував обов’язки начальника штабу і був найстарший і за віком, і за званням. Йому вже перевалило за сорок п’ять років. Хоч він і мав звання курінного, а Вітовський лише сотенного, Горук беззаперечно визнав його старшим над собою.

– Так, пане сотнику! Пани офіцери, прошу отримати остаточні завдання! Насамперед нам потрібно знешкодити ті сили, що здатні чинити нам опір. Тому, поручнику Мартинець…

– Наказ, пане курінний! – виструнчився молодий двадцятип’ятирічний офіцер.

– Ваше завдання: роззброїти сорок перший полк! Не думаю, щоб у румунських жовнірів виникло бажання у вас стріляти. Пообіцяйте, що вже завтра вони зможуть відправитися по домівках! Поручику Цьокан! Те саме з мадярськими жовнірами у школі Конарського!

Той лише кивнув головою.

– Залишається поліція! Не відомо, як вона поведе себе, дізнавшись про наш виступ, але треба і її знешкодити. Сотнику Огоновський! Ви проходили службу у військовій поліції Львова, тому це завдання ми доручаємо вам. Гадаю, у вас більше шансів зробити це мирно, – сказав Горук.

Любомир Огоновський також обмежився кивком голови.

– Далі. Хорунжий Сендецький! Вам належить зі своєю сотнею оволодіти намісництвом та арештувати генерала Гуйна, – продовжував Горук. – Дочекатися, коли до намісництва прибуде віце-президент Володимир Дацикевич, і переконати фон Гуйна передати йому владу.

– Буде зроблено! – просто відповів хорунжий.

– Четарю Трух! Зайняти комендатуру і арештувати генерала Пфеффера!

– Зрозуміло!

– Ще. Пане сотнику! Потрібно захопити Головну пошту, всі залізничні двірці, радіо, відключити міський телефон та міжнародну телеграфну лінію.

– То в чому проблема? – запитав Вітовський.

Він відзначив, що за час своєї відсутності його начальник штабу провів велику роботу.

– Ми підрахували, що у нас в наявності лише півтори тисячі озброєних стрільців і шістдесят старшин. На весь Львів цього мало!

– Ви праві, пане курінний: мало! – згодився Дмитро і подивився на ще двох присутніх.

Четар Володимир Баб’як був знайомий Вітовському ще з початку війни. Пізніше їхні шляхи вряди-годи перетиналися, щоб знову розвести і закрутити у вирі військової буденщини. Коли ж в одному з боїв Вітовському зустрівся вістун Василь Баб’як, брат Володимира, і це був лише другий із чотирьох братів, Дмитро проникся повагою до Володимира, з яким знався найбільше. Під час діяльності Військового Комітету, дізнавшись, що четар Баб’як зараз у Львові, Дмитро Вітовський негайно залучив його до підготовки повстання.

Інший військовий, підхорунжий Левко Вовк з’явився у Львові буквально три дні тому. Ще двадцять сьомого жовтня він був у Черновіцах і слухав останні настанови ерцгерцога Вільгельма, а вже наступного дня зустрівся тут з Дмитром Вітовським. Левко мав підготуватися до приїзду ерцгерцога до Львова, але вже перші слова Вітовського, сказані ним тут, у «Народній гостиниці», перекреслили весь попередній план. Поки Левко Вовк долав відстань від Черновіц до Львова, ерцгерцог мав розмову з Вітовським і повідомив йому, що серйозно захворів на простуду, принаймні, він так думав. Вільгельм все ж не залишав сподівань бути у Львові, а поки цього не сталося, просив не залишати свого ординарця.

Так Левко Вовк несподівано для себе опинився у самій гущі подій у Львові.

– Пане четаре! Пане підхорунжий! – звернувся до Баб’яка і Левка Вітовський. – Вам доручається захопити Головну пошту.

Левко Вовк застиг, зненацька захоплений цими словами. Він було хотів сказати, що ніколи не командував навіть відділенням, але вирішив промовчати, слушно припустивши, що йому все ж не доведеться безпосередньо командувати стрільцями.

– Так точно, пане сотнику! – відрапортував він.

– Візьмете у хорунжого Сендецького одну чоту.

Баб’як подивився на Ілька Сендецького, і той кивнув головою.

– Ще одне, пане сотнику! – знову озвався Семен Горук. – Ми тут подумали, що варто було б якось показати людям, що у місті постала нова влада.

– Що ви маєте на увазі? – запитав Вітовський.

– Ми вирішили вивісити над ратушею синьо-жовте знамено!

Дмитро Вітовський одразу відзначив слушність і всю важливість цієї події. Лише запитав:

– Де ви візьмете український прапор?

Семен Горук хитро усміхнувся.

– Довірте це мені!

– І все ж?.. – не вгавав Вітовський.

– Жінка мого друга Михайла Лазурка Марія вже дошиває його і невдовзі знамено буде тут.

– Цю місію варто доручити найдостойнішому.

– Ми вирішили, що це зробить вістун Степан Паньківський.

Дмитро Вітовський нахмурив брови.

– Паньківський! Щось знайоме! – мовив він.

– Небіж Степана Федака. Зрештою, і названий в честь дядька, – прийшов на допомогу Ілько Сендецький.

– Що ж, робіть! – згодився Вітовський. – Тепер ще одне. Потрібно негайно ж, не мешкаючи ні хвилини, відправити у повітові міста гінців з наказом нашим людям захопити владу на місцях. Далі. Негайно телефонуйте до Черновіц команданту Букшованому. Наказ: виїхати із січовими стрільцями до Львова. А перед тим зв’яжіться з Перемишлем. Коменданту Загайкевичу, не мешкаючи, зайняти місто і знищити міст через Сян, щоб не пропустити до Львова ні одного поляка.

Дмитро Вітовський подивився на годинника.

– Розпочнемо рівно о четвертій годині! До того часу всі наші сили, задіяні в операції, мають бути на місцях, – повідомив він.

– Чому чекати так довго? – запитав Григорій Трух.

– Ми повинні діяти обережно, щоб не сполошити поляків, – замість Вітовського відповів Семен Горук. – Ну і не варто скидати з рахунків австріяків, котрі також можуть повести себе не так, як нам хочеться.

– Але чому четверта година? – не вгадав четар.

– Та тому, пане четарю, що у такий час найміцніший і найсолодший сон! – закінчив Вітовський. – Поки поляки прокинуться, поки одягнуться, поки розберуться що до чого, Львів вже буде нашим! Нам же спати суворо забороняю! А тепер давайте ще раз пройдемося по вашому, пане курінний, плану. У ньому я помітив для нас деякі небезпеки…

Як виявилося, помічені Дмитром Вітовським небезпеки не відносилися до завдання, отриманого Левком Вовком, але він дочекався закінчення цієї наради, як, власне, і всі інші. Зовсім не знаючи Львова, він боявся, що не справиться зі своєю ділянкою операції, але хорунжий Сендецький, побачивши в очах молодого колеги вагання, поцікавився його станом. Отримавши цілком прогнозовану відповідь, Ілько Сендецький лише кивнув головою. Суть цього жесту Левко зрозумів дуже скоро. Передаючи під його командування заявлену чоту, хорунжий дав йому у допомогу вістуна. Яким же було здивування Левка Вовка, коли він побачив перед собою дуже красиву дівчину приблизно однакового з ним віку.

– Ольга Горбань! – сказав хорунжий. – Ви не дивіться, що дівчина. Вістун Горбань воювала на Маківці, має воєнний досвід і, головне, народилася у Львові. Проведе вас вулицями із зав’язаними очима.

– Ну, я сподіваюся, до цього не дійде! – стрельнула поки що відкритими очима дівчина-вістун.

– Та не хотілося б! – признався Левко.

– От і добре! Я вас залишу, бо маю свій наказ! – мовив хорунжий і, віддавши честь, зник у темряві.

А Левко залишився стояти у нерішучості. Тут дівчина подивилася на нього і, напевне, вирішила взяти ініціативу у свої руки.

– Треба підготувати стрільців до завдання! – сказала вона. – Пане підхорунжий, повідомте, що нам робити!

Ці слова вивели Левка зі ступору. Він з вдячністю подивився на Ольгу, потім ближче підійшов до десятка стрільців, що терпляче чекали під стіною будинку. Вовк окинув поглядом мовчазних юнаків. Всі вони, певне, були молодші за нього самого, хоч і самому підхорунжому заледве виповнилося двадцять чотири.

– Стрільці! – неголосно звернувся він до своїх теперішніх підлеглих. – Я – підхорунжий Вовк! Маємо наказ Військового Комітету цієї ночі перебрати владу у Львові. Наша задача: захопити будинок пошти і не допустити, щоб хоча б одна звістка про наші дії загодя не покинула Львова. Починаємо рівно о четвертій годині.

Неначе за командою двічі вдарив дзвін годинника на ратуші.

Друга година.

А Левко продовжував:

– Будемо намагатися все зробити без шуму.

– А якщо поляки не захочуть без шуму? – запитав з вигляду наймолодший стрілець.

– Не думаю, що на пошті вночі хтось ходить з ґвером, – заспокоїв його Левко. – Але не будемо відкидати і це. Хто знає Львів?

Піднялося сім рук.

– Тоді добре! А то я у Львові уперше…

* * *

Коли годинник на недалекій ратуші сповістив четверту годину, чота Левка Вовка вже чекала на розі вулиць Сикстуської[1] та Словацького. Стрільці причаїлися вздовж стін будинків, міцно стискаючи у руках холодне дерево крісів. Сам Левко стояв перший, обережно оглядаючи вулицю перед собою, але ніхто навіть не думав з’являтися тут у холодну листопадову ніч. Левко Вовк знав, що такої ночі поляки відзначають День усіх святих. Його колишній командир гауптман Фоґель колись хвалився, що він сам народився саме в ніч на перше листопада, а існує повір’я, що дитина, народжена цієї ночі, обов’язково проживе сто років. Що ж, Левко знає принаймні одну людину, для якої це повір’я не справдилося: в Черновіцах він дізнався про смерть свого командира.

Що ж принесе йому, підхорунжому Вовку, та й не одному лише йому, цей День усіх святих?

Ольга Горбань, що стояла біля стіни за ним, тихо сказала:

– Пора!

Левко відірвався від холодної стіни, від чого йому стало навіть тепліше.

– Почали! – мовив він.

Чота застукотіла підборами черевиків бруківкою.

Будинок пошти чорнів на протилежному боці вулиці Словацького, лише на першому поверсі самотньо світилося у вікні. За розкладом, там перебував черговий, який і був головною мішенню стрільців Левка Вовка. Сам підхорунжий спочатку побоювався, що відсутність досвіду командування стане перепоною виконанню покладеного на нього завдання, але досвідченим у боях стрільцям зовсім не потрібні були нічиї накази. Вони миттю зорієнтувалися куди бігти і що робити, тому коли один з них стукав кулаком у масивні двері, інші приготували гвинтівки для можливого бою.

Одночасно з боку вулиці Коперника їм назустріч бігли стрільці Володимира Баб’яка. Обидва загони зустрілися перед головними дверима.

Але застосувати зброю не довелося. Як тільки заспаний черговий спросоння повернув ключ і ледь прочинив двері, два стрільці одразу потягнули їх до себе.

– Nie wolno tu przychodzić! – лише спромігся черговий.

– Нічого! Нам – можна! – відказав Баб’як і відсторонив чергового.

– Затримати і не допускати до телефону! – розпорядилася Ольга Горбань.

Один із стрільців штовхнув поляка гвинтівкою, і той, досі у невіданні, що взагалі відбувається, опустився на лаву при вході. Інші побігли сходами вгору до головної зали.

Крім поляка-чергового у приміщенні пошти не було нікого, тому вже через десять хвилин Володимир Баб’як телефоном повідомив полковника Вітовського, що завдання виконане.

– Залишайтеся на місці й організуйте оборону! – розпорядився Вітовський.

Баб’як повісив слухавку на телефонний апарат.

– Що? – запитала Ольга Горбань.

– Наказано організувати оборону, – відповів четар.

– Треба – організуємо!

– Але від кого? Пошта наша; підозрюю, що й інші теж не матимуть проблем… – сказав спантеличений Левко Вовк.

– Владу захопити легко – втримати важко! – відказала вістун і відправилася розставляти стрільців.

Левко Вовк вкотре подякував хорунжому Сендецькому за те, що той назначив Ольгу Горбань його помічником. Було видно, що молоді стрільці дівчину-вістуна поважають, слухаються її кожного наказу, хоч і не забувають, що він її командир.

Підхорунжий не знав, що відбувається у місті, але дії інших загонів були такими ж успішними і безкровними.

Сотня поручника Мартинця, скориставшись темною листопадовою ніччю, непомітно оточила касарню сорок першого румунського полку. Командир полку, побачивши, що його жовніри опинилися у невигідному становищі, і вислухавши звістку про те, що українці зараз перебирають у місті владу, лише поцікавився гарантіями, якщо він віддасть наказ залишатися в касарнях. Отримавши завірення, що вже зранку румуни зможуть відправитися по домівках, полковник дав слово честі, що сорок перший полк не втручатиметься у перебіг подій у Львові.

Подібне повторилося з мадярськими жовнірами, які займали приміщення школи Конарського. Щоправда, поручнику Цьокану довелося заздалегідь надрукувати листівки мадярською мовою, адже ніхто з його підлеглих ні слова не знали по-мадярськи. Видно, у самому тексті були помилки, бо полковник, з яким довелося вести переговори Ількові Цьокану, не зміг приховати зневажливої усмішки, але тим не менше сказав єдине слово:

– Jó!

Добре!

Так само не було проблем і з арештом генерал-губернатора Карла фон Гуйна та коменданта Пфеффера. Зрозумівши, що їхній час скінчився, вони майже без заперечень передали владу повсталим українцям.

А коли тільки благословилося на новий день, львів’яни, що жили поблизу площі Ринок, із здивуванням побачили, як на найвищій точці ратуші на фоні сірого безрадісного неба розвивається незвичне для них синьо-жовте полотнище. Це вістун Степан Паньківський виконав наказ, який був поставлений перед ним Військовим Комітетом.

Але на цьому везіння для українців Львова закінчилися. Дмитро Вітовський навідріз відмовився заарештувати польських офіцерів, котрі могли підняти заколот проти дій українців, мотивуючи це тим, що українці перейняли владу у Львові не для того, щоб починати війну з мешканцями. Польські офіцери, переодягнувшись у цивільне, вільно гуляли містом, у котрому вже хазяйнувала нова влада, і збирали потрібну для себе інформацію. Не був оточений навіть будинок, у якому польські офіцери розробляли план спротиву.

Але найбільший удар надійшов з Перемишля. Вже надвечір першого листопада звідти надійшла звістка, що тамтешній комісар так і не наважився підірвати міст через Сян.

Уцілілою залізницею до Львова на підмогу своїм жовнірам рушили польські війська.

5

Отся державна територія творить самостійну Західноукраїнську Народню Републику.

Третій артикул Тимчасового основного закону про державну самостійність українських земель бувшої Австро-Угорської монархії

Усього того, що відбувалося у Львові, Федір Мороз поки що не знав. На листопад 1918 року він встиг стати десятником і мав під своїм командуванням дванадцять молодих ненавчених стрільців, котрі навіть не встигли пройти звичний для січовиків вишкіл. За час, що минув від того пам’ятного бою на горі Лисоня, коли він востаннє бачив Андрія Валька, доля кидала його по всьому півдні України, щоб нарешті зупинитися в Черновіцах. Як виявилося, ненадовго!

Майор Осип Букшований, котрий перебрав на себе командування січовими стрільцями на час хвороби Вільгельма Габсбурґа, зранку першого листопада отримав зі Львова наказ вирушити на північ для підтримки нової влади. Вже тоді Федір, далекий від штабів і політики, розумів, що вони починають не встигати. Замість того, щоб виїхати групами пасажирськими поїздами, командування вирішило повністю доукомплектувати спеціальні військові транспорти, які по дорозі блокували польські залізничники. Лише після того, як у Станіславові такий потяг простояв цілих шість годин, Осип Букшований разом з іншими молодшими офіцерами усунув від командування формального командира полку УСС майора Микитку, повністю перебрав на себе всю відповідальність за транспорт. За його наказом повсюдно, де поляки чинили саботаж – починаючи від Станіславова – їх заарештовували. Це покращило ситуацію, і до Львова січові стрільці доїхали вже без пригод, хоч лише у кількості однієї сотні. Основні сили мали прибути завтра. Однак далі Сихова потяг не йшов – Головний двірець встигли захопити поляки і на нього із дивовижною періодичністю прибувало підкріплення.

Перший наказ, якого отримав майор Букшований, зобов’язував його відбити цей стратегічно важливий об’єкт.

Десятник Мороз зі своїм роєм був серед тих, хто зранку четвертого листопада мав здійснити першу спробу захопити двірець. Щоправда, до самого двірця треба було ще добратися, а це добрих десять кілометрів вулицями незнайомого міста (ні десятник, ні його стрільці добре Львова не знали).

Але спочатку їм довелося відбити залізничну станцію Персенківка і радіотелеграф у Козельниках. В останньому випадку їхнє просування затрималося на добрих дві години. Польська залога захищалася з упертістю приречених, видно, сподіваючись на підмогу, яку запросили ще на початку бою. Коли ж її так і не дочекалися і з вісімнадцяти оборонців в живих залишилося лише троє, поляки нарешті вивісили білий прапор.

Здачу в полон приймав особисто Осип Букшований.

– Я захоплений вашою мужністю і відвагою, – сказав він польському офіцерові з нашивками поручника.

Зрештою, це було чи не єдиним, чим різнилися між собою українці з поляками. Це – і білі бляшані орли замість тризуба.

– Поручник Януш Косіковський! – представився поляк.

– Хорунжий Томаш Віхура! Шереґовий Піотр Недзельський! – повідомили про себе інші двоє полонених.

– На знак поваги до вашої мужності я відпускаю вас, – повідомив Осип Букшований. – Ви можете йти, але маєте дати мені слово честі, що більше ніколи не підете зі зброєю проти нас. У противному разі я не буду таким шляхетним!

Подумавши трохи, спочатку поручник, а за ним і його підлеглі заприсяглися своєю честю більше не воювати проти українців. З цим поляків і відпустили, а сотня стрільців, втративши у боях шестеро товаришів, продовжила свій шлях.

Про те, що ситуація у місті була не на користь українців, стрільці зрозуміли тоді, коли біля трамвайного депо їх догнав інший наказ. Через зв’язкового Військовий Комітет наказав змінити маршрут і поспішити на підмогу своїм воякам у Цитаделі, котрих ось уже цілий день атакували поляки.

Ознайомившись із наказом, майор Осип Букшований спересердя, зовсім не по-військовому, вилаявся:

– Насеру матері!

На німі запитання підлеглих він спромігся лише пояснити, що Головний двірець важливіший, аніж навіть Цитадель, яка височить над середмістям.

Але майор Букшований насамперед був військовим і накази не обговорював. Він одразу повернув сотню вправо, де серед порослих деревами схилів тріскотіли поодинокі постріли, котрі інколи переривалися потужною кулеметною чергою.

Так десятник Федір Мороз замість того, щоб відбити у поляків двірець і тим самим перешкодити безперебійному прибуттю до міста польського підкріплення, пішов на штурм Цитаделі. Ситуація ускладнювалася тим, що у самому казематі міцно засіли українські стрільці, а між ними і вояками Букшованого закріпилися поляки, які несподівано для себе раптом опинилися між двома вогнями. Тепер для українців було важливо не перестріляти один одного.

Цей перший бій проти поляків для Федора Мороза був відносно легким і без втрат у його рою. У рядах поляків утворився розрив, у який ринули стрільці Букшованого. Як виявилося потім, перед поляками було два виходи: або намагатися не пропустити українців до Цитаделі, але при цьому отримати небезпечну групу у себе за спиною, або дати неприятелю можливість з’єднатися з тими, хто обороняється, і тим самим підсилити і без того немалу групу. Із двох небезпек вибравши меншу, поляки пропустили стрільців до каземату… і знову їх оточили. Таким чином стрільці Букшованого не змогли допомогти тим, хто штурмуватиме Головний двірець.

Але поки що про це ніхто не думав. Поява сотні майора Букшованого виявилася приємною несподіванкою для оточених, тому перша зустріч була щирою. Старшим серед стрільців був Павло Ліськевич, знайомий не лише Осипові Букшованому, але й Федору Морозу.

Після обов’язкових у таких випадках привітань та обіймів, майор Букшований поцікавився станом оборони. Почуте його водночас здивувало й засмутило.

– Цитаделю обороняють тридцять троє «ляндштурмаків»[2], – доповів Павло Ліськевич. – Третина поранених. Ми втратили чотирьох.

– Тридцять семеро на всю Цитаделю? – недовірливо перепитав Букшований. – Та тут потрібно мінімум вісімдесят!

На це четар не відповів нічого.

– Далі?

– Полякам вдалося захопити башню. Всі наші спроби їх вибити звідти не принесли успіху. Через вулицю наші захопили Головну пошту, але там також вже третій день стріляють.

– Що з набоями? – поцікавився майор.

– Слава Богу, з цим проблем нема! Весь арсенал достався нам.

Їхню розмову перервав стрілець, повідомивши, що поляки знову пішли в атаку.

– Потім договоримо! – тільки і сказав Букшований.

Так Федір Мороз став одним з тих, хто обороняв львівську Цитадель. Стріляти з бійниць казематів було зручно, тому й ні у кого не було сумнівів, що вони зуміють втримати цей об’єкт.

У цей день стрільці відбили ще дві атаки, а коли на місто опустилася рання осіння ніч, навкруги все затихло. І поляки, й українці безбоязно покинули свої позиції й відпочивали, бо знали: ніхто не посміє порушити це нічне перемир’я, якого свято дотримувалися всі.

Повечерявши, стрільці і «ляндштурмаки» розсілися навколо численних вогнищ. Такі ж вогнища було видно і внизу, там, де відпочивали поляки.

Один із «старожилів» оборони, ще досить молодий безвусий юнак затягнув пісню, котру, підсилену чудовою акустикою мурів Цитаделі, було чути навіть за її стінами.

Гей, десь там, де чорні води,
Сів на коня козак молодий.
Плаче молода дівчина,
Їде козак з України.

І раптом звідкись знизу, саме з того місця, куди найбільше намагалися стріляти стрільці, долинув красивий, добре поставлений голос.

Гей, гей, гей соколи
Оміяйчє ґури, ляси, доли.
Дзвонь, дзвонь, дзвонь дзвонечку,
Муй степови сковронечку.

А вже наступний куплет обидві сторони співали разом кожна своєю мовою, і над горою, котра стала каменем спотикання для поляків та українців, лунала пісня про козака, що прощався з Україною.

І ця пісня, котру своєю вважали й українці, і поляки, тим не менше була чужою на цьому місці бою, як, власне, і по всьому Львові. Кожна громада хотіла жити на своїй землі, при цьому мало піклуючись про іншу.

А поки що над Цитаделлю лунала спільна пісня. Дивно, але закінчували її вже поляки, неначе натякаючи на переможців.

Віна, віна, віна дайчє,
А як умре поховайчє
На жєльоней Украінє
Пши коханей мей джєвчинє.

А поки що співаки з допомогою зброї вирішували, кому бути господарями у Львові і в усій Галичині. Наступного дня бої за Цитадель відновилися ще з більшою силою. Видно, до поляків прибуло підкріплення.

Якимось чином Осипу Букшованому вдалося зв’язатися з стрільцями, що засіли в Головній пошті, правда, саме у той момент, коли в одному з боїв поранили четаря Володимира Баб’яка. Букшований відправив четаря лікуватися (благо, санітарні машини ще не обстрілювалися), а натомість поставив Павла Ліськевича.

Як виявилося, лише для того, щоб через дві доби, восьмого листопада, отримати звістку про його загибель. Правда, день перед тим, розуміючи, що вибити українців з будинку пошти не вдасться, поляки вирішили їх викурити. І то буквально.

Група з трьох легіонерів пробила стіну між Головною поштою, де засіли українці, і будівлею греко-католицької семінарії, зайнятої поляками, і здійснила підпал. Метою поляків було саме викурити оборонців, але вони не врахували, що саме там, у правому крилі Головної пошти, зберігався папір, тому вогонь швидко поширився будівлею. Противник пробував вдертись до середини, але українська залога, хоча душилася в димі, тримала опір.

Коли ж стало зрозуміло, що вогонь загрожує сусіднім будівлям, було вирішено укласти перемир’я і викликати пожежну частину. Пожежу загасити не вдалося, хоч будинки по сусідству були врятовані. Головна пошта перетворилася у чорний остов, не цікавий жодній стороні, тому бої перекинулися на прилеглі вулиці. Саме там від ворожої кулі в голову загинув Павло Ліськевич.

Коли Осипу Букшованому повідомили цю звістку, чергова атака поляків на Цитадель завершилася так само, як і попередні: безрезультатно. Саме тоді до нього підступив Федір Мороз.

– Пане майоре! Ми захопили полоненого, – повідомив він.

– І що з того? – невдоволено відказав Букшований.

Він досі не відійшов від звістки про смерть свого товариша.

– Я ніколи полонених не бачив? Візьміть з нього слово не воювати проти нас і відпустіть з Богом!

– Я гадаю, пане майоре, ви повинні вирішити самі, – обережно мовив Федір.

Осип підозріло подивився на Мороза і без слів попрямував до приміщення у казематі, де тримали полоненого. Вже перший погляд на поляка пояснив майору дивну поведінку Федора. У полоненому офіцерові, що стояв під охороною стрільця, Букшований упізнав одного з поляків, котрі обороняли радіотелеграф у Козельниках.

– Та-ак! – протягнув Осип Букшований. – Поручник Косіковський, якщо я не помиляюся? Який дав слово честі не воювати проти нас? Я так розумію, що маю переглянути свою думку про честь польських офіцерів?

Полонений поляк стояв, опустивши голову.

– Десятнику Мороз!

– Я, пане майоре!

– Розстріляти!

Федір спочатку подивився на Букшованого, потім перевів погляд на поляка.

– Наказ, пане майоре! – відповів Мороз і зняв з плеча гвинтівку.

– Ось так, пане поручнику! – сказав Букшований. – І без образ!

Федір Мороз дулом гвинтівки показав стрільцю відійти від полоненого. Щоб стріляти напевне, він прицілився в серце. Пролунав постріл, підсилений кам’яним зводом Цитаделі. Поручник Януш Косіковський мовчки звалився додолу.

А як умре поховайчє
На жєльоней Украінє.

От тільки чи біля коханої дівчини поховають польського офіцера, не знав ніхто, як не знали, що чекає їх усіх. Бої у Львові йшли всюди і було не зрозуміло, хто де перемагає. Десятого листопада Осип Букшований, зрозумівши, що, сидячи у Цитаделі, він залишається відрізаним від основних боїв у місті, покинув фортецю, залишивши там частину своїх стрільців, а сам спустився вниз, дорогою вибивши поляків з Оссолінського інституту.

Картина, яку застав майор, була нерадісною. На вулиці перед згорілою Головною поштою стояли дві барикади і там було чути перестрілку. Звичайно така дуель приносила мало користі, але зараз вона була важливою для обох сторін: українці стримували поляків, які із завидною для перших постійністю прибували з Головного двірця, а поляки прикували до вулиці Словацького значні сили неприятеля, тим самим послабивши інші напрямки, наприклад, касарні Фердинанда. Звідси українці, у разі успіху, могли легко добратися до Головного двірця і за сприятливих умов навіть відбити його. Поки що вони активно обороняються, не підозрюючи, що робиться навколо.

Майор Букшований знав, що так довго тривати не може. Йому насамперед потрібно було зв’язатися з тими, хто командував обороною Львова. До нього доходили лише розрізнені відомості про те, що відбувається у «мирному» Львові.

Коли ж йому все ж вдалося добратися до будинку, де розташувався штаб, що керував обороною Львова, він був приголомшений: ні Дмитра Вітовського, ні Григорія Коссака, який замінив того декілька днів тому, Букшований не побачив. Натомість перед ним стояли полковник Гнат Стефанів, якого призначили очолювати Начальну Команду лише вчора, і начальник штабу Семен Горук. Останнього Осип знав особисто ще з боїв на Маківці.

Знаючи запальний авантюрний характер Букшованого (а інакше як можна пояснити його «одіссею» Месопотамією!), Семен Горук вирішив поставити наголоси самому.

– Знаю, Осипе, що тебе тривожить! – говорив він. – Але ти військовий і знаєш, що таке виконувати наказ!

– Я ніколи не відмовлявся виконувати накази, навіть якщо вони безглузді! Але я ніколи не зустрічав злочинних наказів! – випалив Букшований.

– Що ви називаєте злочинним наказом? – поцікавився полковник Стефанів.

– Відмову наступати на Головний двірець, пане полковнику! Якби не той наказ, двірець був би вже нашим і жоден поляк не смів би ступити на львівську землю!

– Це мали зробити стрільці з касарні Фердинанда! – безапеляційно сказав Горук. – На жаль, не могли. Поляки затиснули їх в касарнях.

Букшований цього не знав.

– Саме тому, майоре, добре, що ви прийшли сюди, – говорив Стефанів. – У нас мало бойових офіцерів. Ми покладаємо на вас командування центром міста.

Він підійшов до мапи, розкладеної на столі.

– Прошу запам’ятати: Цитадель, Оссолінський інститут, Крайовий Сейм[3], вулиця Коперника, Підзамче і позиції на Високому Замку. Все це переходить у ваше повне підпорядкування та на вашу відповідальність. Запитання? Питайте зараз, бо потім буде ніколи!

– Яка зараз обстановка? – поцікавився Букшований.

– Де саме?

– Всюди! І де конкретно зараз ідуть бої?

Семен Горук провів недогризком олівця по мапі Львова.

– Фронт, що утворився у день, коли ви прибули до Львова, до сьогоднішнього дня не змінювався. Він проходить по вулицях Стрийська, Кадетська, Коперника, через Головну пошту, касарню Фердинанда, далі Галицький сейм, школа Чацького, Янівська вулиця, Клепарів, Шпитальна, Замарстинівська. Фронт поки що ми тримаємо.

Букшований критично оцінив побачене. Цей погляд вловив полковник.

– Сил, певно, у нас мало! – згодився він.

– Але справа не така і безнадійна, – продовжив Горук. – Полковник Вітовський відправився за підмогою до Станіславова; вчора до Києва відбула делегація Осипа Назарука. Думаю, що завтра він зустрінеться з гетьманом Скоропадським. Ми просимо відправити нам на поміч загін стрільців полковника Коновальця. Гадаю, він не відмовиться допомогти своїм землякам!

– Але до того часу нам треба хоча б втриматися на цій лінії. – Полковник Стефанів знову провів рукою по мапі. – І у цьому ми покладаємось на ваш досвід, майоре! На вас і ваших стрільців!..

Майор Букшований повертався до Оссолінського інституту, де тимчасово влаштував свій штаб, вже затемна. Стрільба у Львові припинилася, настало нічне перемир’я, коли можна було безбоязно і безперешкодно переміщатися містом без опаски, що тебе вб’ють чи навіть затримають. Бої відновляться вже зранку, а до того часу і поляки, й українці насолоджувалися такими вже забутими мирними годинами, які, здавалося, лишилися десь далеко-далеко. Навіть не вірилося, що ще якусь декаду тому Львів жив важким, голодним, тривожним, але без пострілів, життям.

6

Всім мущинам старшим 17 років а молодшим 37 років належить з’явити ся для зголошення мобілізації перед поборовою комісією у вівторок 19 падолиста коло церкви.

Хтось приклеїв цей папір на щит біля церкви, де зазвичай вивішували розклад тижневих богослужінь. Він з’явився у неділю, 17 листопада, під час літургії, коли всі прихожани були у церкві, і навіть діти, що іноді вибігали на двір, через холодну погоду чемно простояли всю відправу біля батьків, тому хто повісив об’яву і коли це сталося, не знав ніхто.

Знали лише одне: мирне життя, навіть таке крихке і ненадійне, що тривало майже півроку, відколи повернулися з війни жовніри, закінчилося. З ким доведеться воювати, для людей також не було таємницею. Ще четвертого листопада повітовий часопис опублікував звернення повітового комісара «До всіх мешканців Кам’янського повіту», у якому повідомлялося про створення незалежної Української держави. Комісар закликав «всіх мешканців як міста Кам’янка так і цілого повіту до заховання як найвищого ладу, спокою і послуху». Тоді люди чи не вперше побачили синьо-жовтий прапор, що розвівався на холодному вітрі. Найбільше звістці про те, що постала своя держава, радів Андрій Валько, але поява свого прапора не стала для нього несподіванкою: січові стрільці були до нього звичними.

Звістки про події у Львові доходили у віддалені села із запізненням то через посланців з повіту, то з місцевими, котрим потрібно було у такий неспокійний час поїхати до міста. Так і перетинці, й жителі інших хуторів більш-менш об’єктивно і майже вчасно були проінформовані про перебіг того, що відбувалося навколо.

Так стало відомо про бої на вулицях Львова, про наступ великої польської армії на Галичину, про те, що тринадцятого листопада постала Західноукраїнська Народна Республіка, на що Василь Вовк зі скептицизмом відзначив, що для такої знаменної події можна було б вибрати й якусь іншу дату.

– Ти віриш у такі бздури? – здивувався брат Гнат, коли вони увечері зібралися до столу.

– Ти ж знаєш, брате, що я ні в що не вірю, – відказав Василь, – але день тринадцятого можна було і не вибирати…

У Перетині не знали, що Українська Національна Рада раніше просто не встигла узгодити текст «Тимчасового основного закону про державну самостійність українських земель колишньої Австро-Угорської монархії», а відкладати його оприлюднення на пізнішу, «правильнішу» дату, було вже нікуди: до Львова наближалося польське підкріплення, дії котрого й стали вирішальними.

Навіть такі уривчасті відомості дали привід зробити висновок: не все у молодої держави гаразд і ще не все закінчено. Об’ява мобілізації стала цьому підтвердженням.

Дорога від церкви до Перетина була неблизькою – майже чотири кілометри, – тому поки добралися додому, встигли поговорити про все. Кожна родина приїхала до церкви або на возі, або бричкою, лише небагато йшли пішки. Прочитаний текст заставив перетинців – і не одних лише їх, але й прихожан з інших сіл та хуторів – задуматися над своїм найближчим майбутнім, а тому додому поверталися не так, як їхали зранку: чоловіки і жінки окремо, причому серед перших також відбулося розділення на тих, кого мали призвати, й інших.

Тим, хто підлягав мобілізації, набралося семеро. До них не потрапив Яків Смоляр (він не належав до категорії «старшим 17 років а молодшим 37 років»), зате обидва старші його сини – Михайло та Микола – вже підлягали призову. Зараз вони гордо їхали на одній з фір разом з молодшими парубками і вже дещо дивилися на них звисока. А у батька вже почала боліти за синів голова. Що ж до матері, то Олена всю дорогу проплакала, згадавши, як довго чекала чоловіка з війни.

А Яків їхав бричкою разом з «ветеранами», як почали називати жовнірів, котрі повернулися додому. Олекса Мороз, Семен Кандиба, Роман Панас та брати Вальки намагалися триматися купи і по можливості підтримувати один одного. Правда, зараз братів не було – вже від середи лежить і не встає баба Ганна, тому сім’я готується до найгіршого.

Семен спробував заспокоїти інших.

– Не думаю, що це (він кивнув головою назад, у напрямку церкви, де продовжував біліти той пам’ятний листок) надовго!

Яків гмикнув:

– Ненадовго! Ага! Пам’ятаєте, і тоді ми говорили, що до зими вернемо додому? Вернули… через штири роки!

– Все рівно менше! – не вгавав Кандиба. – Та й поляки – не москалі! Скільки тої Польщі?

– Але й ми не Австро-Угорщина! – вставив Олекса Мороз і добавив: – Царство їй небесне!

(Звістка про зречення останнього цісаря Карла, про існування котрого дехто навіть не підозрював, дійшла до Перетина лише позавчора.)

– Що б ми там не думали, хлопці, але знов треба брати до рук ґвери, – говорив Яків. – Шкода, що я не попадаю до списку.

– І ти пішов би? – здивувався Роман Панас.

Яків Смоляр кивнув головою на передню фіру, де гоголями сиділи його сини.

– Пішов би, – сказав він. – Замість них!

– Здаєсьи мені, Якове, що твої сини не ступлять тобі місце! – припустив Олекса.

Яків знову подивився на Михайла з Миколою і згідливо кивнув головою.

Ніхто не знав, що насправді відбувається навколо і навіщо потрібно мобілізувати всіх чоловіків. Порядок, встановлений повітовим комісаром, тримався міцно, не на страхові, але у самій свідомості людей, тому думалося, що так є повсюди. Це, зрештою, дещо зменшило напругу в сім’ях, котрих торкнулася мобілізація, і дозволило підготувати чоловіків до війська. Насамперед зі скринь вийняли і провітрили військові однострої, які півроку чекали своєї черги. Демобілізовані перетинці, не змовляючись, не стали одягати до сільської роботи уніформу, у якій пройшли всю війну. Вони вважали це майже хулою. Як виявилося, це було лише для того, щоб одягнути її для нового війська. Хто мав, чистив нагороди, отримані на війні.

Деяка затримка виникла у Смолярів. Однострій, у якому повернувся з війни батько, був один, а претендентів на нього виявилося двоє. У Михайла з Миколою навіть виникла перепалка, кому дістанеться батькова уніформа, але на повірку виявилося, що обидва сини явно не дотягують до батькової комплекції. Однострій висів на них, як на перекладині опудало, що навіть змусило усміхнутися маму, котра всі ці дні ходила, як у воду опущена.

– Нічого, сини! – заспокоїв їх Яків. – Якщо беруть до війська, то видадуть однострій! Може, навіть файніший, аніж мій.

Зрештою, це помирило братів і знову засмутило маму.

Того вечора понеділка у хатах перетинців довго світили свічки і лампи. Навіть там, де не було рекрутів, не спішили лягати спати, а йшли до сусідів, щоб їх підтримати. Напевне, єдиними, хто залишився у такий час вдома, були Білецькі та Орина Ребрик.

Повернувшись додому півтора року тому, Білецький так і не зміг влитися у спільне життя села. Раніше, ще до війни, Тома не спішив робити звичну в селі роботу, адже гроші товариства Качковського були великою підмогою у сім’ї. Тепер же, після того, коли навіть згадувати про це було небезпечно, Томі довелося робити все самому, адже він залишився єдиним чоловіком. Це, а також думка, що у його поневіряннях концтаборами опосередковано винні односельці, не сприяло порозумінню між ними.

Залишилася вдома й Орина. Жінка майже одразу після повернення відчула ворожість жіночої частини села, але до чогось серйозного не доходило.

Щоправда, вже наступного дня проводжати в армію односельців відправилися всі, за винятком одного лише Томи Білецького. Біля церкви на них вже чекала спеціально прибула з Кам’янки поборова комісія на чолі з молодим офіцером, зірочки на синій петлиці якого вказували на підпоручника січових стрільців.

Тільки кинувши побіжний погляд на офіцера, Андрій Валько стрепенувся. В офіцерові він упізнав Павла Гайворонського, з яким спізнався ще на Маківці. Андрій стояв у черзі рекрутів десь посередині, разом з іншими перетинцями, тому йому захотілося підійти до завітного столу одразу, але його стримав брат Михайло.

– Ти куди? – схопив той Андрія.

– Я його знаю, – відказав брат. – Воювали разом.

– Будь тут! Забув дисципліну?

Андрій притих. Дійсно, в армії найголовніше – дисципліна, а майже дворічна перерва все ж зробила свою справу: колишній січовий стрілець аж надто звик до мирного життя.

Черга просувалася досить швидко, писар ледве встигав записувати прибулих чоловіків, а молодшому Вальку здавалося, що він стоїть на місці. Можливо, не будь поруч старшого брата, він став би перед завітним столом раніше, але невдовзі все ж охолов і, коли надійшла його черга, вже був спокійний.

Павло Гайворонський упізнав його одразу.

– Андрію? Ти?

– Я, – радісно відказав Валько і після ледь вловимої паузи закінчив: – Пане підпоручнику!

– Кинь, Андрію! Для тебе я просто Павло!

Підпоручник Гайворонський підвівся з-за столу і на очах всіх обняв Андрія.

– Ти чого тут? – допитувався.

– Та як чого? Захищати свою державу! – здивувався Валько.

– Та тебе ранили під Лисонею! І, як я знаю, до воєнної служби ти не пригоден.

– Та коли то було! Я вже здоровий!

Павло Гайворонський з жалем подивився на нього, мовчки повернувся на своє місце за столом.

– Війна іде жорстока і безжальна, і воювати мають здорові чоловіки, – говорив він. – А ти маєш тяжку рану. Нам не буде коли возитися з тобою.

– Та не треба зі мною сьи возити! – запально вигукнув Андрій Валько. – Я здоровий! Павло!..

– А отут вже не Павло, а пан підпоручник! – жорстко відказав Гайворонський. – І вам, пане стрілець, варто про це пам’ятати! Наказую вам відійти вбік і не заважати нашій роботі! Після того, як я закінчу, ми ще поговоримо!

Спантеличений Андрій винувато подивився на брата Михайла і, махнувши рукою, підійшов до Марти, котра з тривогою спостерігала за розмовою.

На обличчі дружини Андрій помітив задоволену усмішку, яка, тим не менше, одразу зникла, коли Марта подивилася на чоловіка.

Далі несподіванок не сталося, і всі ті, кому належало бути призваними, ними і стали. Давши час попрощатися з рідними, Павло Гайворонський підійшов до Андрія.

– Обідився? – запитав він і, не дочекавшись відповіді, самостійно зробив висновок: – Обідився! А дарма!

– А ти… ви б сьи не обідили, пане підпоручнику? – з викликом відказав Андрій. – Чого ви так зі мною при людях?

– Та тому, що йде війна, – жорстко відказав Гайворонський. – Здача Львова – справа найближчих днів! Зі сходу рухається польська група Вечоркевича, підсилена уланами, скорострілами і гарматами. Нам треба здорові люди…

– Але я не інвалід!

– Ти ранений в живіт! – нагадав Павло Гайворонський. – От признайся: ти косив літом траву?

Запитання застало Андрія зненацька. Напевне, косовиця була єдиною сільською роботою, на яку він так і не наважився. Побачивши вагання Андрія, Гайворонський продовжив:

– Я знаю, що кажу, Андрію! Ти гадаєш, чого я раптом став мельдувати рекрутів, а не стріляю на якійсь вулиці Львова? Пам’ятаєш сотника Бушкованого? Та певно пам’ятаєш! Ми з ним воювали Крим, і коло Сімферополя мене наздогнала куля. Роздробила плече.

Він показав праву руку.

– Їсти, писати нею ще можу, але стріляти ні. Думаєш, ти один так рвався до війська? Я тоже кричав, грозив, казав, що доберуся до… Навіть не знаю, до кого мав добратися. Але мені пояснили, що ніхто не буде панькатися зі мною. От і приписали до поборової комісії.

Почувши таке, Андрій Валько опустив голову.

– Пробачте, пане підпоручнику! – сказав він, на що Павло Гайворонський усміхнувся.

– Та вже можна знов Павло! – сказав він. – В мене до тебе справа, Андрію!

– Яка?

– Вижу, ти рвешся помогти нашій державі. Це похвально! Добре, скажу наперед. Крім того, що воювати на фронті, треба зробити так, щоб по селах і містах був порядок. У Львові створили державну жандармерію. Нею керує Лев Індишевський. Ну, ти не знаєш. То майор австрійської жандармерії. На нього покладене завдання зберегти спокій в державі. Ну, публічна безпека, дозволи на зброю, видача перепусток і супроводжуючих документів. Якщо ти так хочеш прислужитися Українській державі, приїжджай завтра до Кам’янки і зголосися до повітової команди жандармерії. Скажеш, що тебе направив я.

Павло Гайворонський замовк і подивився на мобілізованих. Видно, подібна картина була йому знайомою, тому він спокійно поспостерігав за звичним дійством і перед тим, як припинити прощання з рідними, яке могло тривати довго, знову звернувся до Андрія.

– Тобі рішати. Як поступиш, так і буде! Але щоб ти знав, що нам всюди не вистачає людей: і у війську, і в жандармерії, тому бажано, щоб ти прийшов, – сказав Павло. – Але вирішувати тобі!

Вони попрощалися, і підпоручник Гайворонський відійшов до основної маси людей. А задоволений розмовою Андрій Валько одразу розправив плечі і обняв Марту.

Дружина мало що зрозуміла із розмови, але знала одне: Андрій лишається вдома.

А Олекса Мороз, Михайло Валько, Семен Кандиба, Роман Панас та брати Смолярі відправилися захищати молоду республіку, а з ними ще чотири десятки чоловіків з навколишніх хуторів.

Для Західноукраїнської Народної Республіки настали важкі часи.

7

Попри все Вільгельм Габсбурґ хотів побачити Львів.

І він його побачив!

Але лише побачив.

Коли 21 листопада після важкої виснажливої дороги, ще не вилікувавшись остаточно (добре, що хвороба виявилася звичайним грипом – не «іспанкою»), він під’їжджав до Підзамче, йому назустріч вже рухалися стрільці Галицької армії, котрі виконували наказ полковника Стефаніва негайно залишити місто полякам. Розуміючи, що далі потяг не поїде, ерцгерцог з сотником Остапом Луцьким, що супроводжував його, зійшли на залізничний насип.

Двома довгими приреченими колонами українці рухалися на схід, у невідомість. Ерцгерцог стояв поміж цими колонами: одна рухалася справа від нього Жовківською вулицею[4], а інша вибрала полотно залізниці якраз біля підніжжя Замкової гори. Озлоблені на все на світі стрільці покидали місто, яке на три тижні стало українським, за яке загинули їхні товариші і у яке навряд чи їм судилося повернутися. Позаду були перемоги і поразки, захоплення важливих будинків і здача їх поляками; попереду – лише невідомість! Цей стан одразу відчув Вільгельм Габсбурґ, лише мимохіть окинувши оком колони. Вони були мовчазні, сумні, приречені на забуття, принаймні тут, у Львові, і принаймні на ближчі роки. Історію пишуть переможці, і у цьому опису не буде місця для українських стрільців, а якщо буде, то не таке, яким би вони хотіли бачити.

Від колони, що рухалася Жовківською вулицею, від’єднався офіцер, у якому Вільгельм упізнав Дмитра Вітовського.

– Здрастуйте, полковнику! – привітався ерцгерцог. – Що тут відбувається?

– Честь маю вітати у Львові, Ваша високосте! – відповів Вітовський. – Гадаю, пояснювати тут даремно. Ви все чудово самі бачите: ми залишаємо столицю Західноукраїнської Народної Республіки.

– Але чому?

– На жаль, неприятель виявився сильнішим.

Вільгельм Габсбурґ підозріло подивився на Вітовського, чи не жартує він часом.

– Мені дивно чути це, полковнику! – признався він і додав: – Саме від вас.

Дмитро Вітовський винувато усміхнувся.

– На жаль, не все залежить від самого планування, – сказав полковник. – Особливо це відчувається тоді, коли одній стороні у війні спішать допомогти країни-переможці, а інша сторона – тобто ми! – дочекалася від Києва лише півсотні загону імені Ґонти з отаманом Долудою. Це, звичайно, велика підмога нашим чотирьом тисячам!

У голосі Вітовського Вільгельм вловив їдкий сарказм.

– Хоч і не скажу, що вони були зайвими! – закінчив він.

– Ви даремно звинувачуєте Київ, – мовив Вільгельм, на що Вітовський відповів:

– І гадки не було! Іншої відповіді ми і не чекали. Що ж ми могли вимагати від Великої України, якщо нам допомогти відмовився навіть Галицько-Буковинський курінь! Саме його відправляв гетьман нам на допомогу!

– Становище гетьмана зараз непевне, – говорив Вільгельм. – Боюся, дні його лічені. Гадаю, що курінь, про який ви говорите, потрібен для чогось іншого.

Вільгельм Габсбурґ знову подивився на колони. Він вирішив змінити тему розмови.

– Полковнику, ви не знаєте, де мій ординарець? – запитав він.

– Підхорунжий Вовк відмінно зарекомендував себе під час боїв за будинок пошти, – відповів Вітовський.

– Він живий?

– Не знаю. Останній раз я бачив його тиждень тому.

Відповідь не заспокоїла Вільгельма. Звістки тижневої давнини на війні, коли смерть може настати будь-якої миті, втрачали свою актуальність майже одразу, хоч і вселяли слабку надію на позитивну відповідь.

– Гадаю, якщо він живий, то дасть про себе знати, – говорив Вітовський. – Особливо, якщо прочує, що прибув ерцгерцог Вільгельм.

Те, що він почув, приємно здивувало його.

– Якщо так, то віднині, полковнику, я Василь Вишиваний! – сказав Вільгельм. – Полковник Галицької армії. Куди ми прямуємо?

– Уряд евакуюється до Тарнополя, – повідомив Дмитро Вітовський. – Вам, пане полковнику, належить відбути туди ж.

– А ви?

– Я буду зі своїм військом! Але ми обов’язково зустрінемось!

(Вони ще не знали, що ця мимовільна зустріч на рейках біля Підзамче була першою й останньою. Вони більше ніколи не зустрілися. Життєві дороги розвели Дмитра Вітовського та Василя Вишиваного врізнобіч.)

Але перед тим як попрощатися, полковник вирішив забезпечити Василя Вишиваного транспортом. Напевне, це було майже неможливо зробити, враховуючи непевний стан, у якому перебувала ця частина Львова, але несподівано для прибулих біля них невдовзі зупинився автомобіль. Яким же було здивування полковника та сотника, коли вони упізнали у військовому, що сидів біля шофера, Левка Вовка!

А той, радісний зустрічі, зіскочив на землю і, нехтуючи субординацією, кинувся до офіцерів. Вишиваний також не став розмінюватися на зауваження своєму ад’ютантові, а просто щиро з ним привітався. Такі самі почуття мав і сотник Луцький.

– Полковник Вітовський високо оцінив вашу участь у боях, – похвалив свого ад’ютанта ерцгерцог.

– На жаль, Ваша високосте, все було даремне! – відказав Вовк. – Ми залишаємо Львів.

– Нічого даремного не буває! – заперечив Вільгельм. – І пролита кров колись стане добривом для сходу державності. Пам’ятаєте, у Франка? «Твердий змуруємо гостинець і за нами прийде нове життя, добро нове у свiт». Будемо сподіватися, що довго чекати не доведеться. І давайте домовимося, пане підхорунжий: я не ерцгерцог Вільгельм, а полковник Василь Вишиваний.

– Яволь! – вихопилося у спантеличеного Вовка. – Тобто, наказ, пане полковнику!

– Оце вже краще! – похвалив австрієць.

– Пане полковнику, мені доручено супроводжувати вас до Тарнополя! – урочисто сказав Вовк і показав на авто позаду.

Василь Вишиваний подивився на авто, на якому йому доведеться проїхати сотні кілометрів. Одразу він упізнав марку. Авто віденської фірми «Ґреф унд Штіфт». Саме на цій моделі відправився у свою останню подорож у Сараєво спадкоємець престолу ерцгерцог Франц Фердинанд. Саме на ній його вбили. Не відомо, чи знав про цю обставину Дмитро Вітовський, пропонуючи йому саме це авто, чи просто іншого не було, але долати такий довгий шлях доведеться саме на моделі 28/32PS. (Василь Вишиваний добре розбирався в автомобілях.)

– Пане полковнику, дозвольте представити вашого шофера, а заодно і володаря авто Семена Кульчицького! – сказав, підійшовши до автомобіля, Левко Вовк.

– Не шкодуєте, що їдете? – поцікавився Василь Вишиваний. – До Тарнополя – дорога не близька!

– А чого тут шкодувати, пане полковнику? Я від першого дня воював з паном підхорунжим. Прийдуть поляки – мою машину відберуть точно, а ще пригадають, що воював проти них! А так хоч зі мною буде! – відповів середнього віку чоловік. – Сідайте! Маємо їхати, а то всяко буває: дивись, і поляки нагрянуть!

– Так, пане полковнику, ми маємо їхати! – підтвердив Вовк.

Але одразу від’їхати не вдалося. Підхорунжий почекав, поки Вишиваний з Луцьким зайняли задні місця в автомобілі і вже хотів сісти поруч водія, як позаду почулося:

– Левко! Левко Вовк!

Він озирнувся. З колони вийшов молодий стрілець, у якому Левко упізнав Федора Мороза.

– Федю! – крикнув він і кинувся назустріч.

Односельці обнялися. Зараз не існувало на світі найрідніших людей, хоч ця зустріч була першою після тієї достопам’ятної ночі на околиці рідного села.

– Ти як? Звідки? – допитувався Левко, тормосячи Федора.

– Та я з четвертого листопада у Львові! – говорив Мороз.

– А я тут прибув за тиждень перед тобою. Де воював?

– Цитадель!

– То ж треба! А я поруч був, на Головній пошті…

Позаду почувся звук клаксона. Це Семен Кульчицький нагадував, що пора від’їжджати.

– Мені пора! – сказав Левко.

– Та й мені прийдеться доганяти своїх! Ти зараз куди?

– У Тарнопіль.

– Та й ми приблизно туди ж! Мо’ здибимся! – відказав Федір.

Вони востаннє обнялися і розійшлися. Федір Мороз побіг доганяти свій рій, а Левко Вовк винувато сів поруч шофера.

– Знайомий? – поцікавився Василь Вишиваний.

– Сусід! – відповів Левко.

Йому було сумно, що так коротко тривала зустріч з Федором. Він мав багато чого розповісти Морозу, а найбільше подякувати за той синяк під оком, отриманий у перший день серпня 1914 року.

Із задуми його вивів голос Вишиваного.

– Ви знаєте дорогу, пане підхорунжий? – запитав він.

– Якщо їхати на північ… пане полковнику, то навіть дуже добре! Я з цих країв, – відповів Левко.

Його підтримав і Кульчицький.

– До того ж, пане полковнику, дорога на схід зараз заповнена нашим військом. Не думаю, що нам вдасться швидко добратися, – сказав водій.

– А якщо ми звернемо на північ, то через Жовкву і Кам’янку виїдемо на дорогу на Броди, – говорив Левко. – Дорога має бути безпечною, бо північні терени ще наші.

– Тоді везіть! – згодився Василь Вишиваний.

Зрештою з’ясувалося, що Левко був правий. Північний шлях виявився не тільки швидшим, але й, що найголовніше, безпечним. Польське військо затримали на околицях Рави-Руської, а на українській території панував порядок, якщо він взагалі можливий у час війни. Тим не менше, полковник Вишиваний відзначив, що на теренах Жовкви, яку вони проїхали, не зупиняючись, все виглядає так, наче і війни немає.

Зрештою, не все можна і побачити, рухаючись у критому автомобілі – а у Куликові довелося підняти тент, бо починав накрапати холодний дощик.

Полковник зауважив, що чим далі їхав автомобіль, тим сумнішим ставав підхорунжий. Коли ж стан Левка зауважив і Остап Луцький, Вишиваний поцікавився у чому справа.

– Недалеко звідси моє село, – нехотя відповів Вовк.

– Ми його проїдемо?

– Ні, нам не по дорозі.

Левко не бачив, як Василь Вишиваний подивився на Луцького, а той, одразу зрозумівши що до чого, байдуже знизав плечима. Мовляв, вирішувати вам.

– Від вашого села можна добратися до Бродів, куди, зрештою, ми і прямуємо? – запитав Вишиваний.

– Так, туди йде дорога, – відповів здивований таким запитанням Вовк.

– Тоді от що, Левку! Ми поїдемо через ваше село. Але лише проїдемо! Жодної зайвої хвилини затримуватися не будемо! Приїхали – ви побачили батьків, перекинулися декількома словами – і знову в дорогу! Згодні?

Розчулений такою увагою до себе, Левко лише спромігся на подяку.

– Так, Ваша високосте! – сказав він.

Почувши таке, Василь Вишиваний тим не менше поправив його:

– От і добре! І давайте домовимось на майбутнє: жодних «високостей»! Не треба, щоб хтось знав про моє перебування тут!

Дорога додому проминула швидко, хоч їм і довелося дещо затриматися у Кам’янці: Семен Кульчицький заправляв спорожнілий бак бензином з однієї з трьох каністр, що віз із собою.

Перетин дійсно лежав осторонь їхньої основної дороги, але шлях до села виявився напрочуд хорошим, тому усі були певні, що сильно не затримаються. Саме через те Левко навіть не заїкнувся зупинитися, коли вони проїжджали повз церкву, де (він знав) саме відправляється вечірня. Авто без зупинки їхало дорогою до його рідного села.

Біля власних воріт Левко запримітив батька і наказав Кульчицькому зупинитися. Ще не встиг водій виконати цей наказ, як Левко зіскочив з підніжки і підбіг до батька.

Василь Вовк не встиг усвідомити, що відбувається, як побачив перед собою сина. Він міцно притиснув до себе Левка і поцілував. Востаннє вони ось так стояли далекого 1914 року, коли батька відвозила російська жандармерія. Тепер, по чотирьох роках, батько і син знову зустрілися.

– Ну, здрастуй, сину! – нарешті вимовив Василь.

– Тату, пробачте: не можу лишитися ні на хвилину, – винувато сказав Левко. – Пан офіцер, з яким я їду, дозволив лише повидатись! Покличте маму.

– Ой, сину, нема мами!

– Як нема? – не зрозумів Левко.

– Померла мама.

– Як померла? Коли?

– Вже місяць минув, як поховали. Від еспанської грипи.

На очах батька виступили сльози.

– Навіть поховати не зміг як належить, – винувато сказав він. – Лежить у Камінці разом з усіма.

– Тату, я маю їхати! – сказав, засмучений цією звісткою, Левко. – Коли все кінчиться…

– Коли сьи кінчит, вертай до своєї Марії, – перебив його батько. – І живіть там, де вам належит. А я вже якось сам сьи справлю… За мене не переживай: ковалі ніколи бідними не були!

– Як наші? – кинув погляд на гумно Левко. – Де вони?

– Та до церкви пішли! На вечірню. Нині ж Михайла! А у мене з нею особливі рахунки… А Роман знов в армії. Тепер вже в нашій…

– Тату, побачите когось з Морозів, передайте їм, що нині зранє у Львові я видів Федора. Скажите, що живий і здоровий.

Левко не став більше розпитуватися, які ще можуть бути особливі рахунки батька з церквою, на цей раз греко-католицькою, востаннє його обняв і швидко, щоб не передумати, повернувся до автомобіля. Хоч він і перебрав відведений йому ліміт часу, Василь Вишиваний вирішив не підганяти його.

Семен Кульчицький навіть не заглушив мотора, тому одразу рушив з місця. Левко востаннє обернувся, щоб ще раз побачити батька. Той продовжував стояти перед брамою і дивився услід синові, котрого – він відчував – більше не побачить.

А Василь Вишиваний, далекий від сентиментів, радів тому, що вдалося зберегти своє інкогніто і можна було спокійно продовжувати свій шлях.

Але він помилявся. Коли незвичний у цих місцях автомобіль проїжджав повз садибу Білецьких, на нього звернув увагу Тома. Військовий, що сидів на задньому сидінні, йому здався знайомим, але Тома не міг пригадати, коли його бачив. Вже коли приїжджі зникли за хутором Кандиб, Тома Білецький згадав.

Це сталося півтора року тому у Талергофі якраз перед тим, як надійшов декрет про його закриття. Тоді з Відня прибула поважна делегація військових та цивільних, що, як з’ясувалося невдовзі, мали визначити доцільність перебування в’язнів. Серед прибулих виділявся молодий красивий офіцер, який хоч і тримався скромно, але все ж відчувалося, що саме він є головним. Тоді ув’язненим, звичайно, ніхто і не збирався повідомляти про все, що стосувалося їхньої долі, але коли комісія поїхала, вже за десять днів їм прочитали той пам’ятний декрет.

Так, Тома Білецький був переконаний, що тоді бачив саме цього військового. Хоч тепер на ньому був інший однострій і тут Перетин, а не Грац, це був той самий молодик. Але що він тут робить і яке він має відношення до Левка Вовка?

І хто він такий?

На ці питання Тома не мав відповіді.

8

Отець Петро Лісович востаннє оглянув церкву, що вже ховалася у вечірніх сутінках, і повернув у дверях масивний ключ. Одразу відчув, що за спиною хтось стоїть. Йому вистачило сили вийняти ключа із замка, покласти до кишені і тричі перехреститися. Лише після того обернувся.

Перед ним стояв Василь Вовк.

– Так можна і перестрашити, – з докором мовив священник.

– Пробачте, отче, я не хотів цього, – винувато відказав Василь. – Та й не думаю, що вас можна настрашити.

Отець Петро хотів було відповісти банальною фразою, на кшталт «Господь кріпость моя, кого боюся?», але зрозумів, що Василь Вовк прийшов до нього не для того, щоб почути двадцять шостий псалом. Стосунки з ковалем остаточно зіпсувалися від того нещасливого дня, коли у повітовому містечку Кам’янці від смертельної хвороби померла його жінка Ганна. Відтоді Василя неначе підмінили. В усьому він чомусь звинувачував церкву і демонстративно перестав її відвідувати. На прохання брата Гната поговорити з Василем отець Петро відповідав, що той ще не готовий до такої розмови, а якщо вона все ж відбудеться, то користі не принесе ніякої.

Як видно, Василь Вовк вже остаточно «дозрів» до неї, адже як інакше можна пояснити його появу тут?

– Я вас слухаю, Василю! – сказав отець Петро. – Я так розумію, що ви хочете запитати у мене якоїсь поради?

– Ви праві, отче! – відказав Василь і зам’явся.

– Я вас слухаю! – заохотив священник. – Прошу довіритися мені. Повірте: я, як ніхто інший, вмію тримати тайну.

– Я знаю, то й прийшов до вас. Але не знаю, чи дасьте ви ту пораду.

– Чого ви так рішили? – здивувався отець Петро.

– Та я ж не хожу до церкви!

– Не ви перший, Василю, і боюся припустити, що і не останній! Але церква без вас проживе, а от як ви будете жити без неї, важко сказати.

Василь Вовк хотів було сказати, що живе і без неї, але промовчав. Він боявся почути докір, мовляв, а чого ж тоді прийшов сюди, якщо її не потребуєш. Зрештою, отець Петро Лісович ніколи не сказав би таких слів, а пораду міг дати лише він.

– Я вас слухаю, – повторив священник.

– Отче, як ставитьсьи церква до шлюбу, якщо ще не пройшло сорок днів?

Петро Лісович уважно подивився на Василя. Йому не треба було пояснювати, про кого говорить Вовк. Хоч той останній місяць і перестав ходити до церкви (а священник був певен, що це не надовго), про коваля з Перетина знали всі. Не було таємницею і те, кого має на увазі Василь.

– Свята церква не має обмежень, як таких, про шлюб, – відповів священник. – Щодо цього ви, Василю, не будете мати перешкод.

Отець Петро одразу дав зрозуміти, що знає все.

– Перешкод вам варто чекати з іншого боку…

– Я знаю, про що ви говорите, – похитав головою Василь. – Що скажуть про нас люди.

– Вас то не хвилює?

– Нє.

– Чому?

– Мені все рівно, що про мене думають другі, – сказав Вовк. – Я про них взагалі не думаю.

– І все-таки вам буде тяжко з цим жити!

– А хіба буде ліпше, коли ми станемо жити без шлюбу? – скипів Василь, але одразу заспокоївся. – Я не спішив би, отче, якби не зима. Без мене вони не виживуть. Я не можу того допустити!

– Я вас розумію! Можливо, ви і правильно робите.

– Ви дасьте нам шлюб?

– У церкви нема заперечень, – повторив Петро Лісович. – Якщо ви твердо вирішили, то приходьте завтра разом з Ориною до мене. Обговоримо, як нам бути!

На тому і попрощалися. Отець Петро повернув до себе на плебанію, а Василь пішов до своїх коней, припнутих до штахет. Поправив збрую, лише потім сів на воза. Зрозумівши, що можна їхати, коні самі рушили з місця. Василь тим часом дістав з кишені файку, запалив тютюн і затягнувся.

Він сам розумів, на що наражає і себе, і Орину з дітьми своїм поспішним вчинком. Вже навіть випадкові й такі несміливі їхні зустрічі одразу ставали надбанням перетинців, і якщо чоловіки ставилися до них принаймні байдуже, то жінки не могли пробачити Василеві зради пам’яті Ганни і де можна й не можна поносили Орину.

Його вони чіпати боялися.

Іншим разом Василь зробив би все, щоб ні у кого не було навіть причини для осуду, але наближалася зима, у хаті Орини було холодно і хоч-не-хоч йому довелося привести на гумно жінки дров, а затим і порубати.

Після такого йому залишалося тільки піти до місцевого пароха за порадою, адже лише у церкві вони могли узаконити своє життя. Щоправда, чи заспокояться після того сусіди (і не в одному лише Перетині), він сумнівався.

Василь Вовк нагнав коней.

Снігу ще не було, зате давав про себе знати легкий морозець. Дорога була тверда і неслизька, тому до села дісталися швидко. На самому в’їзді його перестрів Андрій Валько. Після пам’ятної зустрічі зі своїм бойовим побратимом Андрій все ж поїхав до Кам’янки, звідки повернувся повноправним жандармом з досить-таки широкими повноваженнями. Зрештою, проявляти їх у Валька нагоди не випадало: сусіди законів не порушували не через боязнь потрапити на очі новому «шандару», а просто… у них не виникло й думки це робити. Андрій став чи не єдиною владою на території, що обмежувалася парафією храму великомучениці Варвари, тому люди його знали, як, власне, знав він і їх, а той факт, що недалеко пролягав фронт і час від часу через села проходили війська, озброєні зовсім не так, як Валько, також не сприяв бажанню погратися із законом у небезпечну гру хто кого перехитрить.

– Слава Ісусу Христу, вуйку! – привітався Андрій.

– Слава навіки, пане шандаре! – відповів Василь. – Тільки зразу попереджаю, що зброї у мене зараз нема!

Андрій засміявся.

– От коли буде, то й поговоримо про зброю, – сказав він. – А зараз у мене до вас просьба. Виконаєте?

– Якщо не посадиш до криміналу, то…

– Кажу ж: не нині! Коня підкувати треба. Одну підкову загубив зовсім, а друга тримаєсьи на одному цьвоху. А пішодрала всі села не обійду. То як?

– Добре, що не зробиш для наших шандарів! – згодився Василь. – Приводь свого Орлика десь за годину. До того часу я вже розпалю п'єца.

Андрій Валько попрямував вулицею далі, а Василь Вовк під’їхав до обійстя Орини Ребрик. Неспішно прив’язав коней до стовпця. Тим часом з хати вийшла жінка. Орина побоялася вийти на вулицю, а почекала, коли Василь зайде на обійстя.

– Що? – нетерпляче запитала жінка. – Що він сказав?

– Ксьондз сказав, щоб ми завтра прийшли до нього, – відповів Василь Вовк. – Він дасть нам шлюб.

Після таких слів Орина якось одразу знітилася. Увесь час вона боялася, що Василь привезе негативну відповідь, а коли цього не сталося, у неї знову прокинувся природний жіночий страх.

– Ой, Василю, страшно мені! – призналася вона.

– Кинь то! Тебе ніхто не скривдить! Я не дам! Ні тебе, ні дітей! – пообіцяв Василь Вовк.

Так завдяки його наполяганням вони стали чоловіком і жінкою. Як і варто було очікувати, цей шлюб викликав неоднозначну реакцію у жителів села. Чоловіки поставилися до цього загалом байдуже, навіть раділи за коваля, хотіли було і відмітити цю подію, але… проти власних жінок піти не могли. Ті ж розділилися на дві нерівні частини: одна частина – більша – була переконана, що Василь міг просто почекати хоча б до весни і зробити те, що він зробив майже на сороковий день після смерті Ганни (а Петро Лісович все ж наполіг на тому, щоб шлюб Василь та Орина взяли вже після цього дня), а менша частина в особі Юстини Солтис, тільки дізнавшись про те, що сталося, одразу висловила своє ставлення й до Василя, і до Орини.

Щоправда, слово «висловила» зовсім не підходило до того тону, яким кричала жінка. Тоді чи не всі перетинці зібралися біля фігури хреста у центрі села. Зазвичай так відбувалося тоді, коли з війни приходили листи. Тоді їх читали перед усім селом з надією, що хтось дізнається про своїх. Тепер же, коли всі мобілізовані на фронт були разом, то й листи також адресувалися всім.

Після того, як Андрій Валько дочитав до кінця листа, що його написав брат Михайло, і обережно сховав до кишені, Юстина Солтис не втерпіла.

– Так, – сказала жінка. – Вони там воюють, а в Перетині таке сьи роби!

І подивилася на Василя з Ориною.

– Що ви говорите, цьотко Юстино? – нахмурив брови Андрій Валько, хоч що вона мала на увазі, здогадувався не лише він.

– А ніхто і не знає! Десь там воює і Левко Вовк. А навіт не знає, що батько не встиг поховати його матір, а вже живе з другою!

– Юстино! – з докором сказав Лука, але та тільки огризнулася.

– Що «Юстино»? Якщо вам всім все рівно, що робитсьи в Перетині, то я ціхо сидіти не буду! Та Василь навіть до Ганни не їздив, коли сердешна хорувала!

– Ви знаєте, цьотко Юстино, що того не можна було робити, – заступився за Вовка Андрій. – За нею ходила лікарка.

– Ага, така сама публíка, як його Орина! – не здавалася Юстина. – Нє, а? Одна публíка ту, друга в Камінці!..

Юстина Солтис замовкла, коли зустрілася поглядом з Василем. Стишилися заінтриговані інші селяни. Знаючи крутий норов Василя Вовка, люди боялися, щоб чого не сталося. Внутрішньо приготувався до чогось неприємного і «шандар». А Василь узяв заплакану Орину за руку і, вже збираючись піти до свого нового дому, мовив:

– Якщо ти хочеш називати свою дочку публíкою, то твоє діло! – сказав він. – Мертві очі моїй Ганні закрила твоя Ксеня!

І з Ориною залишив зібрання.

Андрій Валько – наперед жандарм – важко зітхнув. На ще одну проблему в нього побільшало. І навряд чи це колись припиниться.

Сусіди якщо і ставали ворогами – то назавжди!

1919 рік

9

Святвечір 1919 року шестеро перетинців зустріли не тільки далеко від своїх рідних, але навіть не в будинку чи окопі.

На початку січня фронт стабілізувався у тридцяти кілометрах на захід від Перетина, причому після місяця запеклих боїв довелося залишити Раву-Руську. Зараз українські війська окопалися у шести кілометрах на схід від крайніх хат міста, у якому вже були нові господарі. Розрізнені українські сотні і просто великі загони здебільшого пів партизанських порядків вирішено було об’єднати під спільним командуванням полковника Віктора Курмановича. Необхідність цього кроку підтвердилась майже одразу, адже навпроти, по ту сторону фронту, відбувалося подібне: польське командування утворило групу «Буг» на чолі з генералом Яном Ромером.

На повірку виявилося, що сили у супротивників майже однакові, тому на «українське Різдво» бої практично припинилися. Правда, цей бій, якраз на Святвечір, перетинцям запам’ятається надовго. Усі вони потрапили до одної сотні сотника Стафіняка. Він і викликав до себе Семена Кандибу, як старшого за званням серед мобілізованих. Семен, вахмістр кавалерії, тим не менше потрапив до піхоти, але мало тим переймався. Зараз він стояв перед сотником Стафіняком та ще одним незнайомим йому офіцером й чекав, що той скаже.

– Отож, пане вахмістре, ситуація така, – почав сотник, неначе перед тим у них була довга розмова і залишилося лише підбити підсумок. – Ось тут, в оцьому районі, скупчилося небезпечне для нас угруповання неприятеля і, за нашими даними, поляки готові завтра зранку переправитися через річку. Підійдіть сюди. Ось це – міст через річку, по якому поляки завтра перекинуть до Рави підмогу. Ваша задача: підірвати його до бісової мами!

– Але я нічого не знаюся у цьому! – сказав Семен.

– Нам це відомо! Зрештою, цього від вас і не вимагається. Це зробить хорунжий Андрій Годинка.

При цьому сотник кивнув головою на незнайомого офіцера.

– Ваша задача забезпечити прикриття групи. За операцію відповідаєте ви! – закінчив Стафіняк.

І ось чота, у яку потрапили всі перетинці, залягла перед залізничним мостом в очікуванні наказу. Як на біду, ніч виявилася місячною, і на білому скрипучому снігу їхні темні постаті було видно здалеку, але, на їхнє щастя, поляки спокійно сиділи в себе у вартівницях по обидва боки мосту і не сподівалися, що у такий для українців день ті робитимуть щось інше, крім колядувати.

Неначе у підтвердження цього зі сторони найближчого села лунали дитячі голоси колядки, слів якої було важко розчути.

– Треба починати, а то повідморожуємо собі все, що можна, тоді нема чого і до жінок вертатися! – сказав Андрій Годинка. – Вахмістре, що плануєте робити?

– А що тут планувати? Тут плануй не плануй, а вартівниці треба захопити, – відповів Семен Кандиба. – І добре було б без шуму.

– Добре б! – сказав Годинка. – Але попереджаю: допомогти я вам не зможу!

– Справимось без вас! Робіть свою справу!

Кандиба підповз (а у їхньому становищі можна було лише повзати!) до Михайла Валька. Серед всіх перетинців він мав наступне після Семена звання.

– Хватить лежати, – сказав він.

– Починаємо? – запитав Михайло.

– Хватить лежати! – повторив Семен. – Михайле, ти береш свій рій і нападаєш на вартівницю. Я тобі не помагаю, а з іншими біжу через міст до вартівниці на тому березі.

– У вас можуть стріляти!

– Якщо ти зробиш все тихо, то поляки нічого не будуть знати. Бережи наших!

Невдовзі стрільці підповзли до самої штреки і, перевіривши, чи не стовбичить якийсь вартовий, піднялися зі снігу і мовчки побігли до будиночка колійного оглядача, у якому від морозу заховалися поляки. Вахмістр Кандиба не став перевіряти, чи справиться з поставленим завданням Михайло Валько, а, не стишуючи біг, повів свій рій мостом до протилежного берега, де на білому сніжному фоні чорніла інша вартівниця. Серед теперішніх його підлеглих з перетинців був лише Олекса Мороз. Роман Панас і брати Смолярі потрапили до Валька і зараз, всього видно, спокійно роззброювали польську залогу.

Враз за спиною пролунав одинокий постріл. Не зупиняючись, Семен повернув голову, але нічого не побачив, лише декілька темних постатей, що бігли йому услід. Це були підривники Андрія Годинки, завданням яких було підірвати цей переїзд.

– Вилупцю хранцоватий! – крізь зуби прошипів Семен. – Казав же тихо!

Але більше пострілів не було, зате попереду з будиночка вибігли двоє темних постатей. Критися більше не було потреби, тому вахмістр Кандиба вистрілив перший. Невідомо, поцілив він чи ні, але обидві постаті кинулися назад, при цьому намагаючись закритися всередині будиночка, але це чомусь не вдавалося. Вже підбігаючи до нього, стало зрозуміло причину: Семен все ж вбив одного жовніра і він своїм тілом припер двері.

Забігши всередину вартівниці, українці застали двох поляків, причому один з них тримав в руці слухавку телефону.

– Połóż to na miejscu! – наказав Семен і навів на поляка рушницю.

Той без жалю виконав наказ. Тим часом Олекса Мороз роззброїв поляків.

– А тепер я хочу знати: ви підняли рев'ях? – запитав Кандиба.

На обличчі одного з поляків виникла їдка посмішка.

– Tak, і wkrótce umrzesz, Ukraińcy! – урочисто мовив він.

– Курва мать! – вилаявся Кандиба. – Олексо, зв’яжи цих «телефоністів» і бігом до мене! Зараз тут будуть поляки!

З боку недалекого села вже не було чутно колядок. Видно, туди долинули звуки пострілів. Семен Кандиба розставив своїх людей так, щоб не прогледіти появи поляків, які безперечно підійдуть на підмогу. Мінери Годинки тим часом вовтузилися на середині мосту: закладали вибухівку.

Семен не знав, скільки часу потрібно мінерам, щоб справитися з роботою, але сподівався, що це станеться до того моменту, коли поляки у селі спроможуться організувати підмогу.

– Бути готовими до бою! – сказав він своїм стрільцям. – Наша задача – не пустити поляків до того часу, поки мінери не закладуть свої міни!

Оскільки завдання було просте, ніхто не подав голосу. Хто де міг заховалися за усім можливим прикриттям і стали чекати.

Довго нічого з села не було чутно; складалося враження, що поляк обманув, намагаючись нагнати на них страх. Семен Кандиба хотів було вже ще раз розпитати полонених, чи говорять вони правду, але тут поруч виник Олекса Мороз.

– Чого так довго? – невдоволено запитав Семен.

– Довелося заспокоїти нашого «телефоніста», – виправдовувався Олекса. – Все хотів втекти.

– Не втече?

– Та нє! Я його надовго відключив!

Тут озвався стрілець, що лежав за мішком з піском. (Поляки завбачливо облаштували оборону.)

– Пане вахмістре! Хтось наближається.

Кандиба придивився уважніше. При блідому місячному світлі на снігу чітко виднілися з десяток темних постатей, які не могли бути ніким іншим, як польськими жовнірами.

– Не стріляти! – розпорядився Семен. – Най підійдуть ближче!

Він подумки сподівався, що до бою не дійде і що мінери встигнуть закласти вибухівку до того, як доведеться натиснути на спусковий гачок гвинтівки, але очікуваного свистка не прозвучало, тому командир зрозумів, що бою уникнути не вдасться.

Збагнувши, що близько підпускати поляків небезпечно, він першим відкрив вогонь. Одночасно прозвучало з десяток пострілів. Видно, стрільці тримали пальці на спуску і постріл командира став для них мимовільним поштовхом до бою. Невідомо, чи поцілили вони у когось, чи ні, але після такого початку бою всі поляки попадали на сніг. Через деякий час озивалася то одна, то інша гвинтівка.

Тривала звичайна перестрілка, яка рідко коли приносила перемогу, радше тримала обидві сторони на зайнятих позиціях. Семен Кандиба хотів було вже наказати стрільцям берегти набої, як позаду почувся звук свистка. Це був сигнал до відступу.

– Відступаємо! – сказав Семен. – Бігом-бігом! Олексо, ми прикриваємо!

Сусід не відповів. Він вистрілив у далекий силует, що саме необачно піднявся, щоб роздивитися, що попереду. Силует звалився на сніг.

Мимо один за одним промайнули тіні стрільців. Семен з Олексою встигли зробити по два постріли, як Кандиба розпорядився:

– Відходимо!

Він почекав, поки підніметься Мороз, і лише потім побіг за ним. Коли вони пробігали середину мосту, де власне і були закладені міни, позаду почали стріляти. Це поляки нарешті піднялися в атаку і спромоглися на безперешкодну стрільбу.

Олекса Мороз, що біг дещо лівіше, враз сіпнувся і повалився на залізничне полотно. Семен підбіг до нього.

– Що?

– Зараза… нога! – крізь зуби процідив Олекса.

Семен, не довго думаючи, повісив гвинтівку на шию, звалив сусіда собі на плечі і як міг швидко рушив до своїх.

Їх помітили, бо двоє стрільців побігли їм назустріч. Вони підхопили пораненого і вже утрьох занесли Олексу на другий берег.

– Відійдіть далі! – розпорядився Андрій Годинка. – Щоб не зачепило!

Залишивши мінерів докінчувати свою роботу, Кандиба підійшов до Михайла Валька.

– Шо в тебе сталосьи? – прошипів він. – Не можна було обійтисьи без шуму?

Михайло стояв, опустивши очі долу, як бахур, якого спіймали у сусідньому саду. Семен відчув щось неладне.

– Хто? – тільки і запитав.

– Микола, – після деякої паузи відповів Михайло Валько. – Смоляр!

Семен спересердя плюнув. Він хотів було розпитати, як це сталося, але тут позаду пролунав такий потужний вибух, що всі мимоволі присіли на сніг. Залізничний міст розламався чітко посередині, й обидві його частини впали у річку. Почувся тріск льоду.

Завдання чота вахмістра Кандиби виконала, але ціна цього виконання виявилася аж надто високою. Якщо рана Олекси ще може зажити (хоч невідомо, чи зачепила куля кістку), то смерть вісімнадцятирічного Миколи Смоляра була незворотньою. Старші перетинці відчували себе винними, що не їх настигла дурна куля полоненого поляка, а дісталася наймолодшому з них. На рік старший Михайло Смоляр, здавалося, ще навіть не встиг усвідомити, що сталося незворотнє. Він просто не відходив від нерухомого тіла брата.

До них підійшов Годинка.

– Можна іти, – сказав він.

Ці слова неначе розбудили Семена Кандибу.

– Повертаємось! – розпорядився вахмістр.

Він бачив, як при місячному світлі четверо стрільців поклали Олексу на шинель і, взявшись за краї, понесли берегом річки. Інші четверо несли тіло молодшого Смоляра.

Радості від успішно виконаного завдання не було. Один вбитий і один поранений. І за жахливим збігом обидва з Перетина!

Семен Кандиба думав, як повідомити Якова та Олену про смерть середульшого сина, а Михайло Валько картав себе за те, що прогледів той момент, як поляк, вже полонений, витягує з-за пазухи схований револьвер. Зухвальця, звичайно, тут же закололи штиками, але свою чорну справу той вже зробив.

Михайло Смоляр біг поруч і його душили сльози. Він врешті усвідомив, що більше не побачить свого Никольцю, як зверталася до свого другого сина мама.

А Роман Панас поки що про Миколу не думав. Він просто не мав змоги зупинитися на чомусь іншому. Зараз він тримав за полу шинель, на якій лежав нашвидкуруч перев’язаний Олекса, і думав лише про те, щоб швидше добратися до своїх і передати сусіда до рук лікарів.

У розташування своїх добралися без пригод. Хорунжий Годинка відправився доповідати сотнику Стафіняку про успішно виконане завдання, а Кандиба особисто прослідкував, щоб Олексу Мороза негайно передали до рук лікарів. Він не заспокоївся, поки з кімнати, де проходила операція, не вийшов лікар – вже літній чоловік у забризканому кров’ю халаті.

– Як він? – нетерпляче запитав Семен.

– Буде жити і буде ходити! – Голос лікаря був тихий і стомлений. – Куля не зачепила кістки, а застрягла у м’язах. Але ходити довго він не може! Він далеко живе?

– Кілометрів двадцять звідси.

– Якщо можна, відправте його додому. Гадаю, що там він вилікується швидше!

– До нього можна?

– Ні! Ваш підлеглий під наркозом! Приходьте увечері!

Надворі вже засіріло, і Семен побачив Валька з Панасом. Він повів їм хорошу новину.

– Де старший Смоляр? – запитав.

– Сидить біля Миколи, – відказав Михайло Валько.

Він досі не міг прийти до тями, як це могло статися, але ніхто – ні Семен, ні Роман – навіть і не думали йому докоряти. Знали: на війні все трапляється. Натомість Семен Кандиба мовив:

– Я про що думав, коли сидів перед дверима там!

Він кивнув головою на будинок – тимчасовий шпиталь.

– Чи не відправити нам Михайла додому? З Олексою. Не приведи, Господи, і з ним щось станисьи, мати того не переживе.

– Та ту навіть не знаєш, що буде за Миколою! – відказав Роман і кивнув головою. – Ні, Михайло не піде на те. Тепер – не піде!

Іншого варіанту Семен, чесно кажучи, і не сподівався.

– Тоді як нам бути? – запитав Валько.

– А давайте я зараз піду до сотника і попрошу відрядити малого кудись в тил! – запропонував Кандиба.

– Михайло сьи не згодит! – впевнено припустив Панас.

– А він і знати не буде! А так, може, і вбережетьсьи!

Сотник Стафіняк, звичайно, був в курсі всіх справ у його сотні, тому згодився з пропозицією Кандиби. Наступного дня після того, як Миколу поховали на місцевому кладовищі разом з іншими двома стрільцями, що померли від ран напередодні, Михайла Смоляра відрядили в Кам’янку супроводжувати поранених стрільців до місцевого шпиталю. Дев’ятнадцятирічний Михайло розумів, що до цього доклалися його старші односельці, але поки що він навіть не мав сили перечити.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Тепер вулиця Дорошенка.

Повернутися

2

Ляндштурм – резерв збройних сил, який скликався на час війни.

Повернутися

3

Зараз це будівля Львівського національного університету ім. І. Франка.

Повернутися

4

Тепер початок вулиці Б. Хмельницького до Рогатки.

Повернутися