Джеффри Арчер
Хто не ризикує

Jeffrey Archer

NOTHING VENTURED

© 2019 by Jeffrey Archer

© О. І. Крикова, переклад українською, 2020

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

* * *

Присвячується командору Вільяму Гаклсбі, володарю Королівської поліцейської медалі

Дякую за безцінні поради та інформацію

Саймону Бейнбріджу, Джонатану Каплану, королівському адвокату, Грегорі Едмунду, Коліну Емсону, Еріку Франксу, Вікі Мелор, Елісон Принс, Елен Редлі (експерту-криміналісту з почерків та документів у відставці), Кетрін Річардс, С’юзан Вот і Джонні Ван Гефтену.

Особлива подяка детективу сержантці Мішель Ройкрофт (у відставці) та головному суперінтенданту Джону Сазерленду (у відставці).

Любий читачу,

коли я закінчив писати останню книгу з серії «Хроніки Кліфтона», декілька читачів написали мені, що хотіли б дізнатися більше про Вільяма Ворвіка, героя романів Гаррі Кліфтона.

Визнаю, що я вже про це думав, перш ніж почав писати «Хто не ризикує» – першу книгу з серії «Детектив Ворвік».

Події у романі «Хто не ризикує» розпочинаються, коли Вільям закінчує університет та, до невдоволення свого батька, відомого адвоката, вирішує піти працювати до Міської поліції Лондона, а не стати батьковим учнем у суді. Вільям наполягає на своєму, та у цій книжці, що відкриває серію, ми слідкуємо за його життям у реальних умовах з низкою інших героїв – хороших та не дуже, які переходять йому дорогу, коли він намагається стати детективом та перевестися до Скотленд-Ярду.

Протягом серії ви простежите складний шлях Вільяма від детектива констебля до комісара Міської поліції Лондона.

Наразі я працюю над другою книгою серії, і в ній мова піде про Вільяма на посаді молодшого детектива сержанта у відділі елітних наркотиків.

Чи стане Вільям Ворвік комісаром, буде залежати від його рішучості та талановитості, а також моїх сподівань на довге життя – своє, не ваше.

Джеффрі Арчер

Вересень 2019 року

Це не детектив, це історія про детектива

1

14 липня 1979 року

– Ти ж це несерйозно!

– Я ніколи не був серйознішим, батьку, і ти б це зрозумів, якби слухав, що я тобі казав протягом останніх десяти років.

– Але тобі дали можливість вивчати право в моєму старому коледжі в Оксфорді, а після випуску ти зможеш приєднатися до мене у суді. Чого ще юнак може бажати?

– Обрати власний шлях замість того, щоб йти по стопах батька.

– Хіба це так погано? Врешті-решт, моя кар’єра захоплююча та значуща і, маю сміливість додати, досить успішна.

– Блискуча кар’єра, батьку, але зараз ідеться не про неї, а про моє життя. Що як я не хочу бути провідним адвокатом з кримінальних справ та усе своє життя захищати купку лиходіїв, з якими не став би навіть обідати у власному клубі?

– Ти, мабуть, забув, що ці лиходії платили за твою освіту та життя, яке тобі, вочевидь, подобається.

– З твоєї милості я ніколи про це не забуду, батьку, і саме тому я збираюся присвятити своє життя тому, щоб хапати цих лиходіїв та саджати їх до в’язниці замість того, щоб давати їм змогу продовжувати своє злочинне життя на волі, завдяки твоєму талановитому захисту.

Вільям сподівався, що тепер батько замовкне, проте він помилився.

– Може, знайдемо компроміс, хлопчику мій?

– У жодному разі, батьку, – твердо відповів Вільям. – Ти кажеш як адвокат, який просить про пом’якшення вироку в програшній справі. Але зараз твоє красномовство марне.

– Може, ти хоча б дозволиш мені викласти обставини справи до того, як ти її відхилиш? – спитав батько.

– Ні, бо я не винний і не маю доводити присяжним свою невинність тільки заради тебе.

– А ти міг би зробити щось заради мене, любий?

У цій запеклій битві Вільям зовсім забув, що мати весь цей час тихо сиділа з іншого краю столу, уважно спостерігаючи за суперечкою чоловіка та сина. Вільям завжди був готовий прийняти виклик батька, проте мати не була йому рівним супротивником. Він раптом замовк, і його батько цим скористався.

– Що ви пропонуєте, ваша честь? – запитав сер Джуліан так, ніби його жінка була суддею Високого суду, і розправив лацкани піджака.

– Вільям піде в університет, який сам обере, – сказала Марджорі, – здобуде спеціальність, яку схоче, і зробить кар’єру за власним вибором. І, найважливіше, коли він це зробить, ти з честю визнаєш поразку і більше ніколи не будеш про це згадувати.

– Зізнаюся, – сказав сер Джуліан, – що хоч і визнаю ваше судження справедливим, але вважаю останню частину надто важкою.

Мати та син розсміялися.

– Чи можу я подати клопотання про пом’якшення покарання? – невинно сказав сер Джуліан.

– Ні, – відповів Вільям, – бо я погоджуся на мамині умови, тільки якщо через три роки ти беззаперечно підтримаєш моє рішення приєднатися до складу Лондонської поліції.

Сер Джуліан Ворвік, королівський адвокат, підвівся з місця, злегка вклонився дружині та неохоче промовив:

– Якщо так скаже ваша честь.

* * *

Вільям Ворвік хотів стати детективом з восьми років, з того самого часу, як він розкрив «справу батончиків “Марс”». Як він потім пояснив директору, це була проста «паперова справа», для якої навіть лупа не знадобилася. Докази – обгортки, заплямовані шоколадом, – були знайдені у сміттєвому відерці у кімнаті винного, та правопорушник не зміг довести, що батончики він купив того семестру за власні гроші у магазинчику. Проте найважчою частиною справи було те, що злочинцем виявився один з його найближчих друзів, Едріан Хіт, який мав би стати його другом назавжди. Коли Вільям розповів цю історію батькові під час канікул, старий відповів йому: «Сподіваюся, Едріана це чогось навчило, бо інакше бозна-що із цього хлопця стане». Хоча однокласники, які хотіли стати лікарями, юристами, вчителями, навіть бухгалтерами, кепкували з Вільяма, експерта з профорієнтації не здивував той факт, що хлопчик хоче стати детективом. Урешті-решт, інші прозвали його Шерлоком іще до кінця першого семестру навчання. Батько Вільяма, баронет сер Джуліан Ворвік, хотів, щоб син пішов до Оксфорда вивчати право, як він сам зробив тридцять років тому. Проте, попри всі батькові спроби змінити його рішення, Вільям вирішив піти працювати в поліцію того самого дня, як закінчив школу. Та все ж уперті чоловіки досягли компромісу завдяки матері. Вільям вирішив вступити до Лондонського університету, щоб вивчати історію мистецтв – спеціальність, яку його батько навіть за спеціальність не вважав, і якщо за три роки він не змінить свою думку, сер Джуліан покірно визнає свою поразку. Вільяму подобалася кожна мить навчання у Королiвському коледжi Лондона, де він кілька разів закохувався. Спочатку в Ханну та Рембрандта, потім у Юдифь та Тернера і врешті-решт у Рахіль та Гокні, після чого зупинився на Караваджо: це було кохання на все життя, хоча батько неодноразово нагадував йому, що цей великий італійський художник був убивцею та мав піти на шибеницю. Вільям підмітив, що це непогана причина скасувати смертну кару. І знову батько з ним не погодився. Під час літніх канікул, коли він тільки-но закінчив школу, Вільям поїхав подорожувати Європою до Рима, Парижа, Берліна та Санкт-Петербурга, де він встав у чергу з іншими поціновувачами старих майстрів. Коли він усе ж випустився з університету, професор запропонував йому продовжити навчання в аспірантурі та вивчати темний бік Караваджо. Саме це, казав Вільям, було метою його дослідження, проте він більше хотів знати про злочинців XX століття, аніж про тих, які жили за 400 років до цього. За п’ять хвилин третя у неділю, 5 вересня 1982 ро-ку, Вільям з’явився у поліцейському Хендон-коледжі на півночі Лондона. Він обожнював кожну мить свого навчання, з моменту присяги королеві аж до випускного параду через шість тижнів. Наступного дня він отримав темно-синю форму сержанта, шолом та дубинку і вже не міг не піддатися спокусі дивитися на своє відображення кожного разу, як проходив повз вітрину. Форма поліцейського, як зазначив його начальник, може змінити людину, і не завжди на краще. Навчання у Хендоні почалося наступного дня та складалося з лекцій та занять у спортзалі. Вільям вивчав цілі параграфи законів, аж доки не зміг зачитати їх напам’ять. Він насолоджувався криміналістичним аналізом, хоча швидко зрозумів, що його навички водіння не можна було назвати навіть початковими. Він добре знався на пікіровці, з якою мав справу щодня за сніданком з батьком, тому добре почувався, коли офіцери проводили перехресний допит на місці свідка у тренувальному залі суду, і навіть вистояв на занятті із самозахисту, де його навчили роззброїти, закувати в наручники та затримати злочинця, значно більшого за нього. Також він дізнався про повноваження констебля при арешті, правила обшуку, розумне використання сили та, найважливіше, розсуду. «Не варто завжди керуватися писаним словом, – порадив йому інструктор. – Iноді важливіше керуватися здоровим глуздом, коли працюватимеш з людьми, ти зрозумієш, що він не так часто зустрічається серед людей».

У порівнянні з його університетськими днями іспити проходили як за будильником, та Вільям не дивувався, що кілька кандидатів вибули іще до кінця курсу. Після випускного параду та двох тижнів перерви, які здавалися йому нескінченними, він нарешті отримав листа, в якому йому наказувалося прибути до поліцейського відділка Ламбет о восьмій ранку наступного понеділка – в район Лондона, де він ніколи в житті не бував. Констебль поліції під номером 565LD вступив до лав Лондонської поліції як випускник коледжу, проте вирішив, що не буде користуватися прискореною схемою просування кар’єрною драбиною, яку передбачав такий досвід, бо хотів бути на рівних з кожним рекрутом. Він визнавав, що до того, як він отримає нагоду стати детективом, на нього чекають два роки роботи в полі як новачка. І, відверто кажучи, він не міг дочекатися цієї можливості. З перших днів випробувального терміну його наставником був констебль Фред Єйтс, який мав двадцятивосьмирічний досвід роботи у поліції та отримав від головного інспектора відділка наказ «приглядати за хлопчиком». У чоловіків було небагато спільного, окрім того, що вони з дитинства мали на меті стати поліцейськими, а їхні батьки робили все можливе, аби завадити їм стати на цей шлях. Перше, що Фред сказав молодому та зеленому випускнику, було «АБВ». Вiн не став чекати, поки Вiльям сам його спитає. «Абсолютно нiчого не сприймай на вiру, бiльше нiкому не довiряй, випробовуй все. Це єдине правило, за яким я живу».

Наступні кілька місяців Фред пояснював Вільяму, як працює світ грабителів, наркодилерів та сутенерiв, а також показав йому перший труп. З ентузіазмом сера Галахада Вільям хотів схопити кожного порушника та зробити світ краще; Фред був більш реалістичним, проте він жодного разу не намагався згасити молодецьке полум’я стажера. Також Вільям швидко зрозумів, що звичайні люди не знають, скільки працює полісмен: кілька днів або кілька років.

– Настав час уперше зупинити машину, – сказав Фред Вільяму у його другий робочий день, коли вони зупинилися перед світлофорами. – Почекаємо, поки хтось проїде на червоний, а потім ти вийдеш на дорогу і зупиниш його.

Обличчя Вільяма видавало його бажання скоріше почати.

– Інше залиш мені, – продовжував Фред. – Бачиш дерево у ста ярдах від нас? Сховайся за ним та чекай мого сигналу.

Вільям відчув, як затріпотіло його серце. Він недовго чекав, аж поки Фред підняв руку та закричав:

– Блакитний «гілмен»! Зупиняй!

Хлопець вийшов на дорогу, підняв руку та знаком наказав водію з’їхати на узбіччя.

– Нічого не кажи, – наказав Фред, наближаючись до Вільяма, – дивись та записуй.

Чоловіки підійшли до машини, і Фред заговорив у відкрите вікно:

– Доброго дня, сер. Вам відомо, що ви порушили закон?

Водій кивнув, але не відповів.

– Ваше водійське посвідчення, будь ласка.

Водій дістав документи з бардачка та передав Фреду. Той кілька секунд розглядав посвідчення, після чого зазначив:

– У такий ранковий час тут особливо небезпечно, сер, бо тут дві школи поряд.

– Вибачте, – відповів водій. – Цього більше не буде.

Фред повернув йому посвідчення:

– Цього разу обмежимося попередженням, – сказав він, поки Вільям записував номер автомобіля. – Та наступного разу будьте обережніші.

– Дякую, офіцере, – відповів водій.

Коли машина від’їхала, Вільям спитав:

– Чому лише попередження, коли можна було виписати йому штраф?

– Ставлення, – відповів Фред. – Джентльмен вибачився, був ввічливим і визнав свою помилку. Нащо ображати звичайного добропорядного громадянина?

– А що змусило б вас виписати йому штраф?

– Ну, якби він почав розповідати щось на кшталт: «У вас немає більш важливих справ, офіцере?». Або ще гірше: «Хіба вам не треба ловити справжніх злочинців?». Або моє улюблене: «Я взагалі-то сплачую вам зарплатню зі своїх податків!». Щось таке – і я б виписав йому штраф без розмов. Ба більше, був тут один панок, якого мені довелося замкнути на кілька годин у від- ділку.

– Він що, накинувся на вас?

– Ні, гірше. Хизувався, що знає мого начальника і той зі мною матиме серйозну розмову. Ну то я і запропонував йому подзвонити своєму приятелю з відділка.

Вільям розсміявся.

– Так, – сказав Фред, – тепер іди знову за дерево, наступна машина твоя, а я спостерігатиму.

* * *

Королівський адвокат сер Джуліан Ворвік сидів з одного боку столу та читав «Дейлі Телеграф». Час від часу він коментував якісь події, а його дружина сиділа з іншого боку та продовжувала свою щоденну битву з кросвордом у «Таймс». У гарні дні вона могла розв’язати останнє слово до того, як її чоловік збирався у «Лінкольнз інн»[1]. У погані дні вона була змушена консультуватися з чоловіком – послуга, вартістю сто фунтів на годину. Він постійно їй про це нагадував, і за його підрахунками дружина вже заборгувала йому 20 000 фунтів. Десять літер по горизонталі та чотири по вертикалі досі тримали її. Сер Джуліан уже підбирався до спортивної колонки, поки його дружина ще намагалася розібратися з останнім словом. Він, як і «Телеграф», ще не визначився, чи вважає заборону смертної кари поганою ідеєю, особливо коли йшлося про чиновників або поліцейських. Він перегорнув останню сторінку, щоб дізнатися, як «Блекгіт» зіграв проти «Річмонда» у щорічному чемпіонаті з регбі. Коли він дочитав, то відклав газету з думкою, що ЗМІ надто багато уваги приділяють футболу. Ще один знак, що в цій країні все котиться до дідька.

– Дивись, яке гарне фото Чарлза та Діани надрукували у «Таймс», – зазначила Марджорі.

– Це ненадовго, – відповів Джуліан і підійшов до дружини, щоб поцілувати її у чоло, як він робив кожного ранку. Вони обмінялися газетами, щоб він міг прочитати юридичні новини на шляху до Лондона.

– Не забудь, що у неділю діти завітають на обід, – нагадала Марджорі.

– А Вільям уже склав цей свій іспит на посаду детектива? – поцікавився сер Джуліан.

– Як тобі відомо, любий, він не може скласти цей іспит, доки не прослужить у поліції два роки, а до того ще щонайменш півроку.

– Якби він мене послухав, вже був би кваліфікованим адвокатом.

– А якби ти його слухав, то знав би, що йому більше подобається карати злочинців, ніж захищати їх.

– Я ще не здався, – сказав сер Джуліан.

– Радій, що хоч наша донька пішла твоїм шляхом.

– Нічого подібного, – пирхнув сер Джуліан. – Це дівчисько захищатиме кожного безнадійного, який трапиться на її шляху.

– У Ґрейс золоте серце.

– Тоді вона пішла твоїм шляхом, – відповів сер Джуліан, розглядаючи слово, яке дружина не змогла розгадати.

– Стрункий лейтенант, який став фельдмаршалом, чотири літери. СЛІМ, – тріумфуючи проголосив сер Джуліан. – Єдиний солдат, який зміг стати маршалом.

– Схоже на нашого Вільяма, – сказала Марджорі, коли її чоловік уже зачинив двері.

2

Одразу після восьмої ранку Вільям та Фред вирушили у ранковий патруль.

– У цей час небагато злочинів, – запевнив стажера Фред. – Злочинці як багатії – не прокидаються до десятої.

За останні півтора року Вільям звик до частих Фредових перлин мудрості, які виявилися кориснішими, ніж поліцейський устав.

– Коли там твій іспит на детектива? – спитав Фред у той час, як вони проїжджали Ламбет Уолк.

– Вже близько, проте я не думаю, що ти скоро мене здихаєшся, – відповів Вільям, підходячи до продавця газетного кіоска.

Фред глянув на заголовок: «Констеблька поліції Івонна Флетчер загинула біля посольства Лівії».

– Скоріше, вбита, – прокоментував Фред. – Бідолашна дівчинка.

Якийсь час він мовчав, та нарешті продовжив:

– Я все своє життя був констеблем, і це мені до душі. Але ти…

– Якщо я зможу, це буде завдяки тобі, – сказав Вільям.

– Ти не схожий на мене, Хористе, – відповів Фред.

Вільям злякався, що тепер це прізвисько приклеїться до нього до кінця його кар’єри. Він радше був би Шерлоком. Ніколи в житті він не зізнається своїм колегам по відділку, що колись співав у хорі і мріяв виглядати старшим. Утім, мати одного разу сказала йому: «Коли нарешті станеш старшим, то тобі схочеться виглядати молодше». – «Хіба люди ніколи не бувають задоволені своїм віком?» – здивувався він.

– Коли ти станеш комісаром, – продовжував Фред, – я вже буду у будинку для людей похидого віку, а ти забудеш про мене.

Вільяму навіть на думку не спадало, що він може стати комісаром, однак він був певний, що ніколи не забуде констебля Фреда Єйтса.

Фред помітив хлопця, який вибігав з газетного кіоска. За ним біг містер Патель, але не міг його наздогнати. Вільям чкурнув за ним разом із Фредом, який відставав від нього лише на ярд. Вони порівнялися з містером Пателем, коли хлопець уже був за рогом, проте їм довелося пробігти іще ярдів сто, щоб схопити його. Поліцейські відвели хлопця назад до кіоска та змусили його повернути містеру Пателю пачку цигарок.

– Будете подавати заяву, сер? – спитав Вільям, тримаючи записник та олівець напоготові.

– А який у цьому сенс? – запитав власник кіоска. – Посади цього, то замість нього з’явиться його молодший брат.

– Пощастило тобі, Томкінсе, – сказав Фред, тягнучи хлопця за вухо. – Тільки переконаймося, що ти дійдеш до школи, бо інакше я розповім про все твоєму старому. – До речі, цигарки, мабуть, для нього й були, – додав Фред, повертаючись до Вільяма.

Томкінс кинувся геть. Діставшись кінця вулиці, він повернувся до них, гукнувши: «Наволоч поліцейська!», та показав їм непристойний жест.

– Мабуть, варто було прибити його за вуха.

– Що ти таке кажеш? – здивувався Фред.

– У шістнадцятому столітті, коли хлопчину хапали за крадіжкою, його за одне вухо прибивали до жердини, щоб він не вирвався, тому єдиним способом врятуватися було відірвати собі вухо.

– Непогана ідея, – прокоментував Фред, – бо я чогось не розумію сучасних поліцейських практик. Мабуть, коли ти вийдеш на пенсію, до злочинців треба буде звертатися «сер». Утім, мені лишилось усього півтора року до пенсії, а ти тоді вже працюватимеш у Скотленд-Ярді. Хоча, – тут Фред додав трохи фірмової мудрості, – коли я прийшов до поліції майже тридцять років тому, ми приковували таких хлопців наручниками до радіатора, викручували температуру на повну і тримали їх так, доки не зізнаються.

Вільям розсміявся.

– Я це серйозно, – сказав Фред.

– Як гадаєш, чи скоро Томкінс опиниться у в’язниці?

– Б’юся об заклад, що спершу рік у колонії, а вже потім в’язниця. Але знаєш, що бісить мене найбільше? Що там у нього буде власна камера, триразове харчування та ціла купа досвідчених злочинців, які будуть щасливі навчити його власної справи до його випуску з університету злочинності.

Кожного дня Вільям дякував долі, що мав щастя народитися у люблячій родині середнього класу, з турботливими батьками та сестрою, яка його обожнювала. Хоча він ніколи не розповідав колегам про те, що до коледжу він навчався в одній з кращих шкіл Англії, тим паче що його батько постійно отримує непогані суми від найвідоміших злочинців країни.

Поки вони продовжували патрулювати, кілька людей привітали Фреда, а деякі навіть побажали Вільяму доброго ранку. Коли через кілька годин вони повернулися до відділка, Фред не став повідомляти черговому офіцеру про випадок з Томкінсом, бо порпатися у паперах не любив так само, як і сучасні поліцейські практики.

– Ну що, вип’ємо по чашці чаю? – запропонував Фред, вирушаючи до їдальні.

– Ворвік! – вигукнув хтось позаду.

Вільям озирнувся і побачив чергового офіцера, який вказував на нього.

– Там ув’язнений знепритомнів у камері. Швидко бери рецепт та бігом до найближчої аптеки!

– Слухаюсь, сержанте! – відповів Вільям. Він схопив конверт і побіг до аптеки на Хай-стрит, де перед віконцем провізора вже вишикувалася невелика черга. Вільям вибачився перед жінкою, яка стояла першою в черзі, й передав аптекарці конверт зі словами: «Це терміново».

Молода дівчина відкрила конверт, уважно прочитала записку, мовивши:

– З вас один фунт шістдесят центів, констеблю.

Вільям дістав дріб’язок і передав аптекарці. Вона поклала гроші до каси, обернулася, дістала пачку презервативів з полиці та передала йому. Парубок аж рота відкрив, проте не зміг вимовити ні слова. Він із соромом помітив, як кілька людей із черги почали усміхатися. Він уже збирався зникнути, проте аптекарка сказала:

– Не забудьте ваш рецепт, констеблю, – і повернула Вільяму конверт.

Кілька здивованих пар очей проводили його до дверей. Він відійшов подалі, а потім відкрив конверт та прочитав той «рецепт».

«Шановний пан/шановна пані,

я сором’язливий констебль, якому нарешті вдалося знайти собі дівчину (і сподіваюся, сьогодні мені пощастить!). Проте ми поки що не хочемо дітей, у вас є щось від цього?»

Вільям щиро розсміявся, запхав пачку презервативів до кишені та пішов назад до відділка. Лише одна прикра річ спала йому на думку: якби тільки у нього й справді була дівчина!

3

Констебль Ворвік закрутив ковпачок своєї перової ручки з упевненістю, що він склав свій іспит на детектива з тріумфом, як би це назвав його батько. Коли він того вечора повернувся у свою квартиру у Тренчард-Хаус, його тріумф майже наполовину згас, а коли він вимикав світло перед сном, то був майже впевнений, що зганьбився, і тепер до скону віку патрулюватиме вулиці та ловитиме кишенькових злочинців.

– Як успіхи? – спитав черговий офіцер наступного дня, коли Вільям прийшов на чергування.

– Безнадійно провалив, – відповів Вільям, перевіряючи книгу чергувань. Вони з Фредом щойно повернулися з патрулювання Бартоном, єдиною метою якого було показати місцевим злочинцям, що в Лондоні ще є кілька поліціянтів, аби їх схопити.

– Ну нічого, спробуєш наступного року, – відповів офіцер. Якщо констебль Ворвік і мав намір страждати від невпевненості, офіцер точно не мав наміру рятувати його від цього.

* * *

Сер Джуліан точив ніж, аж доки лезо не стало таким, що об нього можна було порізатися.

– Шматочок чи два, синку?

– Два, будь ласка.

Сер Джуліан нарізав печеню, мов професійний різник.

– Отже, ти склав свій іспит на детектива? – спитав він Вільяма, передаючи йому тарілку.

– Дізнаємося тільки за кілька тижнів, – відповів хлопець, передаючи матері миску з брюссельською капустою. – Та я не надто оптимістично налаштований. Але ти будеш радий дізнатися, що я вийшов у фінал чемпіонату зі снукеру в нашому відділку.

– Снукер? – спитав батько так, ніби вперше чув про цю гру.

– Так, це одна з речей, якої я там навчився за ці два роки.

– То ти виграєш? – поцікавився батько.

– Навряд чи. Я змагаюся з фаворитом, який вигравав кубок останні шість років.

– Отже, ти провалив свій іспит, а тепер ще й збираєшся програти в цьому, як його…

– Цікаво, чому саме брюссельська капуста, а не бельгійська? – сказала Марджорі, намагаючись відволікти чоловіка та сина від чергової дуелі.

– Бо вперше її знайшли на околицях Брюсселя, і з того часу бельгійці називають її саме так.

– Ти як енциклопедія, – посміхнулася Марджорі й подивилася на доньку.

– А якщо ти склав цей іспит, – продовжував сер Джуліан, якого не вдалося відволікти питаннями етимології, – скільки часу має пройти, перш ніж ти станеш справжнім детективом?

– Півроку, може, рік. Мені треба буде дочекатися, поки з’явиться вакансія.

– То, може, одразу до Скотленд-Ярду? – саркастично поцікавився батько.

– Це неможливо. Спочатку треба себе добре проявити і тільки потім можна подавати заявку до святої святих. Проте завтра я вперше туди піду.

Сер Джуліан кинув різати.

– Навіщо?

– Я ще не знаю, – зізнався Вільям. – Головний подзвонив мені у п’ятницю та наказав прибути до командора Гоксбі о дев’ятій ранку в понеділок, проте не сказав чому.

– Гоксбі, Гоксбі… – задумливо повторював сер Джуліан, насуплюючи лоба. – Чому мені знайоме це ім’я? А, точно, ми з ним якось стикалися в одній справі про махінації, коли він ще був головним інспектором. Вражаючий свідок. Дуже добре підготувався, я навіть не зміг ні за що зачепитися. Його не можна недооцінювати.

– Розкажи мені більше, – попросив Вільям.

– Занадто низький як для поліцейського. Будь уважним, такі зазвичай розумніші за інших. Також відомий як Яструб. Спочатку кружляє над тобою, а потім летить вниз та хапає своїми пазурями.

– Бачу, і тебе схопив, – прокоментувала Марджорі.

– З чого ти це взяла? – спитав сер Джуліан, наливаючи собі вина.

– Бо ти запам’ятовуєш тільки тих свідків, які беруть гору над тобою.

– Підловила, – сказав сер Джуліан і підняв келих за Ґрейс та Вільяма, які раптом вибухнули спонтанними аплодисментами.

– Передавай командору Гоксбі мої вітання, – додав сер Джуліан, не звертаючи уваги на аплодисменти.

– Це останнє, що я зроблю, – відповів Вільям. – Я хочу справити гарне враження, а не заробити собі ворога на все життя.

– Хіба у мене така погана репутація? – зітхнув сер Джуліан, мов коханець, якому відмовили.

– Боюся, твоя репутація така погана, що кожного разу сама лише згадка твого імені у відділку викликає обурення, бо завдяки тобі той, хто має сидіти у тюрмі довічно, гуляє на волі.

– Хто я такий, щоб сперечатися з дванадцятьма шанованими чоловіками та законом?

– Ти, мабуть, не помітив, тату, – сказала Ґрейс, – проте жінки сидять серед присяжних з двадцятих років.

– Дуже жаль, бо я б ніколи їх не пускав у журі.

– Ґрейс, не слухай його, – сказала мати. – Він просто намагається тебе спровокувати.

– Отже, чемпіонкою якої програшної справи ти збираєшся стати? – спитав доньку сер Джуліан, глибше врізаючись у м’ясо.

– Право на спадщину, – мовила Ґрейс, відпивши вина.

– Чиє саме, дозволь спитати?

– Моє. Ти, може, і сер Джуліан Ворвік, баронет, проте коли ти помреш…

– Що, сподіваюсь, станеться не скоро, – додала Марджорі.

– …твій титул отримає Вільям, – продовжила Ґрейс, ігноруючи матір, – попри те, що я народилася першою.

– Який жах, – глузливо промовив сер Джуліан.

– Це не смішно, батьку, і я впевнена, що норми права зміняться ще за твого життя.

– Не можу собі уявити, щоб лорди пристали на твою пропозицію.

– А вони будуть наступними, бо щойно Палата громад зрозуміє, що справа в голосах, їхня священна цитадель впаде під вагою власної абсурдності.

– І що ти збираєшся із цим робити? – спитала Марджорі.

– Почнемо зверху, з королівської родини. Ми вже маємо підтримку пожиттєвого пера, який готовий передати законопроект про примогенітуру[2] в Палату. Цей законопроект надасть жінкам право наслідувати престол у разі, якщо вони народилися першими, а не поступатися своїм молодшим братам. Ніхто не припускає, що принцеса Анна буде гіршим монархом, аніж принц Чарлз. І тому є чудові приклади: Єлизавета I, королева Вікторія та Єлизавета II.

– Цього ніколи не трапиться.

– За твого життя, батьку, – повторила Ґрейс.

– Але, Ґрейс, ти ж ніби проти титулів, – здивувався Вільям.

– Так, проти. Але це справа принципу.

– Тоді я тебе підтримаю. Ніколи не хотів бути сером Вільямом.

– А якщо ти станеш комісаром і заслужиш його? – спитав батько.

Це змусило Вільяма замислитися та знизати плечима.

– До речі, тобі вдалося захистити ту бідну дівчину минулого тижня? – спитала Марджорі Ґрейс, щоб трохи згасити полум’я суперечок.

– Ні, вона отримала шість місяців.

– Та її випустять уже через три, і вона неодмінно повернеться на панель.

– Тату, не починай цю розмову, будь ласка.

– А її сутенер? – поцікавився Вільям. – Це його мали б посадити.

– Та я б його живцем з’їла, – сказала Ґрейс, – але на нього навіть штраф не наклали.

– З’їла б? – спитав батько. – Бачу, тепер ти говориш як консерватор.

– У жодному разі, – відповіла Ґрейс.

Сер Джуліан узяв ніж для нарізання й спитав:

– Комусь іще шматочок?

– Можна спитати: ти з кимось зустрічаєшся? – повернулася Марджорі до сина.

– З різними людьми, щоразу як з дому виходжу, мамо, – відповів Вільям, якого потішив мамин евфемізм.

– Ти знаєш, про що я кажу, – докорила йому мати.

– Іще чого. Останні кілька місяців я постійно чергував, сім ночей поспіль, та закінчував о шостій ранку, і все, чого мені хотілося, – це лягти спати. А за два дні треба з’явитися на ранкову зміну. Тож давай дивитися правді в очі: констебль Ворвік – не краща партія.

– От якби ти мене послухався, – втрутився батько, – зараз уже був би успішним адвокатом, оточеним гарними жінками у палаті, які там були б, повір мені.

– Я де з ким зустрічаюся, – раптом сказала Ґрейс, і це було вперше, коли батько не зміг нічого відповісти. Він поклав свій ніж та виделку і уважно прислухався.

– Вона працює у Сіті, проте батькові вона, вочевидь, не сподобається, бо вона адвокатка з розлучень.

– Вже не дочекаюсь, як хочу з нею познайомитися.

– Коли завгодно, мамо, проте май на увазі, що я не казала, хто мій батько.

– Ти кажеш так, ніби я щось середнє між Распутіним та суддею Джеффрісом[3]! – сказав сер Джуліан і націлив свій ніж у серце.

– Ти не такий харизматичний, – зазначила його дружина, – але й з тебе є користь.

– О, то яка ж? – спитала Ґрейс.

– У вчорашньому кросворді залишилося слово, яке я досі не можу розгадати.

– Я до ваших послуг, – запропонував сер Джуліан.

– Жінка, яка турбується про світське життя, сидячи вдома? Десять літер, дев’ята «ч».

– Непрацююча! – одночасно вигукнули всі троє і розсміялися.

– Хтось хоче посипати голову попелом на десерт? – поцікавився сер Джуліан.

* * *

Вільям сказав батькові, що навряд чи переможе, проте перемога була у нього в кишені, точніше, у лузі. Він збирався загнати останню кулю та виграти чемпіонат відділку Ламбет зі снукеру, завершивши цим шість перемог Фреда Єйтса. Вільяму здавалося, що у цьому була певна іронія, бо саме Фред навчив його грати. Взагалі-то він навряд чи потрапив би до більярдної, якби Фред не порадив йому приєднатися до гри, щоб почати ладнати з тими хлопцями з відділка, які недовірливо ставилися до Хориста. Фред вчив його грати з таким самим ентузіазмом, як вчив працювати «в полі». І зараз Вільям вперше міг перемогти свого вчителя.

У школі Вільям демонстрував неабиякі результати у регбі взимку, а влітку успішно пробігав спринти на доріжці. У свій останній рік у Лондонському університеті він посів перше місце в міжуніверситетському чемпіонаті. Навіть батько стримано усміхнувся, коли він перший фінішував у стоярдовому забігу (як він сказав), проте Вільям підозрював, що «максимальний брейк», «відновлення позиції куль» та «ін офф» ще не входили до батькового лексикону.

Вільям перевірив табло. Усього три гри. Тепер усе залежало від останнього фрейму. Він добре почав з 42 очками, але Фред надолужив, і вони майже зрівняли рахунки. Хоча Вільям усе ще був на 26 очок попереду, розташування куль було таким, що Фреду лишилося тільки сім куль до трофея. Кімната цокольного поверху була набита офіцерами усіх рангів; дехто сидів на радіаторах, хтось на сходах. Коли Фред схилився над більярдним столом і націлився на жовту кулю, у кімнаті запанувала тиша. Вільям бачив, як жовта, зелена, брунатна та блакитна кулі почергово зникали у лузах, як і його надії стати чемпіоном, доки до перемоги Фреда у матчі не залишилися рожева та чорна.

Фред вирівняв прицільну кулю, перш ніж направити биток. Проте він підштовхнув його надто інтенсивно, так що рожева куля потрапила у середню лузу, а биток зупинився збоку, роблячи ситуацію занадто важкою навіть для професіонала.

Усі завмерли. Фред нахилився, зосередився й націлився на останню кулю. Якщо йому вдасться, то рахунок стане 73:72, і тоді він буде першою людиною, яка виграла чемпіонат сім разів поспіль. Він трохи відійшов назад, нервово натер свій кий крейдою та ще раз спробував зібратися. Він нахилився, розчепірив пальці та сконцентрувався перед останнім ударом по битку. Фред нервово слідкував, як остання куля котиться до кутової лузи; кілька з його прихильників зосереджено за цим спостерігали, але, на їхній жаль, куля зупинилася лише за кілька дюймів від лузи. Почулося розлючене зітхання натовпу вболівальників, які розуміли, що Вільям отримав можливість, з якою впорається навіть новачок, і на дошці пошани скоро має з’явитися нове ім’я. Суперник глибоко вдихнув, дивлячись на дошку, де ім’я Фреда було викарбувано золотом за 1977, 1978, 1979, 1980, 1981 та 1982 роки. Але не за 1983, подумав Вільям, натираючи кий крейдою.

Він почувався як Стів Девіс перед тим, як стати світовим чемпіоном. Вільям уже збирався зробити останній поштовх, коли помітив Фреда, який похмуро та відсторонено стояв з іншого боку столу. Вільям перегнувся через стіл, вирівняв кулі та вдарив по битку. Він дивився, як чорна торкнулась краю кутової лузи, непевно пометляла біля отвору, ненадійно зупинилася на самому краєчку, проте у лузу так і не впала.

Вражений натовп важко видихнув, не вірячи, що це трапилося. Хлопець не витримав напруги. А Фред не змарнував другого шансу, і кімната вибухнула, коли впала остання куля. Чемпіонат завершився з рахунком 73:72.

Чоловіки потиснули один одному руки, тоді як інші офіцери поплескували їх по плечах зі словами: «Молодець», «Ти був так близько», «Що ж, не пощастило». Вільям стояв з іншого боку, коли підполковник нагороджував Фреда кубком, який той підняв угору під бурхливі оплески.

Ніхто з борців не помітив, як літній чоловік у гарному двубортному костюмі тихо вислизнув з кімнати, вийшов з відділка та наказав своєму водієві відвезти його додому. Все, що йому казали про хлопця, виявилося правдою, та він із нетерпінням чекав, коли констебль Ворвік приєднається до його команди у Скотленд-Ярді.

4

Коли констебль Ворвік вийшов зі станції метро Сент-Джеймс-парк, перше, що він побачив, була фірмова трикутна вивіска Скотленд-Ярду. Він дивився на неї з побожністю та сторожкістю, як молодий актор дивиться на Королівський національний театр або художник, який вперше потрапляє до Королівської академії мистецтв. Констебль підняв комірець, щоб захиститися від пронизливого вітру, та приєднався до ранкової процесії офісного планктону.

Вільям перетнув Бродвей і попрямував до кварталу, в якому знаходилася Лондонська поліція, будівля у дев’ятнадцять поверхів, вкрита роками бруду та криміналу. Він показав своє робоче посвідчення поліцейському біля дверей і підійшов до рецепції. Йому посміхнулася молода пані.

– Я констебль Ворвік, мені призначено зустріч з командором Гоксбі.

Вона пробіглася ранковим розкладом і відповіла:

– О, так. Офіс командора знаходиться на п’ятому поверсі, у кінці коридора.

Вільям подякував їй і пішов до ліфтів, проте щойно він побачив натовп, вирішив піднятися сходами. Коли він дійшов до першого поверху з написом «НАРКОТИКИ», він продовжив свій шлях до «ШАХРАЙСТВА» на другому, «ВБИВСТВ» на третьому, і тільки на п’ятому його зустріла вивіска «ГРОШОВІ МАХІНАЦІЇ, ВИТВОРИ МИСТЕЦТВА ТА АНТИКВАРІАТ».

Він відчинив двері у довгий яскраво-освітлений коридор. Вільям не квапився, бо знав, що у нього є час. Краще прийти раніше на кілька хвилин, аніж спізнитися на хвилину, як казало Євангеліє від святого Джуліана. В усіх кімнатах, повз які він проходив, яскраво горіло світло. Боротьба зі злочинністю не має графіка.

Двері однієї з кімнат були прочинені, і Вільяму відібрало подих: він побачив картину, притулену до стіни. Двоє чоловіків та молода жінка уважно розглядали полотно.

– Дуже добре, Джекі, – сказав з помітним шотландським акцентом той з чоловіків, що виглядав старшим. – Твій особистий тріумф.

– Дякую, шефе, – відповіла вона.

– Сподіваюся, – сказав молодший чоловік, вказуючи на картину, – що це дозволить нам запроторити Фолкнера за ґрати щонайменше на шість років. Багацько часу ми витратили на цього виродка.

– Цілком з вами згоден, комісаре Хоган, – підтримав старший чоловік, а потім розвернувся і помітив Вільяма у дверях. – Вам чимось допомогти?

– Ні, дякую, сер. – Фред попереджав його, що поки Вільям лише констебль, він має звертатися до всього, що рухається, як «сер», і це завжди буде правильним рішенням. – Я лише зазирнув поглянути на картину.

Щойно старший чоловік зібрався зачинити двері, як Вільям додав:

– Я бачив оригінал.

Троє офіцерів обернулися, щоб подивитися на нахабу.

– Це і є оригінал, – трохи роздратовано сказала жінка.

– Це неможливо, – зауважив Вільям.

– Цікаво, чому ж? – спитав її колега.

– Оригінал висів у Музеї Фіцмолеан у Кенсингтоні, доки кілька років тому його не викрали. Цю справу так і не розкрили.

– Ми розкрили її, щойно, – впевнено сказала жінка.

– Не думаю, – відповів Вільям. – Оригінал був підписаний Рембрандтом у правому нижньому куті, там мали б бути його ініціали – RvR.

Три офіцери подивилися у правий нижній кут, але там не було жодних ініціалів.

– Через кілька хвилин до нас приєднається директор Фіцмолеану, Тім Нокс, – сказав старший чоловік. – Я скоріше на його висновок покладатимуся, аніж на думку якогось пацана.

– Звісно, сер, – сказав Вільям.

– Ти взагалі знаєш, скільки вона коштує? – спитала молода жінка.

Вільям зайшов до кімнати й придивився до картини. Він вирішив не цитувати Оскара Вайлда щодо різниці між ціною та цінністю.

– Я не експерт, – відповів Вільям, – але думаю, що приблизно дві-три сотні фунтів.

– А оригінал? – спитала жінка вже не так впевнено.

– Гадки не маю, проте кожна велика галерея на світі була б рада мати такий шедевр у своїй колекції, не кажучи вже про деяких провідних колекціонерів, для яких гроші не питання.

– Тобто ви не знаєте, скільки вона коштує? – спитав молодший офіцер.

– Ні, сер. Такий Рембрандт не часто з’являється на відкритому ринку. Останній пішов з молотка на аукціоні «Сотбіс Парк Бернет» у Нью-Йорку.

– Ми знаємо, де він проходить, – відказав старший чоловік, навіть не намагаючись приховати сарказм.

– Тоді ви знаєте, що він пішов за двадцять три мільйони доларів, – сказав Вільям і негайно пошкодував про це.

– Дуже дякую за твою думку, хлопче, але ми не можемо тебе більше затримувати, бо ти, мабуть, поспішаєш, – додав старший офіцер і кивнув на двері.

Вільям спробував піти з гідністю, проте щойно він опинився в коридорі, як двері грюкнули за ним. Вільям подивився на годинник: 7:57. Він побіг у кінець коридора, бо не мав жодного бажання спізнитися на зустріч.

* * *

Він постукав у двері з табличкою, на якій золотими літерами було вибито «Командор Джек Гоксбі, Кавалер Ордена Британської імперії», та увійшов. У приймальні сиділа секретарка, яка подивилася на нього, спитавши:

– Констебль Ворвік?

– Так, це я, – знервовано відповів Вільям.

– Командор уже чекає на вас. Проходьте, будь ласка, – сказала вона й вказала на інші двері.

Вільям знову постукав і зачекав, поки його запросили увійти. Гарно одягнений чоловік середнього віку, з пронизливим поглядом блакитних очей та зморшкуватим чолом, яке додавало йому віку, встав з-за стола. Гоксбі потиснув руку Вільяму та вказав на стілець з іншого краю стола. Чоловік розкрив теку, швидко передивився написане у ній і звернувся до Вільяма:

– Спершу спитаю: ви раптом не родич сера Джуліана Ворвіка, королівського адвоката?

Серце Вільяма впало.

– Він мій батько, – відповів Вільям з думкою, що тепер його співбесіда швидко закінчиться.

– Я захоплююся ним, – продовжив Гоксбі. – Ніколи не порушує правила, ніколи не обходить закон, але йому вдається захистити навіть найгірших шарлатанів так, ніби вони святі. А святих, як мені здається, серед них небагато.

Вільям знервовано розсміявся.

– Я хотів побачити вас на власні очі, – продовжив Гоксбі, який точно не виглядав як любитель пустих балачок, – бо ви серед тих, хто склав іспит на детектива найкраще, до того ж з великим відривом.

Вільям навіть не здогадувався, що склав іспит.

– Поздоровляю, – додав командор. – Також я помітив, що ви як випускник не скористалися пришвидшеною схемою і вирішили не спрощувати собі кар’єрну драбину.

– Ні, сер. Я хотів…

– …проявити себе. Як я колись. Тепер, як ви вже зрозуміли, Ворвік, ви будете переведені до іншої дільниці. Я вирішив, що ви будете осягати науку у Пекгемі. І якщо ви гарно себе проявите, побачимося у Скотленд-Ярді через кілька років. І якщо ви впораєтеся там і вирішите залишитися, то через кілька років ви приєднаєтеся до нас тут, щоб продовжити службу та боротися зі злочинцями першого ешелону.

Вільям розслабився, але тут комісар шокував його наступним запитанням:

– Ви точно впевнені, що хочете стати детективом?

– Так, сер, з восьми років.

– Ви ж матимете справи не з тими кабінетними злочинцями, яких захищає ваш батько, ви матимете справу з найгіршими людьми у світі. Ви побачите вагітну жінку, що вкоротила собі віку, або наркомана вашого віку, з голкою, що стирчить просто з вени. Чесно кажучи, вам не завжди буде солодко спати. А зарплата нижче, ніж у касира з «Теско».

– Ви кажете, як мій батько, сер, проте навіть він не зміг мене відмовити.

Командор підвівся.

– Гаразд, Ворвіку. Тоді побачимося через два роки.

Вони знову потиснули один одному руки: співбесіда скінчилася.

– Дякую, сер, – сказав Вільям. Після того як двері за ним зачинилися, він хотів підстрибнути вгору та кричати «Алілуя», проте у приймальні він раптом побачив три постаті, які дивилися прямо на нього.

– Ім’я та звання! – спитав старший чоловік, якого він уже сьогодні бачив.

– Ворвік, сер. Констебль Вільям Ворвік.

– Сержанте, переконайтеся, що констебль Ворвік нікуди не втече, – сказав старший чоловік молодій жінці, постукав у двері командора і зайшов усередину.

– Доброго ранку, Брюсе, – сказав Гоксбі. – Чув, ви збираєтеся заарештувати Майлза Фолкнера. Не дуже ви швидко.

– Боюся, що ні, сер. Але я не через це прийшов…

І це було останнє, що Вільям почув перед тим, як двері зачинилися.

– Хто це? – спитав Вільям у жінки.

– Детектив старший інспектор Ламонт. Він очолює відділ витворів мистецтва та антикваріату і підпорядковується безпосередньо командору Гоксбі.

– Ви також працюєте з витворами мистецтва?

– Так. Я детектив сержантка Ройкрофт, а Ламонт – мій шеф.

– У мене якісь проблеми?

– По саму дупу, констеблю. Скажімо так, я б не хотіла опинитися на вашому місці.

– Але я тільки хотів допомогти…

– І завдяки цьому вам вдалося накрити операцію під прикриттям, що тривала півроку.

– Але як?

– Гадаю, скоро дізнаєтеся, – відповіла детектив Ройкрофт, щойно двері відчинилися і детектив старший інспектор Ламонт вийшов, люто подивившись на Вільяма:

– Заходьте, Ворвіку, – запросив він. – Командор хоче вам іще щось сказати.

Вільям із сумнівом зайшов назад до кабінету й подумав, що тепер його відішлють назад на чергування. Усмішка командора зникла, його обличчя стало похмурим, він не потиснув констеблю під номером 565LD руку.

– Ворвіку, ви шкідник, – сказав він, – і знайте: ви не потрапите у Пекгем.

5

– Це твій останній день як констебля, – сказав Фред, коли вони з Вільямом виходили з відділка на вечірнє патрулювання.

– Тільки якщо мене не випруть з детективів, – відповів Вільям. – У цьому разі я негайно повернуся на чергування.

– Фігня. Заробиш собі ім’я, це всі знають.

– Тільки завдяки тобі, Фреде. Ти навчив мене життя більше, ніж я міг вивчити в університеті.

– Тільки тому, що твоє життя було таким захищеним, Хористе. На відміну від мого. До якого департаменту тебе направили?

– Витвори мистецтва та антикваріат.

– Я гадав, що це така розвага для багатих та ледачих, а не об’єкт злочину.

– Це може бути дуже прибутковим злочином для тих, хто знає, як обійти закон.

– Просвіти мене.

– Зараз відбувається одна махінація, – почав Вільям, – і полягає вона в тому, що злочинці крадуть витвори мистецтва, але не збираються продавати їх.

– Не розумію, – сказав Фред. – Нащо красти щось, що ти не збираєшся продавати або передати перекупу?

– Страхові компанії іноді готові радше домовитися з третьою стороною, аніж виплачувати повну вартість за полісом.

– Перекупу в костюмі від «Армані»? – спитав Фред. – То як такого запроторити за ґрати?

– Треба почекати, поки він не стане надто жадібним і страхова компанія відмовиться платити.

– Пахне бюрократією. Я б ніколи не зміг працювати детективом.

– Де ми сьогодні патрулюємо? – спитав Вільям, знаючи, що Фред любить відходити від офіційного плану.

– Суботній вечір. Краще поїдемо на Бартон та впевнимося, що вболівальники не рвуться в бій. А потім повернемося на Ласкомб Роуд, перш ніж паби зачиняться. Може, заарештуємо якогось п’яного розбишаку у твоє останнє чергування…

Хоча Вільям провів два роки біч-о-біч з Фредом, він майже нічого не знав про його особисте життя. Проте він не скаржився, бо теж був не надто балакучим, та це був їхній останній день разом, тому він вирішив спитати у Фреда про дещо, що його завжди бентежило.

– Що змусило тебе піти у поліцію?

Спочатку Фред не відповів, ніби не почув питання, але зрештою вимовив:

– Оскільки я тебе більше не побачу, Хористе, я розкажу. По-перше, це скоріше несподіванка, аніж план.

Вільям мовчав, поки вони звертали на алею, що вела до Бартона.

– Я народився у зйомній квартирі у Глазго. Мій батько більшу частину життя байдикував, і жили ми на заробітки матері.

– Чим вона займалася?

– Вона працювала у барі і швидко зрозуміла, що є більш прибутковий спосіб заробітку, тож почала надавати певні послуги на стороні. Я досі не впевнений, що не є наслідком однієї з таких послуг.

Вільям промовчав.

– Але щойно її краса почала в’янути, заробітки зменшилися, і батько часто зустрічав її стусанами, якщо вона поверталася додому в суботу ввечері без грошей на пляшку віскі та чергову ставку.

Потім Фред замовк, а Вільям подумав про власних батьків, які проводили суботні вечори в ресторані або театрі. Йому важко було зрозуміти тиранію домашнього насилля. Він ніколи не чув, щоб батько навіть підвищував голос у присутності його матері.

– Лондон далеко від Глазго, – сказав Вільям, сподіваючись, що це заохотить Фреда продовжити розмову.

– Для мене – надто близько, – сказав Фред та увімкнув ліхтар, який освітив алею, і молода парочка зникла. Фред усміхнувся.

– Мені було чотирнадцять, коли я втік із дому. Найнявся на перше вантажне судно і відплив. До вісімнадцяти я вже пів світу побачив і вирішив висадитися у Лондоні.

– І тоді ти пішов до поліції?

– Ні. У той час я все ще вважав їх ворогами. Я кілька місяців цупив речі з полиць супермаркетів, а зрештою став кондуктором автобуса. Потім мені це набридло, і я вирішив піти до армії або поліції. Якби співбесіда в поліції не була призначена раніше, я б уже був генералом.

– Або мертвим, – сказав Вільям, коли вони підійшли до Бартона.

– А тут, думаєш, менше шансів бути вбитим? Я втратив сім колег за останні двадцять років, а скільки ще були поранені й пішли з поліції інвалідами! В армії ти принаймні знаєш, хто твій ворог, і маєш право його вбити. Тут ми стикаємося з наркодилерами, поножівщиною, перестрілками, і все це поки суспільство вдає, ніби нічого не відбувається.

– Тоді чому ти обрав це життя, а не щось легше?

– Може, ми з тобою прийшли сюди різними шляхами, Хористе, проте у нас обох є одна спільна риса, – сказав Фред, – ми обидва трохи навіжені, але робимо те, для чого призначені. І давай подивимося правді в очі: я ніколи не мав більш захоплюючої роботи, яка б так винагороджувалася, аніж тут.

– Винагороджувалася?

– Не грошима, звісно, хоча через деякий час зарплатня стає кращою. Deprehendo Deprehensio Vitum, – сказав Фред. – Працюй щоніч, працюй щодня – і буде більше зарплатня.

Вільям розсміявся, а Фред додав:

– Не переймайся, це вся латина, яку я знаю. Найбільше я люблю цю роботу за те, що тут один день не схожий на інший. І що найважливіше, це мій дім, я тут майже всіх знаю. Тут тобі не одна велика сім’я, але це моя сім’я, і хоча я ніколи не скажу це вголос у відділку, я хочу вірити, що щось змінив.

– І твої дві подяки це підтверджують.

– І ще три відсторонення, але мені лишилося усього кілька місяців у поліції, тож я, мабуть, більше не перетну межу.

– Не хочу зменшити собі пенсію, – додав Фред, коли вони виїжджали з Бартона.

– Сьогодні тихо, – помітив Вільям.

– Вони побачили нас і зникли, як пацюки, у найближчих щілинах. І щойно ми підемо, вони повилазять. Але ж і ми не хочемо ніяких випадків у ваш останній день, чи не так, детективе?

Вільям засміявся й збирався поставити ще одне запитання, коли Фред подивився на інший бік вулиці й сказав:

– Бідна стара дурепа. Боюся, вона й сама гадки не має, що робить.

Вільям гадав, що зараз послідує ще одна порція домашньої філософії, проте він помилився:

– Будинок номер двадцять три, – сказав Фред. – Місіс Перкінс.

– Пограбована кілька тижнів тому, – продовжив Вільям. – Винесли телевізор та відеомагнітофон, якщо не помиляюся.

– Правильно, п’ять очок з десяти, – сказав Фред. – Давай ще п’ять.

Вільям подивився на будинок, але це йому не допомогло.

– Що ти бачиш, Хористе?

– Дві пусті коробки.

– І що це значить?

Вільям спробував думати як ловець злочинців – навичка, якою володіють виключно такі як Фред: люди, що можуть відчути злочин до того, як він стався. Фред театрально зітхнув:

– Страховка місіс Перкінс, мабуть, уже покрила її втрату, тому зараз у неї новий телевізор та магнітофон. Проте вона не знає, що зазвичай грабіжники повертаються через кілька тижнів, бо знають, що у жертви вже є нові речі, які можна викрасти. І що вона робить? Фактично запрошує їх це зробити. Злодій тільки чекає, коли вона піде в гості до місіс Кесіді із дев’яносто першого будинку, щоб влізти до неї вдруге.

– Що нам робити? – спитав Вільям.

– Поговорити з нею і попросити знищити докази, – сказав Фред та постукав у двері будинку під номером 23. Місіс Перкінс майже одразу вийшла до них, та щойно Фред пояснив їй мету їхнього візиту, вона швидко прибрала коробки, подякувала їм та запросила на чай.

– Дуже вам дякую, місіс Перкінс, але ми маємо йти, – відповів Фред і торкнувся краю свого шолому, після чого вони пішли далі.

– Коли починається твоя нова робота? – спитав Фред, щойно вони відійшли подалі.

– Відпочину кілька тижнів в Італії, а першого жовтня вийду на службу у Скотленд-Ярд.

– Я чув, що в Італії багато гарних дівчат.

– Більшість з них у рамках.

– Рамках?

– Золотих.

Фред розсміявся:

– Ніколи не був ні в Італії, ні навіть у Скотленд-Ярді, проте я чув, що у них краща кімната для снукеру з усіх поліцейських відділків.

– Я повернуся і розкажу тобі, як там…

– Ти ніколи не повернешся, Хористе. Ламбет був лише першою сходинкою твоєї довгої кар’єрної драбини. Але попереджаю, що на цій драбині буде багато змій, які будуть щасливі скинути тебе вниз, та деякі з них будуть у блакитній формі, – сказав він, смикаючи двері магазину, щоб переконатися, що він зачинений.

Вільям гмикнув. Не проходило жодного чергування, щоб він чогось не навчився у Фреда.

– Здоров, Джейкобе!

– Привіт, Фреде!

Вільям подивився вниз і побачив чоловіка, який сидів, схрестивши ноги й ніжно обіймаючи пляшку віскі. На своєму першому чергуванні Вільям дізнався від Фреда, що існують чотири види п’яниць: сплячі, які засинають п’яним сном, щойно нап’ються, а коли прокидаються – йдуть додому; тихі, які зазвичай намагаються втопити у пляшці свої печалі й не часто роблять щось погане; фанати, які мріють затягти тебе додому та приміряти твою форму; та агресивні, які жадають бійки та вважають полісмена гарним суперником. Фред міг з легкістю визначити будь-кого з одного погляду, особливо тих, хто жадав бійки – зазвичай вони проводили ніч у камері та вранці ставали іншою людиною.

За останні роки Вільям бачив п’яниць усіх цих типів, та завдяки Фредовому здоровому глузду та сильній правій руці у нього було лише кілька шрамів.

– Яка категорія? – спитав Вільям.

– Топить печалі. Мабуть, «Шпори» сьогодні програли.

– Звідки ти знаєш?

– Коли вони перемагають, Джейкоб просто золото, проте коли вони програють, він безнадійний.

Вони повернули на Ласкомб Роуд і побачили кількох місцевих, які поверталися додому з пабу «Мальборо армс».

– Це розчаровує, – сказав Фред. – Ласкомб Роуд уже не та, якою була до втручання міської ради. Я сподівався, що ми натрапимо на кількох наркодилерів чи навіть Стукача Ленні, щоб тобі було що згадати про останню ніч.

– Можемо заарештувати її, – запропонував Вільям, вказуючи на дівчину в короткій шкіряній спідниці, яка розмовляла з чоловіком в авті через опущене скло.

– А сенс? Проведе ніч у камері, вранці заплатить штраф, а потім повернеться до праці. Я не дівчат хочу кидати за ґрати, а їхніх сутенерів. Особливо одного конкретного, – додав Фред.

Автівка понеслася геть, щойно водій побачив у дзеркалі двох поліцейських. Констеблі пішли далі до центру міста легкою ходою, і дорогою Фред розважав Вільяма історіями, які той уже чув, але не був проти послухати ще раз, а також розповідав те, чого той іще, мабуть, не чув за останні кілька років.

Вільям збирався спитати Фреда про його плани на пенсію, як раптом той схопив його за руку і потягнув до найближчого дверного отвору – і водномить дружній місцевий полісмен перетворився на поліцейського, який відчув справжній злочин.

– Нам сьогодні щастить, – кивнув Фред у бік здоровезного чоловіка, який тримав нажахану дівчину за шию. – Я вистежував цього покидька роками. Не треба зачитувати його права, це почекає до того моменту, як він буде за ґратами.

Фред дістав свою дубинку, висунувся з тіні й побіг на супротивника, що змусило кількох інших дівчат розбігтися вусібіч, щойно вони побачили його. Вільям побіг за ним, швидко побивши свій минулий рекорд стометрівки, який поставив останнього року в коледжі. Бандит огледівся та, побачивши Вільяма, кинув дівчину, яка впала на коліна й почала плакати. Тільки тепер Вільям побачив у нього ніж. Хлопця відділяло лише кілька кроків від злочинця, і він кинувся в бій. Він підпірнув та копнув чоловіка по гомілці, й вони обидва впали на бруківку. Коли Вільям оговтався, чоловік уже звівся на ноги, Вільям інстинктивно підняв руку, щоб захиститися від ножа, який був скерований на нього. Останнє, що він запам’ятав, був шок, коли ніж врізався в його груди.

– Офіцера поранено, офіцера поранено! Термінова підмога на Ласкомб Роуд! – закричав Фред по рації, стрибаючи на супротивника.

* * *

Він розплющив очі, моргнув і роздивився незнайому кімнату. Його батьки та сестра стояли біля ліжка, а незнайомий старший офіцер розташувався біля дверей. Три зірки на кожному з погон означали, що він був головним інспектором. Вільям спробував сісти й кволо посміхнувся своїй родині, та щойно він підвівся на кілька дюймів, то усвідомив, що його груди міцно перев’язані. Він важко опустився назад.

– Як Фред? – із зусиллям вимовив він.

Ніхто не поспішав відповідати на це запитання. Врешті-решт, підійшов офіцер і сказав:

– Я головний інспектор Катберт. Мені дуже жаль, констеблю Ворвік, але я маю поставити вам кілька запитань щодо подій суботнього вечора, бо, як вам відомо, ми не можемо тримати підозрюваного під вартою довше ніж добу, якщо немає доказів його вини.

– Так, сер, – відповів Вільям, знову намагаючись сісти.

Головний інспектор відкрив великий коричневий конверт і витягнув кілька чорно-білих світлин різних чоловіків, одного з яких Вільям ніколи не зміг би забути.

– Це той чоловік, якого ви намагалися заарештувати у суботу? – спитав Катберт.

Вільям ствердно кивнув.

– Але чому ви мене питаєте? Спитайте Фреда, він зможе вказати на нього особисто.

Головний інспектор Катберт замовк і поклав фотографії у конверт.

* * *

Парафіяльна церква Святих Михайла та Георгія не часто була переповнена навіть під час щорічного різдвяного концерту, але зараз усі лави були зайняті ще до того, як на нефі з’явився хор.

Констебль поліції Фред Єйтс, володар Медалі Королеви за відвагу, отримав повну поліцейську церемонію поховання, з почесним караулом біля входу.

Траурний кортеж супроводжували кінні офіцери, а Фредова труна була накрита тканинами кольорів Лондонської поліції, блакитною та срібною, а Медаль Королеви за відвагу та срібна нагорода лежали зверху. У церкві на передніх рядах сиділи старші офіцери, а всі інші, кому не вистачило місця, стояли позаду. Вільям їхав проходом в інвалідному візку, яким керував його батько, а присутні встали, щоб засвідчити йому свою повагу. Церковний староста підвів їх до місць спереду.

Він той, хто виступить проти…

Вільям добре тримався, доки вісім офіцерів не з’явилися з труною та не понесли її через прохід до олтарної частини церкви, і тоді він уже не зміг стримати сліз.

Парафіяльний священник подивився вниз зі сходів олтаря і запропонував колегам Фреда по відділку, які не часто бували у церкві, помолитися за нього. Вони прийшли висловити свою повагу, хоча навіть не всі з них знали його друге ім’я. Вільям роздивився людей навколо і побачив серед присутніх місіс Перкінс.

Бути пілігримом…

Коли присутні стали на коліна, Вільям схилив голову й згадав слова Фреда:

«Я хочу вірити, що щось змінив». Якби тільки Фред міг побачити це й зрозуміти, як багато він змінив!

Фредові колеги та друзі щиро співали гімни, і Вільям знав, що йому б це сподобалося, хоча скоріше за все він сказав би, що надгробна промова головного суперінтенданта була занадто пафосною. Вільям наче почув, як Фред посміхається, коли той казав про його подяки. «А як щодо моїх відсторонень?» – майже розчув він.

Коли священник дав останнє благословення, присутні встали, а ті, хто ніс труну, повернулися до своїх обов’язків і понесли її на кладовище. Вільям спробував підвестися, коли вони проходили повз, але не зміг, і тоді черговий відділу та начальник йому допомогли.

* * *

Коли вони повернулися додому, батько сказав Вільяму, що після цієї історії не буде соромом піти з поліції. Він був упевнений, що колеги його зрозуміють.

– Можеш піти на вечірнє відділення, вивчати право, а потім приєднатися до мене у суді, де надалі будеш боротися зі злочинністю, але у судовій залі та вдень, а не бозна-де на вулицях уночі.

Вільям знав, що батько має рацію. Але останнє слово лишилося за Фредом: «Може, ми з тобою прийшли сюди різними шляхами, Хористе, проте у нас обох є одна спільна риса: ми обидва трохи навіжені, але робимо те, для чого призначені».

6

Командор Гоксбі очолював збори, як годиться керівнику. Інші три голови чекали, коли він почне нараду.

– Я хочу представити вам нового члена нашої команди. Хоча детектив констебль Ворвік ще не має багато досвіду як детектив («М’яко кажучи», – подумав Вільям), він має широкий досвід у галузі мистецтва, оскільки вивчав його в університеті. Крім того, він відмовився від можливості вступити в аспірантуру заради роботи у поліції. Отже, я сподіваюся, що його знання допоможуть нам схопити Майлза Фолкнера нарешті. Брюсе, – звернувся він до старшого офіцера, який вів справу, – чи не міг би ти повідомити нам актуальну інформацію?

Перед детективом старшим інспектором Ламонтом лежали кілька тек з інформацією, проте він не відкрив жодної з них, бо вся інформація була у нього в голові. Він подивився прямо на детектива констебля Ворвіка, бо його колеги були добре поінформовані щодо подій.

– Останні сім років ми намагаємося спіймати крадія, який за всіма стандартами є майстром своєї справи, та наразі він перевершує нас у своїх навичках. Майлз Фолкнер створив ідеальну систему, яка дозволяє йому викрадати світові витвори мистецтва й заробляти на них, нібито не порушуючи закон.

У Вільяма одразу з’явилося кілька запитань, проте він вирішив не переривати свого нового начальника.

– По-перше, Білл…

– Вільям, сер.

Ламонт насупився:

– Ви маєте зрозуміти, що все те, що ви бачили у фільмі «Афера Томаса Крауна», чиста вигадка, тому забудьте про це. Фільм цікавий, проте вигадка. Майлз Фолкнер вам не Стів МакКвін. Він не краде витвори мистецтва заради чистої насолоди, щоб потім тримати їх у своєму підвалі й годинами дивитися на них. Це для сінефілів, яким подобається кілька годин уявляти, як це – обійти наших колег у Бостоні та переспати з гарною жінкою, яка за чистим збігом обставин виявляється агентом страхової компанії, що розслідує цю справу. Втім, вона взагалі єдина героїня, схожа на реальну: хоча у нашій справі страховий агент – це бюрократ середнього віку, на якого вдома чекають жінка та двоє дітей. Ба більше, він навіть не сягне рівня Фолкнера.

– Ти ще тут, Ворвіку? – спитав Гоксбі.

– Так, сер.

– Тоді ти можеш здогадатися, що детектив старший інспектор Ламонт скаже далі.

– Цей Фолкнер краде цінні картини з галерей або у колекціонерів із наміром домовитися з певними страховими компаніями, які готові вирішити справу за значно нижчу суму, ніж сума страхування.

– Зазвичай сума вдвічі нижча, – сказав Ламонт. – Але для Фолкнера це непоганий прибуток.

– Яким би розумним він не був, він не може такі складні операції здійснювати самотужки, – зазначив Вільям.

– Він і не здійснює. У нього є команда, хоч і маленька, але дуже професійна. Вони працюють разом, проте кожного разу, коли ми хапали когось із його спільників, вони мовчали як риби.

– Одного разу, – сказала детектив сержантка Ройкрофт, – ми навіть спіймали двох крадіїв на гарячому. Але у той час Фолкнер був у Монте-Карло в ліжечку зі своєю дружиною, яка підтвердила його алібі.

– А ви не думаєте, що його дружина може бути його головною спільницею? – зауважив Вільям.

– Вона вже кілька разів його прикривала, – відповів Гоксбі. – Але нещодавно ми з’ясували, що у нього є коханка.

– Це ж ще не злочин, – сказав Вільям.

– Так, але якщо вона дізнається…

– А ви не намагалися запропонувати комусь з його банди угоду про визнання провини? – знову спитав Вільям.

– Жодного шансу, – сказав Ламонт. – Фолкнер має негласну домовленість із кожним із них, без можливості скасування.

– Обидва отримали шість років, – сказав Гоксбі, підхопивши розмову, – а за їхніми родинами уважно спостерігали, хоча ми ніколи не могли зв’язати ці злочини з Фолкнером. Третій злодій, який був пов’язаний з крадіжкою у Фіцмолеані, мав зшиті губи, просто як нагадування, що трапиться з ним, якщо він захоче свідчити проти своїх.

– Але якщо Фолкнер перепродає крадене…

– Згідно з його податковою декларацією, – сказав Ламонт, – Фолкнер займається фермерством. У нього маєток на дев’ять кімнат у Гемпширі та триста акрів землі з кількома коровами, які щипають траву на цій території, проте не продаються.

– Але хтось має вести перемовини зі страховими компаніями?

– Цим займається його права рука, – сказав Ламонт. – Містер Бут Вотсон, королівський адвокат. Людина, яка завжди працює на анонімного клієнта. Щоразу як ми намагаємося його притиснути, він нагадує про конфіденційність договору між адвокатом та клієнтом.

– Але якщо Бут Вотсон знає, що він працює на злочинця, хіба він не має повідомити у поліцію як професіонал?

– Це не ваш батько, Ворвіку, – сказав Гоксбі. – Це людина, яку Адвокатська палата двічі ледь не позбавила ліцензії, й обидва рази – за непрофесійну поведінку.

– Але ж він досі практикує, – зауважив Вільям.

– Так, але не часто з’являється в суді, – сказав Гоксбі, – бо знайшов спосіб заробляти, навіть не виходячи з кімнати. Щоразу як зникає цінний витвір мистецтва, першим, кому телефонують, є Бут Вотсон, якого просять бути посередником. І – яка несподіванка! – картина з’являється через кілька днів в ідеальному стані, а компанії навіть не потрібно інформувати нас про цей прикрий інцидент.

– Важко повірити, – сказав Вільям, – що Фолкнер жодного разу не проколовся. Ось це вже схоже на вигадку в стилі «Афери Томаса Крауна».

– Саме так, – погодився Гоксбі. – Щонайменше одна компанія відмовилася платити йому, та якщо галерея не матиме ресурсів на винагороду, Фолкнер залишиться з картиною.

– У такому разі, – сказав Вільям, – викрадений Рембрандт усе ще може бути у нього.

– Тільки якщо він не знищив картину як основний доказ.

– Але хто ж стане стане знищувати Рембрандта?

– Зачекайте, доки не побачите його наживо. Він не поціновувач мистецтва, він той, хто обікрав би рідну матір, якби був би впевнений, що уникне кари.

– Що іще у вас є на Фолкнера? – скромно поцікавився Вільям.

Детектив Ройкрофт відкрила теку:

– Народився у Севеноуксі у 1942 році, єдина дитина, батьки – парикмахерка та ріелтор. Хоча він про себе не так розповідає своїм друзям з гольф-клубу. Отримав стипендію у Гарроу у віці одинадцяти років, а перед випуском здобув шкільну премію мистецтв. Після Гарроу він вступив до Школи мистецтв Слейда, але щойно зрозумів, що він найкращий студент на курсі, як говориться у директорському звіті про випуск, сказав, що ніколи не стане заробляти мистецтвом собі на життя. Вони порадили йому зробити кар’єру викладача. Він проігнорував цю пораду.

– Коли він випустився зі Слейда, – підхопив Ламонт, – то збагнув, що саме буде робити у світі мистецтв. Проте йому треба було набратися досвіду, перш ніж розпочинати свою справу. Він прийшов до провідної галереї у Вест-Енді як стажер, і там він зрозумів, скільки можна заробити на мистецтві, особливо якщо ти не надто совісна людина. Через кілька років його звільнили за невідомих нам обставин, проте ми точно знаємо, що з того часу жодна галерея його не приймає. Потім він на якийсь час пішов з публічного життя, аж поки полотно Сальвадора Далі не зникло з Інституту Курто, це трапилося за багато років до появи нашого департаменту.

– Чому ви думаєте, що він причетний до цього? – спитав Вільям.

– Ми побачили запис з камери відеоспостереження, як він робив фото картини за місяць до її зникнення. Більше він таких помилок не припускався, – сказав Гоксбі.

– І, мабуть, він мав з цієї справи непоганий зиск, бо знову зник з нашого поля зору аж до моменту викрадення Рембрандта з Музею Фіцмолеан сім років тому. Проте містер Бут Вотсон не зміг домовитися зі страховою фірмою, і це був його перший і єдиний провал. Хоча самому викраденню картини позаздрив би навіть Томас Краун.

Вільям не перебивав.

– Суботнього вечора, одразу після закриття музею, до Фіцмолеану під’їхала автівка банди. Двоє чоловіків у поліцейській формі зайшли до будівлі під приводом того, що спрацювала сигналізація. Вони вдарили вахтера по голові, зв’язали його і за десять хвилин вийшли з будівлі через головні двері з полотном у руках.

– А де була охорона?

– Вони стверджують, що в той момент оглядали верхній поверх, а вниз спустилися через півгодини, о 16:48.

– Це точний час? – спитав Вільям.

– Так, – відповів Ламонт.

– Того вечора «Манчестер Юнайтед» змагався з «Ліверпулем» за Кубок Англії, матч транслювали на «Бі-бі-сі 1». Останній свисток прозвучав о 16:46.

– А де був телевізор? – поставив інше питання Вільям.

– У буфеті для працівників, на цокольному поверсі, – сказав Ламонт, – про що Фолкнер добре знав, бо грабіжники приїхали у той самий момент, як прозвучав свисток до старту другого тайму, а потім ми з’ясували, що обидва охоронці вболівали за «Манчестер Юнайтед», про що Фолкнер, звісно, знав.

– Якщо диявол в деталях, то він диявол, – додав Гоксбі.

– Тепер ви знаєте, що на нас чекає, – сказала детектив Ройкрофт. – Високоорганізований професійний злочинець, який раз на кілька років краде відому картину за лічені хвилини, і це дає йому можливість жити шикарним життям.

– Я, мабуть, щось пропустив, – сказав Вільям. – Чому Бут Вотсон не домовився зі страховою компанією і не подав заяву одразу після того, як Фолкнер викрав Рембрандта?

– У Фіцмолеані страшенно погана страховка. Наразі це проблема кількох провідних галерей. Вартість їхніх картин та скульптур стала настільки високою, що вони просто не в змозі собі дозволити застрахувати їх на реальні суми.

– Проте, – вставив Ламонт, – цей зрив має дати Фолкнеру важливий урок: не кради у галереях, де не всі експонати застраховані, або там, де тобі не заплатять достатньо.

– Іще питання, Ворвіку? – сказав Гоксбі.

– Так, сер, – сказав Вільям. – Тепер ми знаємо, що те полотно, яке ви вважали оригіналом, є копією.

– І що з того? – сказала Джекі, якій досі боліла її помилка.

– Хтось же її намалював.

– Може, сам Фолкнер? – припустив Ламонт. – Урешті-решт, він має художню освіту.

– Тільки якщо довіряти свідченню Слейда про те, що у нього справді є хист. Але це не означає, що він не зміг сам знайти художника, який міг би зробити копію. Це можуть бути люди, з якими він там навчався.

– У цьому разі, – сказав Ламонт, – ви маєте знайти цю людину.

– Згоден, – сказав командор Гоксбі й поглянув на годинник.

– Ще якісь питання, детективе констеблю Ворвік?

– Тільки одне. Як ви дістали цю копію?

– Ми переконали члена магістрату, що у нас є докази того, що Фолкнер може володіти важливим витвором мистецтва, викраденим з Фіцмолеану. Він підписав ордер на обшук, і тієї ж ночі ми обшукали будинок Фолкнера. Доки ви не з’явилися, ми були впевнені, що зірвали джекпот.

– А ви розглянули іншу частину його колекції у будинку?

– Так, – сказав Ламонт, – проте там немає жодної картини з переліку втрачених, і на всі з них у нього були чеки.

– Тож він реінвестує свої нечесно зароблені кошти в інші витвори мистецтва, що переконує мене в тому, що навряд чи він знищить Рембрандта.

– Я б не був у цьому таким впевненим, – сказав Гоксбі, закриваючи теку. – Отже, ми обговорили останні новини, проте мені не треба вам нагадувати, що у нас і без того повно інших справ. Тож давайте не будемо відкладати їх на полиці, щоб вони вкривалися пилом. Зараз мені важко сказати, чого нам це коштуватиме, та будь-які, навіть маленькі зачіпки нам допоможуть. Державу більше цікавлять цифри, аніж скільки реальних злочинців опинилося за ґратами. Тож давайте повернімося до роботи.

Усі присутні за столом зібрали свої теки й пішли до дверей. Але перш ніж Вільям вийшов, Гоксбі сказав:

– На два слова, Ворвіку.

Командор почекав, поки двері зачинилися, і продовжив:

– Вільяме, ви знаєте, що ви розумний, ваші колеги теж про це знають, тому не треба щоразу нагадувати їм, що їхній тріумф закінчився катастрофою. Якщо ви хочете колись опинитися на моїй посаді, не треба бісити людей, з якими ви працюєте. І я вам хочу запропонувати хоч іноді питати поради, а не тільки роздавати їх. І, може, вам варто проводити більше часу у більярдній, бо, судячи з усього, у Ламбеті вам це не заважало.

Вільям згадав батькові слова про те, що командора не варто недооцінювати. Він кивнув, тихо вийшов з кімнати у роздумах про слова командора й повільно пішов коридором. Ворвік ще не був у більярдній Скотленд-Ярду. Коли він повернувся до офісу, де він сидів разом з колегами, то побачив на своєму столі дві теки зі справами. Він майже дочитав ту, на якій було написано «Черчилль», коли побачив, що до нього підійшла детектив Ройкрофт.

– З якої порадите мені почати, сержанте? – спитав Вільям.

– Нагадай, що там, – сказала Джекі.

– «Вінстон Черчилль» або «Місячний пил»?

– «Місячний пил» легший. Професор точно не злочинець, і, чесно кажучи, містер Андервуд, заступник генерального секретаря в Американському посольстві, перебільшує. Але ми не хочемо, щоб стався дипломатичний інцидент, тому будь обережним.

– А «Черчилль»?

– Це вже складніша справа, проте, як Яструб нам нагадав, цифри зараз головне, тому впевнись, що підозрюваного схоплять і засудять, хоча я гадаю, що він отримає умовний термін, та ще й на шість місяців. Та це хоча б щось для статистики. Але що насправді важливо, то це те, що тобі власноруч треба знайти людину, яка підробила Рембрандта, і сподіватися, що це виведе нас на Фолкнера. Ось тобі моя порада, Білле, – сказала вона значуще. – Навіть не думай піти додому, поки в кабінеті Яструба горить світло.

– Дякую за пораду, – відповів Вільям і відкрив теку з написом «Місячний пил».

Після того як він прочитав усі деталі слідства, він погодився з Джекі щодо професора. Він був наївним і в чомусь винуватим, проте точно не злочинцем. Коли Біг-Бен пробив шосту, Вільям вирішив, що вже надто пізно телефонувати до посольства США, бо містер Андервуд навряд чи мав чекати, поки світло в кабінеті Яструба згасне, перш ніж він зможе піти додому.

7

– З’єднайте мене, будь ласка, з містером Чаком Андервудом.

– З ким я розмовляю?

– Детектив констебль Вільям Ворвік зі Скотленд-Ярду.

– Я подивлюся, чи заступник генерального секретаря на місці.

Вільям чекав на відповідь так довго, що йому почалося здаватися, ніби зі зв’язком щось сталося. Нарешті йому відповіли.

– Ворвік?

– Так, сер.

– Що трапилося з сержантом Ройкрофт?

– Мені передали цю справу, сер.

– Скажіть, а існує нижчий ранг, аніж ранг констебля?

– Тільки практикант, але я носив це звання дуже давно.

– Ви згадаєте своє минуле, якщо я не поверну свій місячний пил назад!

– Я працюю над цим, сер, але мені потрібно поставити вам іще кілька запитань.

– Та годі вже!

– Скажіть, чи уряд Сполучених Штатів Америки подарував фіал місячного пилу професору Френсісу Денінґу з Манчестерського університету?

– Так, ми подарували, проте з певними умовами. Ми пояснили, що цей подарунок не можна передавати нікому та в жодному разі не можна продавати третій стороні.

– І це було зроблено у письмовому вигляді?

– Звісно ж, і ми маємо відповідні документи, що це підтверджують. І, як ви, мабуть, знаєте, доктор Кіт Тальбо виставив фіал на аукціоні «Сотбіс».

– Так, сер, мені це відомо. Я саме зараз тримаю каталог.

– Тоді ви можете знайти його на сторінці тридцять один, лот дев’ятнадцять, фіал місячного пилу, рідкісний, привезений з місії «Аполлону-11» містером Нілом Армстронґом.

– Але покійний професор Денінґ заповів фіал доктору Тальбо.

– Цей фіал не був його власністю, детективе констеблю Ворвік, і я вже пояснював це сержантові Ройкрофт.

– Так, сер. Але ви розумієте, що ми маємо діяти згідно із законом.

– І робите це зі швидкістю равлика, як я бачу, хоча наші юристи до ваших послуг.

– Дякую, що нагадали, сер, бо ми ж не хочемо зіпсувати стосунки між нашими країнами, чи не так?

– Запхайте ваш сарказм подалі, Ворвіку, та просто поверніть мені місячний пил.

Зв’язок урвався. Вільям покрутився на своєму стільці й побачив, як Джекі йому посміхається.

– Ти йому сподобаєшся, – сказала вона, – але Андервуд із тих американців, які вважають Велику Британію одним зі своїх маленьких штатів. Він невдовзі тобі нагадає, що Техас майже втричі більший за Сполучене королівство. Тому якщо ти хочеш запобігти грандіозному дипломатичному скандалу, тобі краще повернути йому місячний пил.

– Я тебе зрозумів, – сказав Вільям. – Але мене зараз цікавить от що: як отримати квиток до Манчестера?

– Тобі треба до Мевіс у відділ відряджень, на перший поверх. Але я попереджаю тебе, вона гірша за містера Андервуда. Порівняно з нею він просто сама чарівність. Якби її воля, королева їздила б другим класом, а такі, як ми з тобою, підкидали вугілля у піч для локомотива.

– Дякую за попередження.

* * *

– Мевіс…

– Місіс Волтерс для вас, юначе. Не смійте називати мене Мевіс, доки не станете хоча б головним інспектором. Почніть наново.

– Вибачте, – сказав Вільям. – Місіс Волтерс, мені потрібно…

– Ім’я, звання, департамент?

– Ворвік, детектив констебль, «Витвори мистецтва та антикваріат».

– Чого ви хочете?

– Стати комісаром.

– Спробуйте ще раз, – сказала місіс Волтерс, але цього разу вона хоча б посміхнулася.

– Квитки до Манчестера та назад.

– Мета та тривалість вашої поїздки?

– Мені необхідно потрапити в університет, і я збираюся того ж дня повернутися назад.

– Тоді туди вам потрібен потяг з Юстона о 7:42, й останній потяг о 22:43. Якщо ви не встигнете, то проведете ніч на лаві платформи номер дванадцять. Вам дозволений один обід вартістю до двух фунтів вісімдесят два центи, це необхідно підтвердити у формі 232, проте мені потрібен чек. – Місіс Волтерс почала виписувати вимогу на перевезення для станції Манчестер-Пікаділлі. – До університету можете доїхати автобусом № 147. Також вам знадобиться парасоля.

– Парасоля?

– Бачу, ви ніколи не були в Манчестері.

* * *

– Доброго ранку, містере Ворвік, – привіталася молода жінка на рецепції. – Я Мелані Клор. Чим я можу вам допомогти?

– У вас на сімнадцяте червня призначений аукціон…

– Лот за яким номером ви бажаєте відкликати?

– Як ви дізналися?..

– Поліція не приходить на аукціони «Сотбіс», щоб виставити щось на продаж.

Вільям посміхнувся.

– Лот номер дев’ятнадцять. Фіал місячного пилу з місії «Аполлон-11», у якій брав участь Ніл Армстронґ.

Місіс Клор перевірила каталог.

– Запропонований доктором Кітом Тальбо, який надав заповіт як посвідчення своєї власності.

– Посольство США підтверджує свою власність та каже, що засудить будь-кого у полі зору, хто намагатиметься його продати.

– Але ж нам це не потрібно, чи не так, містере Ворвік?

– Мене це не хвилювало, доки я не думав, що закон на боці доктора Тальбо.

– Навіть якщо так, судовий процес може тривати роками.

– Мій начальник сподівається, що я зможу вирішити все за кілька днів.

– Справді? Що ж, у такому разі ми будемо раді відкликати лот та віддати фіал вам, щоб ви могли повернути його американцям, якщо тільки доктор Тальбо погодиться підписати стандартну форму відмови. Сподіваюся, він не черговий містер Фінлей Айлс.

– Даруйте, а хто такий містер Фінлей Айлс?

– Він позивався на нас у 1949 році через картину вартістю сто фунтів, але ми досі чекаємо рішення суду щодо законного власника.

– Як так вийшло? – спитав Вільям.

– Це Тернер, який зараз коштує більше мільйона.

* * *

Наступного ранку потяг торохтів на шляху до Манчестера, і дорогою Вільям знову вивчав обставини справи про місячний пил, проте не дізнався нічого нового. Він вирішив повернутися до думок про зникле полотно Рембрандта і про те, як йому знайти художника, який зробив з картини копію. Він був певний, що для того, щоб створити таку точну репродукцію, художник мав працювати з оригіналом. Вільяму досі важко було повірити, що людина, яка навчалася у Слейді, може бути здатна знищити національний скарб, але потім згадав слова Яструба: «Зачекайте, доки не побачите його наживо». Вільям перечитав усю теку справи Фолкнера і з’ясував, що хоч той не був публічною людиною, він ніколи не пропускав одну подію – прем’єру фільмів про Джеймса Бонда, а ще він мав колекцію перших видань книжок Яна Флемінга.

Вільям нещодавно прочитав у «Дейлі Мейл», що прем’єра «Виду на вбивство» відбудеться у кінотеатрі «Одеон» на Лестер-сквер через місяць. Але як йому отримати квиток? І навіть якщо він зможе це зробити, місіс Волтерс навряд чи вважатиме це необхідною витратою. Він повернувся думками до доктора Тальбо. Завдяки одному телефонному дзвінку він дізнався, що професор читатиме лекцію на геологічному факультеті у лекційній залі факультету об одинадцятій. Вільяму було цікаво, який він, бо його дивував тот факт, що Американська імперія може мати щось проти простого викладача геології з півночі Англії. Вільям знав, на чиєму боці він у цій справі. Він поклав теку до портфеля і взяв останній випуск журналу Королівської академії мистецтв, але перегорнув кілька сторінок і вирішив почекати зворотного шляху.

Коли потяг в’їхав на станцію Манчестер-Пікаділлі о 10:49, Вільям був одним із перших, хто показав свій квиток контролеру, пробіг повз ряди таксі до найближчої автобусної зупинки й став у чергу. Через кілька хвилин він втиснувся у 147-й автобус, який висадив його прямо біля головного входу до університету. Як узагалі місіс Волтерс знала це? Він усміхнувся, коли побачив групу студентів, які повільною ходою йшли до воріт, а потім розслаблено прогулювались кампусом – Вільям не ходив так з тих часів, як потрапив у поліцію. Він спитав одного з них, як дістатися до факультету геології, та все одно спізнився, бо йому треба було ще дійти до лекційної зали.

Він піднявся на перший поверх, увійшов до зали через задні двері й приєднався до десятків студентів, які слухали лекцію доктора Тальбо. Вільям уважно вивчав викладача із заднього ряду, де знайшов собі місце. Доктор Тальбо, невисокий чоловік з чорнявим кучерявим нечесаним волоссям, був одягнений у вельветовий піджак і картату рубашку з краваткою-шнурком. Його довга чорна мантія була у крейді. Він говорив чітко й впевнено, лише іноді зазираючи у свої записи. Вільям так захопився розповіддю Тальбо про те, як видобуток раніше невідомих копалин на початку 70-х років остаточно зруйнував теорію одного виду, що навіть засмутився через дзвінок, який о 12-й годині сповістив про кінець лекції.

Вільям почекав, поки всі студенти вийдуть із зали, а доктор Тальбо збере свої записи, і підійшов центральним проходом до головного злодія.

Тальбо подивився на Вільяма крізь окуляри й спитав:

– Ми знайомі?

Вільям дістав своє службове посвідчення, від чого доктор схопився за край довгого дерев’яного столу, що стояв перед ним.

– Але я ж сплатив цей штраф за паркування!

– Певно, що так, сер. Але я маю поставити вам кілька запитань.

– Звісно, – сказав Тальбо, нервово розправляючи мантію.

– Почнемо з фіала місячного пилу. Як ви отримали його у власність?

– Так ви тут через це? – недовірливо спитав Тальбо.

– Так, сер.

– Це був подарунок професора Денінґа, який він мені заповів. А американці подарували йому фіал за публікацію його дослідження місячної поверхні.

– Чому він залишив такий важливий історичний артефакт саме вам?

– Я тоді працював з ним, був його асистентом, коли він писав дисертацію, а коли він пійшов на пенсію, я зайняв його посаду голови факультету.

– Мені дуже прикро вам це повідомляти, докторе Тальбо, але американці хочуть повернути свій місячний пил назад.

– З чого б це вони вирішили, що він належить їм? Вони не володіють Місяцем.

– Так, але вони здобули цей пил у своїй космічній місії, і, мабуть, містер Денінґ забув, що він підписав договір, який забороняє продавати або передавати його третій стороні.

– А що як я відмовлюся віддати його? – спитав Тальбо вже з більшою впевненістю.

– Американці почнуть судовий процес, і боюся, що їхні гаманці більші за ваш.

– То чому б їм просто не придбати цей бісів фіал на аукціоні?

– Згоден, це було б найлегше, – відповів Вільям. – Але вони стоять на тому, що цей фіал належить їм, і «Сотбіс» вже відкликав лот зі свого каталога. І ви не повірите, зараз фіал замкнений у сейфі як режимний об’єкт.

Тальбо розсміявся, направив скрючений вказівний палець на Вільяма й сказав, намагаючись наслідувати Клінта Іствуда:

– Давай, зроби мені ласку!

– Якщо ви підпишете форму відмови, сер, я заберу фіал із «Сотбіс» й поверну його у посольство, вирішивши цим проблему.

– Знаєте, містере Ворвік, якби я був мільйонером, я б поборовся із цими янкі, навіть якщо ціна йому лише кілька тисяч фунтів.

– І я був ви на вашому боці, але боюся, ми все одно програли б.

– Ви, мабуть, маєте рацію. Отже, що підписати?

Вільям відкрив портфель, витяг три однакові форми й поклав їх на стіл.

– Тут, тут і тут.

Тальбо уважно прочитав документи й підписав кожен з них.

– Дякую, сер, – сказав Вільям, поклав дві форми до портфеля, а одну передав доктору.

– Не хочете пообідати разом? – спитав Тальбо й зняв свою мантію, здійнявши хмару крейди.

– Тільки якщо ви знаєте паб, у якому можна було б пообідати в межах двох фунтів та восьми центів.

– Є краща ідея.

* * *

На шляху додому Вільям перевірив підписи доктора Тальбо. Йому дуже сподобався обід у їдальні викладачів разом з професором. Виявилося, що той теж шаленіє від мистецтва та палкий прихильник одного з місцевих художників, з яким він познайомився іще за часів бакалаврату. Доктор Тальбо придбав картину вулички у Селфорді авторства Лоренса Стівена Лорі за п’ятдесят фунтів, сума, яку він тоді не міг собі дозволити, та, власне, і зараз теж, хоча, як він зізнався Вільяму, він не міг би її продати.

– Тож на яких художників варто звернути увагу мені, враховуючи мою зарплатню? – поцікавився Вільям.

– Даяна Армфілд, Крейґ Еткінсон та Сідні Харплі. Ви можете побачити їхні роботи на Літній виставці Королівської академії мистецтв.

Вільям записав імена.

За обідом Вільям жартома запропонував замінити кілька піщинок місячного пилу на пісок з пляжа Блекпул, бо він був упевнений, що заступник генерального секретаря не помітить різниці. Тальбо це розсмішило, проте він уточнив, що його колега зі Смітсонівського інституту точно це помітить, хоча він, скоріше за все, ніколи й не бував на Блекпулі.

Нарешті Вільям розгорнув свій журнал, щоб подивитися, на які виставки варто піти. Він обрав три й обкреслив дати, які записав у свій щоденник: Пікассо, ранні роботи; Гокні, Каліфорнія чи смерть; та щорічна Літня виставка Королівської академії мистецтв, де він збирався подивитися на художників, яких йому порадив доктор Тальбо. Але він швидко про них забув, щойно перегорнув сторінку й побачив, що доктор Тім Нокс, директор Музею Фіцмолеан, проводить лекцію з історії музею та екскурсію через кілька тижнів.

Квитки коштували п’ять фунтів, а кількість відвідувачів обмежена до п’ятдесяти людей. Цікаво, чи місіс Волтерс вважатиме це необхідною витратою? Так чи інакше, він збирався туди піти.

Вільям погано спав уночі, хоча його єдиним подорожнім був замкнений портфель. Він хотів би розірвати обидва екземпляри форми, але знав, що це не допоможе й американці все одно отримають своє.

Уранці Вільям не поїхав до Скотленд-Ярду, а почав з Нью-Бонд-стрит. Він довго чекав біля будинку аукціону, доки швейцар не відчинив йому двері о дев’ятій. Мелані Клор уважно роздивилася підпис доктора Тальбо й порівняла його з підписом на документі на продаж, перш ніж попрощатися з лотом номер дев’ятнадцять. Вона вийшла за сейфом, у якому зберігався фіал, і повернулася за кілька хвилин. Вільям був шокований: фіал був меншим за його мізинець. Він обережно обгорнув його у носовичок, поклав до коробки та підписав іще кілька форм, перш ніж поїхати на Площу Гросвенора. Через п’ятнадцять хвилин він уже піднімався сходами Посольства США та доповів про мету свого візиту піхотинцю на рецепції. Вільям попросив дозволу побачитися з містером Андервудом.

– Вам призначено зустріч, сер?

– Ні, – відповів Вільям і дістав своє посвідчення. Піхотинець натиснув три кнопки на своєму телефоні, і коли з іншого боку почувся голос, повторив прохання Вільяма.

– На жаль, заступник генерального секретаря зараз не може вас прийняти, у нього зустріч, проте він має час о четвертій вечора.

– Скажіть йому, що у мене його місячний пил, – мовив Вільям.

Він почув: «Пропусти його нагору».

Вільям доїхав до четвертого поверху ліфтом. Заступник генерального секретаря вже чекав його у коридорі. Вони потиснули один одному руки.

– Доброго ранку, детективе, – сказав він, але продовжив, тільки коли за Вільямом зачинилися двері офісу. – Ви дуже швидкий як на англійця.

Вільям мовчки відкрив свій портфель і витяг звідти маленьку коробочку. Він розкрив її, обережно зняв носовичок та, ніби чарівник, дістав фіал.

– Оце воно? – розчаровано спитав Андервуд.

– Так, сер, – відповів Вільям і передав йому скриньку Пандори.

– Дякую, – сказав Андервуд, поставивши містилище на стіл. – Я зв’яжуся з вами, якщо будуть інші проблеми.

– Тільки якщо хтось викраде одну з ваших ядерних боєголовок, – сказав Вільям.

8

– Чи можу я отримати компенсацію за відвідування лекції у Фіцмолеані?

– Це пов’язано напряму зі злочином, який ви розслідуєте? – спитала місіс Волтерс.

– І так, і ні.

– Може, ви визначитеся?

– Так, це пов’язано зі злочином, який я розслідую, але я б усе одно пішов.

– Тоді це ні. Іще щось?

– Ви можете замовити мені квиток на прем’єру нового фільму про Джеймса Бонда? – Вільям чекав, що вона вибухне.

– Це пов’язано напряму зі злочином, який ви розслідуєте?

– Так.

– Який ряд вам потрібен?

– Це жарт?

– Я тут не жарти жартую, детективе констеблю. Який ряд?

– Позаду Майлза Фолкнера. Він…

– Ми тут усі знаєм, хто такий містер Фолкнер. Я подивлюся, що можна зробити.

– Але як…

– Не треба питань. І якщо у вас більше немає інших побажань, йдіть звідси.

* * *

Вільям приїхав до Фіцмолеану на кілька хвилин раніше. Він ще трохи постояв на вулиці Принца Альберта, щоб помилуватися чарівним архітектурним ансамблем, розташованим півколом. Він добре знав, що після викрадення Рембрандта у музей заразом пускають тільки п’ятдесят людей. Він зміг дістати сорок сьомий квиток на вечірню лекцію. Ще півтори години, і квитки були б розпродані. Він показав свій квиток охоронцю у формі, який направив його на другий поверх, де Вільям приєднався до невеликої групи поціновувачів мистецтва, які спілкувалися між собою та з нетерпінням чекали на появу доктора Нокса, знаного спеціаліста з епохи Відродження.

Вільям дуже чекав на цю лекцію й сподівався, що у директора музею буде власна теорія щодо зниклого Рембрандта. О першій хвилині на восьму до групи вийшла молода жінка, кілька разів поплескала в долоні, щоб привернути увагу групи, і сказала:

– Доброго вечора, пані та панове. Мене звати Бет Рейнсфорд, я наукова співробітниця галереї. На жаль, доктор Нокс захворів на ларингіт і ледь розмовляє. Сьогодні я прочитаю вам лекцію. Він щиро вибачається.

У залі пролунали невдоволені вигуки.

– Утім, директор впевнений, що вже за кілька днів повністю одужає, тому якщо ви прийдете сюди наступного четверга, то зможете послухати його лекцію. Тим, хто не зможе повернутися наступного четверга, повернуть гроші за квитки. А тим, хто хоче залишитися, я прочитаю лекцію та покажу нашу колекцію. Проте не хвилюйтеся, – додала вона, – вам теж повернуть гроші.

Її слова викликали легкий сміх.

З тих п’ятдесяти, хто прийшов, лишилося близько десятка, і Вільям був одним із них. Та він не міг відірвати очей від заміни директора. Її охайно підрізане волосся каштанового кольору окреслювало овал обличчя, і їй не треба було макіяжу, щоб притягувати погляд.

Але навіть не обличчя чи її стрункість причарували його; це був ентузіазм, з яким вона розповідала про голландців у мереживних рубашках та чорних штанях, котрі її оточували.

Коли вона вказала на першу картину, Вільям крадькома подивився на її ліву руку та зрадів, бо на її пальці не було обручки. Але ця чарівниця, мабуть, має хлопця, подумав він. І як йому дізнатися?

– Фіцмолеан, – розповідала Бет із сяючими очима, – був породженням місіс ван Гаасен, жінки видатного економіста Якоба ван Гаасена. Після смерті свого чоловіка ця неймовірна жінка зібрала колекцію голландського та фламандського живопису, яка поступається лише Рейксмузею або Ермітажу. У своєму заповіті вона відписала всю колекцію народові в пам’ять про свого чоловіка, з яким вона ділила цей будинок сорок три роки шлюбу.

Бет повела невелику компанію до наступної зали. Там вона зупинилася навпроти портрета молодого чоловіка.

– Франц Галс, – почала вона, – народився у Антверпені близько 1582 року. Його найдовершенішою роботою є картина «Веселий вершник», яку ви можете побачити у Зібранні Воллеса.

Вільям намагався сконцентруватися на Галсі, проте вирішив, що зробить це наступного тижня, коли доктор Нокс повернеться і не буде справляти на нього таке всеохоплююче враження. Він слідував за Бет, доки вони не зупинилися біля великої порожньої золоченої рами з табличкою «Рембрандт, 1606–1669».

– Саме тут, – шанобливо сказала вона, – висів шедевр Рембрандта «Синдики» до того, як сім років тому його викрали. На жаль, його досі не вдалося повернути.

– А галерея призначила винагороду за повернення картини? – спитав хтось із помітним бостонским акцентом.

– Ні. На жаль, місіс ван Гаасен ніколи не могло спасти на думку, що хтось може вкрасти один з її шедеврів, можливо, тому, що сама вона свого часу заплатила за картину шість тисяч доларів.

– Скільки це було б зараз? – поцікавився молодший голос.

– Картина безцінна, – сказала Бет, – і незамінна. Деякі романтики серед нас досі вірять, що одного дня картина повернеться у свій рідний дім.

Фразу супроводили легкі аплодисменти. Бет продовжувала:

– Рембрандт свого часу був найпопулярнішим художником Золотого віку Голландії і дуже амбіційною людиною. На жаль, він жив не відповідно до своїх достатків, а під кінець життя розпродав майже все своє майно на аукціонах, включно з кількома видатними полотнами, щоб роздати борги. Йому дивом вдалося уникнути банкрутства та боргової тюрми. Після смерті у 1669 році він був похований як жебрак, а його картини майже на сторіччя вийшли з моди. Але місіс ван Гаасен не сумнівалася в його генії і багато зробила для відновлення репутації найвеличнішого з голландських майстрів. Знавці мистецтва з усього світу приїжджали до Лондона, щоб побачити «Синдиків», які вважаються однією з найвидатніших його робіт, і місіс ван Гаасен ніколи не приховувала, що це її найулюбленіша картина з усієї колекції.

Бет повела свою маленьку групу до наступної картини, а після закінчення екскурсії ще довго відповідала на запитання. Урешті-решт, вона підійшла до «Весільного бенкету в Кані» Яна Стена, якого вона назвала «художником-оповідачем».

– Є ще питання? – наостанок мовила вона.

Коли група пішла, Вільям урешті наважився заговорити.

– Чудова лекція, – сказав він.

– Дякую, – відповіла Бет. – У вас іще якесь питання?

– Так. Ви вільні сьогодні ввечері?

Вона відповіла не одразу:

– На жаль, ні. У мене побачення.

Вільям посміхнувся.

– Що ж, я все одно запам’ятаю цей вечір. Дякую вам, Бет.

Коли він уже розвернувся до виходу, то почув:

– Але я вільна завтра.

* * *

Наступного ранку Вільям знайшов на теці зі справою на своєму столі жовтий стикер з текстом: «ТЕРМІНОВО: зателефонувати Ліз, тел. 01 735 3000».

– Що це? – спитав він Джекі.

– Не знаю, Яструб сказав, що це терміново і ти маєш передати діалог з Ліз йому у звіті в письмовій формі.

– Буде зроблено, – сказав Вільям, набираючи номер. За хвилину йому відповіла жінка:

– Вітаю, чим я можу вам допомогти?

– Це детектив констебль Ворвік зі Скотленд-Ярду. Мені потрібна Ліз.

– Підкажіть її прізвище, будь ласка, або відділ, у якому вона працює.

– Усе, що мені відомо, це те, що я маю поговорити з нею. Вона чекає на мій дзвінок.

– Це комутатор Букінгемського палацу, сер. У нас є тільки одна Ліз, і, на жаль, вона зараз зайнята.

Вільям почервонів.

– Вибачте, – вичавив він. – Я помилився номером.

Щойно він поклав слухавку, Джекі та детектив старший інспектор Ламонт розсміялися.

– Вона точно тобі передзвонить, – сказала Джекі.

– До речі, – сказав Ламонт, – Яструбу дзвонив американський посол, дякував за місячний пил. Молодець, хлопчино, тепер до роботи над «Вінстоном Черчиллем».

Вільям відкрив теку під назвою «Черчилль» і спробував зосередитися, але йому це не вдавалося, бо минулий вечір не виходив у нього з голови. Він не міг згадати, коли востаннє жінка захоплювала всі його думки. Сьогодні він точно піде з роботи до сьомої, навіть якщо у кабінеті командора все ще горітиме світло.

Він зібрався з думками, поки читав про майстерну махінацію, яку вигадав дрібний шахрай для свого збагачення. Коли він дочитав до останньої сторінки, то зрозумів, що йому доведеться обійти багацько книжкових магазинів Вест-Енду, щоб спіймати крадія на гарячому. Він попередив детектива старшого інспектора Ламонта, який був зайнятий пошуком міжнародного викрадача прикрас, що він має поборсатися у книжковій пилюці та не повернеться до кінця робочого дня.

Вільям вирішив розпочати у «Гетчардс» з Пікаділлі, де працював менеджер Пітер Гідді – він перевірив його ім’я ще раз, – який подав заяву. Він вийшов зі Скотленд-Ярду та пішов у бік «Моллу» і, проходячи повз Букінгемський палац, не міг не думати про той сором, коли він намагався подзвонити Ліз, потім повернув до площі Сент-Джеймс та випірнув на Пікаділлі, де пройшов крізь двері з трьома ордерами постачальника королівського двору.

Вільям спитав жінку за прилавком, чи може він побачити містера Гідді. Той з’явився і, перевіривши посвідчення Вільяма, повів його в офіс на четвертому поверсі й запропонував йому кави.

– Що першим викликало ваші підозри? – спитав Вільям, відкриваючи блокнот.

– Спочатку я взагалі не побачив чогось підозрілого, – відповів Гідді. – Черчилль був політиком, тому підписав величезну кількість своїх книжок. Але дуже важко знайти його шеститомник «Друга світова війна», повністю підписаний. Але коли я побачив таку ж серію у «Гейвуд Гілл», а за тиждень іншу в «Меггс», я почав сумніватися.

– Можете описати людину, яка принесла вам її на продаж? – запитав Вільям.

– Чесно кажучи, погано. Чоловік середнього зросту, на вигляд років шістдесят-шістдесят п’ять, сивий, трохи згорблений, із сильним акцентом. Типовий клієнт «Гетчардс».

Вільям посміхнувся:

– Ви, мабуть, навіть не спитали його ім’я.

– Ні. Він сказав, що не хоче, аби його діти довідалися, що він продає родинну цінність.

– Але ви мали б виписати йому чек.

– Зазвичай я так і роблю, проте він наполягав на готівці. Він з’явився за кілька хвилин до закриття, бо знав, що тут буде мало відвідувачів.

– Скільки коштує звичайне непідписане зібрання книжок?

– Сто фунтів, якщо вони в оригінальних обкладинках.

– А підписане зібрання?

– Три сотні, може, триста п’ятдесят в ідеальному стані.

– Можна спитати, скільки ви заплатили за нього?

– Двісті п’ятдесят фунтів.

– Отже, цей чоловік придбав непідписане зібрання книжок за сотню фунтів, підробив шість підписів та заробив на цьому сто п’ятдесят фунтів. Невеликий грабіж.

– Згоден, – не надто здивовано сказав Гідді. – Але якщо хтось із наших клієнтів дізнається, що ми продаємо книжки з фальшивими підписами, ми можемо втратити королівський ордер.

Вільям розуміюче кивнув.

– Як ви гадаєте, він може повернутися?

– Навряд чи він ризикне провернути таку махінацію вдруге у такому ж книжковому магазині. І чесно кажучи, є багато інших, завдяки яким він може заробляти роками.

– Отже, з якого магазину мені розпочати?

– Я дам вам список місць, де спеціалізуються на перших виданнях з підписами, – сказав Гідді, витягаючи із шухляди свого столу тоненьку книжечку.

– Дякую, – сказав Вільям, швидко гортаючи сторінки.

– Не хвилюйтесь, майже всі вони знаходяться поблизу, – сказав менеджер, супроводжуючи Вільяма до ліфта.

Детектив констебль Ворвік провів решту дня, обходячи книжковий за книжковим, та з’ясував, що шахрай був працьовитим чолов’ягою. Коли він не купляв, він продавав. Він був із дрібних ремісників, яких заохочувала влада. Кожен з менеджерів пообіцяв повідомити Вільяма, якщо в крамниці з’явиться чоловік, схожий за описом містера Гідді, та запропонує на продаж зібрання «Другої світової війни» Вінстона Черчилля з підписами, але всі погоджувалися, що шахрай навряд чи з’явиться у тому самому магазині вдруге.

– Якщо він з’явиться, будь ласка, подзвоніть мені у Скотленд-Ярд за номером 230 1212 і попросіть з’єднати з 2150, – сказав Вільям, перш ніж рушити до наступної крамниці.

Вільям продовжував пошуки, поки о шостій за ним не зачинилися двері останньої книжкової крамниці. Він доїхав на метро до станції Вікторія і побіг до Тренчард-Хаусу. Він швидко прийняв душ і замислився, незвично довго вирішуючи, що вдягнути. Нарешті він зупинився на блакитному блейзері, білій сорочці з відкритим коміром та сірих брюках, але відмовився від ідеї одягти краватку з університетських років.

Щойно він вийшов з квартири, як зрозумів, що запізниться, якщо не візьме таксі, – місіс Волтерс не оцінила б такої витрати.

Таксі висадило його біля «Єлени», на Фулгем-роуд за сім хвилин до призначеного часу.

– Джино, це дуже важливе побачення, – сказав Вільям офіціанту, щойно той представився. – Перше, якщо бути точним. Тому мені може знадобитися ваша допомога.

– Я потурбуюся про це, містере Ворвік. Я посаджу вас до тихого алькову.

– О боже, ось і вона, – прошепотів Вільям.

– А, синьйорино, – сказав Джино і з легким поклоном взяв її під руку. – Містер Ворвік уже тут і чекає на вас за своїм звичайним столиком.

Вільям підірвався з-за столика, намагаючись не вилуплювати очі на Бет. На ній була жовта сукня до коліна з відкритими плечима, світло-зелена шовкова хустка та нефритове кольє, що доповнювало її образ.

Джино допоміг їй сісти, поки Вільям чекав стоячи.

– Бачу, ви тут завсідник, – сказала Бет, вмостившись на стільці.

– Ні, я тут вперше. Мені це місце порадив друг.

– Але офіціант…

– Його я теж вперше бачу, – сказав Вільям, коли Джино повернувся з меню. Бет засміялась.

– Отже, містере Ворвік, вам як завжди?

– А що я завжди замовляю? – спитав Вільям. Джино здивовано подивився на нього, і Вільям продовжив:

– Бет знає, що я тут вперше. Що ви порадите?

– Для чарівної синьйорини у нас…

– Джино, не перегравайте.

– Невже ви не вважаєте її чарівною?

– Вважаю, звісно, але не хочу, щоб вона втекла до того, як принесуть першу страву.

Бет підняла очі від меню.

– Не хвилюйтеся, не втечу. Не до другої страви, у будь-якому разі.

– А що ви будете пити, синьйорино?

– Келих білого вина, будь ласка.

– Пляшку «Фраскаті», – сказав Вільям, пригадуючи назву вина, яке зазвичай замовляв його батько, але сам детектив не мав уяви, скільки воно може коштувати.

Коли Джино прийняв їхнє замовлення й пішов, Бет запитала:

– То Вільям чи Білл?

– Вільям.

– Ви працюєте у мистецькій індустрії чи просто фанат музеїв?

– І те, й інше. Я ще з дитинства люблю музеї, проте зараз працюю у відділі витворів мистецтва та антикваріату у Скотленд-Ярді.

Здавалося, Бет трохи вагалася, перш ніж сказати:

– Отже, ви прийшли до Фіцмолеану по роботі.

– Доки не побачив вас.

– Ви ще гірший за Джино.

– А ви?

– Ні, я не гірша за Джино.

– Ні, я не про це… – мовив Вільям, з жахом думаючи про те, що з його останнього побачення пройшло дуже багато часу.

– Я знаю, про що ви, – підколола його Бет. – Я викладаю історію мистецтв у Даремі.

– Я знав, що обрав неправильний університет.

– А де ви навчалися? – спитала вона, коли Джино повернувся зі страчателою просто з жару.

– Кінгз. Також історія мистецтв. А після Дарему?

– Пішла до Кембриджу, а потім писала дисертацію доктора філософії про дипломата Рубенса.

– Я майже почав навчання в аспірантурі за злочинцем Караваджо.

– Це пояснює, чому ви опинилися у поліції.

– А потім ви одразу пішли до Фіцмолеану?

– Так, це була моя перша робота після Кембриджу. Мабуть, учора було дуже помітно, що це моя перша спроба провести екскурсію.

– Ви були неймовірною.

– Я ще тільки починаю, ви це зрозумієте, коли послухаєте лекцію Тіма Нокса наступного тижня.

– Не можу навіть уявити, як це – замінити свого начальника останньої миті.

– Це було жахливо. Отже, наважуся спитати: як близько ви до повернення мого Рембрандта?

– Вашого Рембрандта?

– Так. Усі працівники Фіцмолеану стають власниками, коли йдеться про «Синдиків».

– І я розумію чому. Проте через сім років ця справа стала, як то кажуть, висяком.

– Але ж ви не працюєте над цією справою останні сім років?

– Менше семи тижнів, – підтвердив Вільям. – Але я впевнений, що зможу повернути Рембрандта вам до кінця наступного місяця.

Бет не засміялася.

– Я все ще вірю, що картину можна знайти й повернути у галерею.

– Я б хотів погодитися з вами, – сказав Вільям, коли Джино забирав порожні тарілки, – але не всі мої колеги так вважають.

– Ви думаєте, вона знищена? – спитала Бет. – Я просто не можу повірити, що може існувати такий лиходій.

– Навіть якщо цій людині вдавалося уникати в’язниці сім років?

– То ви знаєте, хто її викрав?

Вільям не відповів, але відчув полегшення, коли з’явився Джино з основною стравою.

– Вибачте, – сказала Бет. – Мені не варто було питати. Але якщо я можу чимось допомогти, просто дайте мені знати.

– Є дещо. Нещодавно ми знайшли дуже точну копію «Синдиків», і мені цікаво, чи не знаєте ви когось, хто спеціалізується на такому?

– Це не моя парафія, – визнала Бет. – Я спеціалізуюся на мертвих голландцях та фламандцях. Але ви, мабуть, уже були у Галереї підробок у Ноттінг-гілл?

– Ніколи не чув про таку, – сказав Вільям, намагаючись відшукати неіснуючий блокнот у кишені свого піджака, забувши, що він не на роботі.

– На них працює велика кількість художників, які можуть підробити полотно будь-якого майстра, живого чи мертвого.

– Це легально?

– Не знаю, це ваша справа, – посміхнулася Бет. – Якщо ви не проводите дні та ночі виключно у пошуках мого Рембрандта, то маєте розв’язувати важливіші справи.

– Викрадення маленького фіала місячного пилу та кілька підробок «Другої світової війни» Вінстона Черчилля.

– Розкажете про це мені?

Бет помирала зі сміху, коли Вільям розказував їй про доктора Тальбо та заступника американського генерального секретаря. Вона навіть порадила йому звернути увагу на непідписані збірки Вінстона Черчилля.

– Може, так вам швидше вдасться вийти на слід вашого шахрая і ви будете на один крок попереду.

– Гарна ідея, – погодився Вільям, вирішивши не казати їй, що саме цим він займався весь день. – Може, нам варто частіше бачитися, і тоді ви зможете стати детективом.

– А ви – читати лекції у Фіцмолеані.

Обидвоє засміялися.

– Перші побачення такі дивні, – сказав Вільям.

– А це що, перше побачення? – спитала Бет, м’яко усміхаючись.

– Сподіваюсь.

– Кави? – спитав Джино.

Вільям не помітив, як пролетів час, доки Бет не прошепотіла:

– Здається, персонал хоче додому.

Вільям озирнувся й зрозумів, що вони останні клієнти в ресторані, та попросив рахунок.

– Ви мешкаєте десь поблизу? – спитав він.

– У Фулгемі, з другом. Але не хвилюйтеся, я доїду автобусом.

– На жаль, я не зможу сплатити проїзд, – сказав Вільям, подивившись на рахунок. – Можна провести вас додому?

– Сподіваюся, ми скоро побачимо вас знову, синьйорино, – сказав Джино, відчиняючи для них двері.

– Я ще не вирішила, – сказала Бет, посміхаючись у відповідь.

Вільям узяв її за руку, коли вони переходили дорогу, і вони безупинно верзли якусь нісенітницю, доки не опинилися біля дверей Бет. Вільям нахилився й поцілував її у щоку. Коли вона встромила ключ у замок, він спитав:

– Підете зі мною у Галерею підробок?

– Чи буває таке, що ви не при виконанні, детективе констеблю Ворвік? – спитала вона.

– Поки існує навіть нікчемна можливість, що я знайду вашого Рембрандта, міс Рейнсфорд, – ні.

9

Правило просте: якщо телефон дзвонить, ти береш слухавку незалежно від звання. Потім записуєш деталі й передаєш Ламонту, який вирішує, хто працюватиме над справою за умови, якщо справа є. Часто дзвонили публічні особи, які скаржилися на зникнення родинної цінності на кшталт альбому гравюр та хотіли знати, коли поліція збирається її повернути. Тоді слід було пояснити, що про грабіж треба повідомляти у місцевий відділ поліції, оскільки у витворах мистецтва та антикваріаті працюють лише чотири офіцери, тому вони не можуть розглядати кожну справу. Але командор завжди нагадував, що для старої леді її втрачена вікторіанська брошка – коронна коштовність, а для багатьох людей це єдиний прямий контакт з поліцією.

– Коли кладеш слухавку, – казав він Вільяму, – ти маєш бути впевнений, що на тому кінці дроту залишився задоволений клієнт, а не людина, переконана, що поліція проти неї.

Вільям підняв слухавку.

– Вибачте за дзвінок, – прозвучав добре поставлений голос. – Сподіваюся, я не марную ваш час.

– Ви не марнуєте мій час, – сказав Вільям, – якщо впевнені, що стався злочин.

– Проблема в тому, що я не впевнений, що стався злочин, проте ситуація справляє темне враження.

Вільям усміхнувся з дивного виразу.

– Скажіть, будь ласка, як ваше ім’я, сер? – спитав він і взяв ручку, хоча знав, що близько половини зазвичай кидають слухавку після цього питання.

– Джеремі Вебб. Я працюю у Лондонській срібній скарбниці, що у Сіті. Мабуть, ви ніколи про нас не чули.

– Ще в школі я був там з батьком, ми шукали подарунок на мамин день народження. Ніколи не забуду це місце, там, мабуть, з десяток різних магазинчиків, усі дуже таємничі…

– Тридцять сім крамниць, – сказав Вебб. – Цього року я займаю посаду президента Асоціації Лондонської срібної скарбниці, й саме через це я вам телефоную. Кілька наших членів повідомили мене про проблему.

– Яку проблему? – спитав Вільям. – Не кваптеся, містере Вебб, та опишіть усі деталі, навіть найдрібніші.

– Дякую, – відповів Вебб. – До складу АЛСС входять кілька членів, які переважно займаються купівлею та продажем срібла. Це може бути будь-що, від вікторіанської ложки до великої вази для обіднього столу. Зараз, щоб мати сертифікат стерлінгового, все срібло, як мені відомо, повинно мати клеймо та пройти лабораторне дослідження. Жоден серйозний колекціонер не придбає річ, яка не має правильного клейма.

Вільям завмер, чекаючи на продовження:

– Останні кілька місяців у скарбниці з’являвся чоловік, який хотів придбати вироби, віком щонайменше сто років. Йому не важливо, чи це медаль з нагоди коронації Георга V або шкільна нагорода за найдовший стрибок. Одне з чотирьох клейм на виробах позначає рік виготовлення, і деякі з моїх колег помітили, що цей чоловік завжди перевіряє вік за допомогою лупи, перш ніж розглянути сам виріб.

– Лупи?

– Вибачте, – сказав Вебб. – Це маленьке збільшувальне скло, яке використовують ювеліри та годинникарі.

– Зрозуміло, – відповів Вільям, хоч і не міг второпати, до чого все йде.

– Інша дивна річ, яку помітили мої колеги, полягає в тому, що він завжди платить готівкою.

– Великими купюрами?

– Ні. Ми завжди уважно стежимо за цим, оскільки враховуємо останні директиви Міністерства фінансів, що стосуються відмивання грошей. Чи я досить зрозуміло пояснюю, офіцере?

– Так, містере Вебб. Ви знаєте, як звуть цього джентльмена?

– У цьому вся й справа, – сказав Вебб. – Ми завжди записуємо імена та адреси кожного покупця, але цей чоловік кожного разу представляється різними іменами та дає різні адреси.

Тепер Вільяму стало справді цікаво.

– Чи хтось із ваших продавців має уяву, ким може бути цей чоловік?

– Один з наших дилерів каже, що він його знає, проте не може згадати, звідки. Він стверджує, що не знає його справжнього імені.

– Ви кажете, «стверджує». Це означає, що ви не впевнені в його чесності.

– Кілька років тому цей продавець був засуджений до шести місяців ув’язнення за продаж викрадених товарів. Служба пробації попросила нас дати йому другий шанс, і ми це зробили, хоч і з недовірою. Але ми попередили: якщо він хоч раз спробує перетнути межу, він буде виключений з асоціації.

– Як його звати?

– Кен Еппл’ярд.

Вільям записав це ім’я.

– Враховуючи ваш досвід, містере Вебб, у вас є теорія, нащо цей загадковий чоловік скуповує так багато старовинного срібла?

– Спершу я вважав, що це випадок відмивання грошей, але він почав повертатися знов і знов. І це не має жодного сенсу – якщо він, звісно, не ідіот. Потім я подумав, що він може переплавляти срібло, але це теж не найкраща ідея, оскільки зараз вартість срібла падає. Отже, маю зізнатися, я цілком спантеличений. Утім, наша наглядацька рада вирішила, що я маю повідомити вас про це.

– Дуже вам дякую, містере Вебб. Я одразу передам цю інформацію своєму начальнику й повернуся до вас.

Але першим, що зробив Вільям після дзвінка, був похід на мінус перший поверх, де містилася національна база даних поліції. Констебль поліції, який на вигляд був іще молодшим за нього, вбив ім’я Кена Еппл’ярда у пошук, і за мить список його попередніх судимостей був у нього в руках. Еппл’ярд справді був засуджений до шести місяців за продаж викрадених товарів. Вільям із задоволенням зауважив, що з того часу порушень більше не було, хіба що кілька штрафів за паркування. Ворвік повернувся в офіс з великим аркушем.

Ламонт розмовляв по телефону, проте жестом запросив Вільяма присісти на стілець навпроти нього. Вільям знав, що начальник допомагає Інтерполу зі справою про контрабанду діамантового кільця, яке вдалося перевезти з Гани до Дубая. Щойно Ламонт поклав слухавку, він переключив свою увагу на Вільяма, який стисло виклав суть справи.

– Босе, як ви гадаєте, чого він хоче? – запитав Вільям, коли закінчив свою доповідь.

– Не знаю. Але перше, що ти маєш з’ясувати, це його особистість, бо до цього моменту ми просто ходимо у пітьмі.

– З чого мені почати?

– Почни з того, що у тебе є. Піди до Скарбниці та поговори з Еппл’ярдом. Але обережно. Він нещодавно звільнився, тому йому буде незручно перед колегами. Спробуй вдати із себе клієнта, а не копа.

– Зрозумів, сер.

– І ще, Вільяме: чому ти досі не заарештував Черчилля?

– Він заліг на дно, сер. Але щойно він спливе нагору, я його із задоволенням схоплю за горло.

Ламонт усміхнувся й повернувся до контрабандистів.

* * *

Вільям добре знав, де знаходиться Срібна скарбниця, але спочатку вирішив поговорити з батьком. Він зателефонував йому й запропонував разом пообідати.

– У мене є година, – відповів сер Джуліан, – але не більше.

– У мене теж десь стільки ж, батьку. До того ж і я можу заплатити тобі два фунти та вісім пенсів.

– Я прийму цю милостиню, хоча ти знаєш, що це значно нижче за мій звичайний тариф. Зустрінемося біля «Лінкольнз Інн» о першій.

Вільям вийшов зі Скотленд-Ярду й поїхав у Сіті автобусом. Він трохи пройшовся по Ченсері Лейн й увійшов у Лондонську срібну скарбницю. Список усіх продавців висів біля входу на стіні. Крамниця містера К. Еппл’ярда знаходилася під номером 23. Вільям спустився широкими сходами до підвалу, де був довгий коридор з рядом магазинчиків, розміщених по обидва боки.

Він хотів подивитися на кілька гарних речей, які йому сподобалися, але не дозволив собі відволіктись від пошуку крамниці під номером 23. Еппл’ярд саме показував клієнту цукорницю, коли Вільям знайшов його магазин. Він зупинився біля магазину навпроти та почав розглядати перцевницю у формі суфражистки. Ідеальний подарунок на Різдво для Ґрейс, подумав він. Вільям вирішив спитати ціну, і коли клієнт Еппл’ярда пішов, він перемістився до нього.

– Доброго ранку, сер. Шукаєте щось особливе?

– Когось, – сказав Вільям, – когось особливого, – та дістав своє посвідчення.

– Я нічого не зробив, – одразу почав захищатися Еппл’ярд.

– Ніхто не каже, що ви щось зробили. Я просто хочу поставити вам кілька запитань.

– Це про того чоловіка, який скуповує старе срібло?

– Так, ви мене зрозуміли.

– Мені справді нічого вам сказати. Я натрапив на нього у Пентонвіллі, але не пам’ятаю його імені. Я роками намагався забути цей період життя, не змушуйте мене згадувати про це.

– Я вас розумію, – сказав Вільям. – Але було б чудово, якби ви могли згадати щось іще про цього чоловіка – зріст, вік, будь-які особливі прикмети.

Еппл’ярд подивився у простір так, ніби намагався викликати образ з повітря.

– Брита голова, шість футів зросту, п’ятдесят-п’ятдесят п’ять років.

– Ви знаєте, за що він сидів?

– Не маю гадки. Золоте правило в’язниці: ніколи не питай, за що сидить інший, і ніколи не кажи, за що сидиш сам.

Вільям додав цей факт у депо своєї пам’яті. Еппл’ярд затих на кілька хвилин, а потім додав:

– У нього було невелике тату у формі серця з ім’ям Енджі на правому передпліччі.

– Ви дуже мені допомогли, містере Еппл’ярд, – сказав Вільям, передаючи йому свою візитку. – Якщо згадаєте іще щось, подзвоніть мені.

– Мені треба повідомити колег про ваш візит?

– Я просто черговий покупець, – сказав Вільям і перейшов до протилежного магазинчика, щоб спитати, скільки коштує перцевниця-суфражистка. Тижневу зарплатню… Навколо було достатньо годинників, які нагадували Вільямові про зустріч з батьком за п’ятнадцять хвилин, і він поспішив, бо знав, що той почне обідати без нього.

* * *

Вільям вибіг на вулицю, повернув праворуч і побіг далі. Він дістався до «Лінкольнз Інн» о 12:56 і побачив, що батько саме перетинав площу.

– Що привело тебе у ці краї? – спитав сер Джуліан, поки вони з сином йшли довгим коридором, прикрашеним портретами поважних суддів.

– Справи й задоволення. Я поясню за обідом. Як там мама?

– Добре, вона передавала тобі привіт.

– А Ґрейс?

– Така ж дивна. Захищає растамана з п’ятьма жінками та чотирнадцятьма дітьми, який намагається довести, що він мормон і не підкоряється законам полігамії. Певно, що вона програє, як завжди.

– Може, колись вона тебе здивує, – сказав Вільям, коли вони вже заходили до їдальні.

– Тут самообслуговування, тож візьми тацю, – сказав йому батько, роблячи вигляд, ніби не почув його слів. – У жодному разі не бери м’ясо, краще салати.

Вільям узяв тарілку сосисок, пюре та солодкий пиріг і попрямував до столика на іншому боці кімнати.

– Ти запросив мене поспілкуватися або спитати поради? – запитав сер Вільям, беручи сільничку. – Нагадую тобі, що моя консультація коштує сто фунтів на годину і час уже пішов.

– Тоді можеш вирахувати ці гроші з моїх кишенькових, бо у мене справді є питання до тебе.

– Давай.

Вільям пояснив батькові причину, за якої він провів ранок у Срібній скарбниці.

– Вражаюче, – прокоментував батько, коли Вільям завершив розповідь. – Тож тобі треба знайти таємничого покупця, що переплавляє срібло, якому більше ста років.

– Але ми точно не знаємо, що він робить саме це.

– Тоді нащо йому це потрібно, тільки якщо він не ексцентричний багатій. А якби він таким був, він не давав би кожного разу різні адреси та імена.

– Інші ідеї, батьку?

Сер Джуліан помовчав, а потім доїв свій суп і сказав:

– Монети. Це мають бути монети.

– Чому монети?

– Це має бути чимось важливішим, ніж звичайне срібло, інакше тут немає жодного сенсу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Лондонська юридична установа.

Повернутися

2

Примогенітура – принцип успадкування майна і титулів від батька старшим сином, народженим у законному шлюбі, виключаючи при цьому молодших синів, дочок та інших родичів.

Повернутися

3

Джордж Джеффріс, 1-й барон Джеффріс (1645–1689) – суддя, відомий своєю жорстокістю.

Повернутися