Михайло Іллєнко
Толока. Краєвид з вікна хати

Малюнки з режисерського сценарію Михайла Іллєнка

В оформленні обкладинки використано ескіз художника фільму «Толока» Романа Адамовича.

Художник-оформлювач М. Мендор

© М. Іллєнко, текст, ілюстрації, 2020

© М. Мендор, художнє оформлення, 2020

Від Автора

Кіноповість «ТОЛОКА. КРАЄВИД З ВІКНА ХАТИ», що Ви зараз гортаєте, не є стенограмою фільму «Толока», це його розширена, чотирисерійна версія:

«ТОЛОКА – ПОДОРОЖ ПЕРША»

«ТОЛОКА – ПОДОРОЖ ДРУГА»

«ТОЛОКА – ПОДОРОЖ ТРЕТЯ»

«ТОЛОКА – ПОДОРОЖ ЧЕТВЕРТА»

У кіноповісті є епізоди, які не побачили глядачі в кінотеатрах. Ці епізоди довелося скоротити до стандартів кінопрокату (120 хвилин). Кіноповість є результатом продовження роботи над фільмом – заготовкою для чотирьох телевізійних серій.

У кіноповісті ви знайдете епізоди, яких немає в прокатному двогодинному варіанті фільму. Майже всі ці епізоди вже існують як відзнятий матеріал. Вони позначені в тексті курсивом.

Кіноповість дозволяє зупинитися на несподіваних поворотах сюжету, розставити акценти, уповільнює рух екранного часу, а головне – до контексту фільму додається дуже важлива складова: кілька нічних розмов ХАТИ з КАТЕРИНОЮ. За жанром ці розмови – спілкування двох жінок, одна з яких побачила в житті набагато більше, ніж інша. Інколи КАТЕРИНА обговорює з ХАТОЮ історичні, навіть філософські проблеми, буває, вони розмірковують про побут, часом взаємини загострюються до суперечок «свекруха – невістка».

Нічні розмови між ХАТОЮ і КАТЕРИНОЮ надають ХАТІ право голосу, змінюють статус ХАТИ з нерухомості на живе створіння, що має свою пам’ять, свою душу.

Запрошення на толоку

До 1991 року я не міг сподіватися зняти «Толоку» через гостру несумісність з канонами радянської ідеології. Після 1991-го з’явився шанс, але наш кінематограф почав гальмувати й на середину дев’яностих примерз до рейок на довгі півтора десятиліття. Час від часу його вдавалося підштовхнути, але невдовзі він знову зупинявся перед червоним світлом. «Толока» не була винятком.

Перший раз розпочати роботу над екранізацією балади Тараса Шевченка «У тієї Катерини хата на помості» на студії імені Олександра Довженка вдалося у 2004 році. До зйомок не дійшло – фільм зупинили.

Не подумайте, що я скаржуся. Мені нема на що. Після 1991 року я зняв, крім короткометражних, чотири повнометражні фільми – «Фучжоу», «Сьомий маршрут», «ТойХтоПройшовКрізьВогонь» і «Толоку».

Всі ці фільми для мене – окремі й дуже особливі сторінки. «Фучжоу» – 20 років життя від задуму до реалізації (1975–1995), «Сьомий маршрут» – 22 роки (1975–1997), «ТойХтоПройшовКрізьВогонь» – 45 (1967–2012), «Толока» – 53 роки життя (1967–2020).

Ці чотири фільми є для мене принциповими не тому, що довгоочікувані, а тому, що їх неможливо було зняти до 91 року. А дуже хотілося.

Довелося мріяти. Намріяв 140 років. Я не можу розділити на чотири частини роки очікування, бо для мене це один фільм – квартет, що складається з різних музичних інструментів, але об’єднаний спільною мелодією. Навіть «Сьомий маршрут», що має вигляд несподіваної електрогітари поміж бандури, кобзи й флейти-дубельцівки, підтримує спільний ритм. У кожному з цих фільмів є репетиція «Толоки»: у «Фучжоу» – хата, що пливе посеред моря разом з хазяїном, який не може її покинути; у фільмі «ТойХтоПройшовКрізьВогонь» – натуральна українська толока поруч з індіанськими вігвамами. Навіть у цілком урбаністичному «Сьомому маршруті» поранений боєць посеред пустелі за лічені секунди будує хату, вік якої від народження до смерті – лічені хвилини. Феномен української хати – таємниця толоки – починаючи з 1967 року проростала епізодами в інших задумах, сценаріях, фільмах.

Хата народжується під час толоки

Фільм народжується багато разів – під час виникнення задуму, потім коли пишеться сценарій, а далі – на кожному новому етапі, з кожним новим членом знімальної групи, з кожним затвердженим актором, з кожним знімальним днем, під час монтажу і створення музики… Але справжнє народження фільму – у глядацькій залі. Так само, як народження хати під час толоки.

Кажуть: «Як човна назвали, так він і попливе». Здається, це так само стосується і фільмів. «Толоку» ми знімали толокою – знесли докупи очерет, глину, реквізит, операторську техніку, костюми, зібрали знімальну групу, після зупинки фільму зібрали ще одну, запросили акторів, одного крука, одну козу, одного собаку, коней запросили, чорнобильську пожежну машину, парочку німецьких штурмовиків «Юнкерсів», дванадцять вагітних жінок, кульову блискавку, не забули секретаря сільського партосередку, один ураган, одного Героя Радянського Союзу з золотою зіркою на грудях, один загін польських гусарів проти татарської кінноти, три десятки українських бранок, озброїли й вдягли два війська – Карла ХІІ (25 000 вояків) і Петра І (42 000 вояків)…

Звичайно, ми не змогли б це зробити, якби не існувало Магії Тараса Шевченка.

А також Магії Дзеркала Екрану.

Саме ці магічні сили допомогли об’єднати в одному фільмі далекі часи із сьогоденням: XVII сторіччя – з подіями, що передали естафету далі від 1709 року до 1918, від 1933 до 1941, 43, 54, 84, 86, 88 року і поступово дісталися наших днів.

Власне, саме тут відповідь на запитання: «Чому герої фільму (включно з собакою) живуть так довго?» Шевченко взагалі розглядав всі покоління українців як одне єство, свої слова присвячував «І мертвим, і живим, і ненародженим».

Наш фільм – це чотирьохсотрічна подорож хати Катерини просторами ризикованого землеробства за умов, несумісних з життям, у пошуках таємниці толоки. Толока має багато таємниць. Толока – не лише будівельний процес. Це стратегічний ресурс існування України. Цей ресурс невичерпний, він відновлюється кожного разу, коли зимовим морозним світанком виходять на кригу ставків, озер і річок чоловіки з косами й починають косити очерет, щоби вкрити цим очеретом свої майбутні хати.

Очерет, всім відомо, – це душі померлих. Хто, як не вони, зможуть захистити хату від холодних осінніх дощів, від літньої спеки?

Очерет бережно, стеблина до стеблини, везуть до нової хати, де на кроквах вже лежать жердини в очікуванні, коли до роботи візьмуться ушивальники, щоби вшити снопами очерету дах. Хати, власне, ще немає. Є лише дерев’яна конструкція. Можна було б назвати її кресленням хати, що спирається на землю й займає частину небесного простору. Але креслення малюється під лінійку, а де була лінійка, коли вибирали з трьох кривеньких акацій дві рівніші? Інших поблизу й не було.

Єдине, що тесалося під струну – сволок (центральна балка). Він робився з липи, інколи передавався від старої хати до нової, бо знайти потрібне дерево було непросто. Решту конструкції «креслили» без лінійки та циркуля: «Два пальці від сонця». Очерет вкладали так, щоби жодна краплина дощу не знайшла дороги між стеблинами. Передбачливо випускали дармовис за межі стін, аби захищав їх від зимової крижаної крупи, не давав дощам розмивати глину, зберігав малюнки-обереги. До речі, глину хазяїн копав якнайближче, щоби яма була потім ставком для гусей та качок. Залишалося підвезти до хати лозу й ліщину, аби було чим заплітати стіни й головне – зібрати толоку. Відмовитися від толоки вважалося гріхом і вимагало сповіді, каяття і спокути.

Нарешті – толока!

Все відбувалося одночасно: сусіди несли зі ставка воду, родичі заплітали стіни, товкли глину, додавали до замісу полову, солому та кізяк (для міцності), збирали всіх наявних дітей (для пустощів), жінки починали готувати вечірній «фуршет» (для настрою) і співали. Коли хата перетворювалася на величезний плетений кошик з вікнами та дверима, починали замазувати кошик глиною. Стіни підіймалися протягом дня – живіть!

Але вік української хати короткий – від війни до війни.

Швидко руйнувалася хата, але й воскресала ще швидше, бо поруч завжди була глина, очерет, горбатилася степова акація, а головне – толока!

Якось я почув ці думки уголос від брата. Ми з Юрою сиділи перед старою хатою в селі Бучак, де літом 1967 року відбувалися зйомки його фільму «Вечір напередодні Івана Купала». Протягом наступних років я залишався і досі залишаюся причарованим цією версією призначення української хати, але одна справа – версія, а інша справа – сюжет фільму. Мені (студенту) одразу захотілося перетворити версію на сюжет, але сюжет вперто не складався. Я фантазував, вигадував, шукав про толоку в літературі, у живописі, у казках – ніде нічого знайти не міг. Навіть в українських піснях, у яких є про все, про толоку – ані звуку (мораторій на спогади про толоку – ще одна її таємниця).

Дуже захотілося порушити цей мораторій, тож я продовжував свої спроби та пошуки. Не зміг знайти про толоку навіть у Тараса Шевченка, але гортаючи сторінки «Кобзаря», прочитав: «У тієї Катерини хата на помості». Подумав: Нарешті! Це, мабуть, про хату!

Виявилося – про любов. І про війну.

Далі сюжет склався сам: Продається незавершена війна. Не дорого і в хорошому стані.

В якийсь момент знадобилася допомога Івана Миколайчука (згадалася розповідь Івана про своє дитинство, яка мене свого часу вразила). Коли я почув цю розповідь, спитав, чи записана вона в Івана як сценарій, чи збирається він екранізувати цю сторінку своїх спогадів. Почув, що не записана. До екранізації не дійшло – невдовзі Іван помер.

Сценарій, що почався з розмови з братом, розшукав свій сюжет у рядках балади про Катерину, звернувся по допомогу до спогадів легендарного українського актора: Іллєнко, Шевченко, Миколайчук – у цьому трикутнику я складав сюжет фільму, а тепер продовжую шукати таємницю толоки в кіноповісті «ТОЛОКА. КРАЄВИД З ВІКНА ХАТИ».

Була ще одна важлива грань – добровольці та волонтери АТО, до яких я їздив протягом 2014–2016 років, показував «ТойХтоПройШовКрізьВогонь» у бліндажах, на блокпостах і просто неба. Возив з собою також фрагменти незавершеної «Толоки». Показував, коментував, слухав.

Поступово силуети дійових осіб почали виростати до неочікуваних масштабів, пропонувати мені свої міфи, символи, забобони. Один із персонажів став батьком дванадцятьох синів, інший (божевільний) почав виписувати божевільним довідки, що лікували краще за пігулки, хтось полював на кульову блискавку, хтось тікав від неї, хтось попереджав учасників драми про наслідки, раз по раз розповідаючи казку про Катерину, хтось порушував Закони Запорізької Січі, хтось захищав ці Закони, хтось вбивав, хтось народжував…

«Той мурує, той руйнує,
Той неситим оком
За край світа зазирає,—
Чи нема країни,
Щоб загарбать і з собою
Взять у домовину».

Ці гіганти – герої, монстри, символічні персонажі, велетні та гноми, лихі люди, а також добрі сусіди, знайомі та незнайомі оточували Катерину в сценарії з усіх боків, а вона вперто скликала толоку за толокою – кожен виконував своє призначення.

Михайло Іллєнко,

автор кіноповісті «Толока. Краєвид з вікна хати»,

сценарист і режисер фільму «Толока»

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Головним символом фільму, безумовно є толока.

У наш час на екранах було вже все. Сьогодні почути обіцянку: «Вперше на екранах!» майже нереально, але, як не дивно, не було на екранах толоки. Принаймні так, як були представлені інші людські справи, захоплення та обов’язки.

І у віршах не було толоки, і в прозі! Не було толоки в живопису. Немає толоки навіть в народних піснях! В українських піснях було про все – про любов, про війну, про розлуку, про рушник і врожай, про батьків і дітей, про козаків і про їхніх коней… а про толоку, що рятувала українців протягом віків, не було.

Толока, власне, не чекала визнання. На толоку збиралася після кожного нещастя, – хто з очеретом, хто з водою, хто з глиною… інших будівельних матеріалів в степу не знайти, – приходили, щоби перетовкти біду.

Толока просила мало – жменю глини, ковток води, жмут соломи, а гарантувала багато – шанс на продовження життя.

Вперше на екранах – толока, як генетичний код єднання і виживання нації.

Українська толока завжди перемагала біду. Жодна хата в Україні ніколи не була «с краю». Завжди у центрі громади: толока.

Толока – подорож перша

Пролог

Бориспільська траса. Вечір. Сучасна автомобільна траса. У двох напрямках летять машини. Шум машин поступається звукам танго (у виконанні старенького патефону). Високо над автомобільною трасою серед дубового листя, …не помітна з землі, прилаштувалася маленька ХАТИНКА.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Хата (іграшкова хатинка) над Бориспільською трасою відсилає глядача до співу, який вважається українською народною баладою. «Ой горе тій чайці небозі, що вивела чаєняток при битій дорозі» (слова і музика Гетьмана України Івана Мазепи).

Тема гнізда при дорозі часто повторюється у фольклорі, а також у віршах, відтворюючи образ чайки, її гнізда і чаєнят, яким доводиться жити «під копитами історії», так само, як Україні на межі між західною та східною цивілізаціями.

Далеко на обрії – силует міста. Вікна ХАТИНКИ світяться. Двері відкриті. Всередині рух.

ГОЛОС КАТЕРИНИ

Перша ХАТА прожила недовго. Її підпалила блискавка. Ти бачив. Друга загинула випадково. Просто виросла не на тому місці і не в той час. Третю ХАТУ забрав вітер. У різних місцях підіймалися мої ХАТИ. Всі не пригадаю. Навіть в Криму довелося збирати толоку. Це вже після Чорнобиля… Сам знаєш: вік української ХАТИ короткий – від війни до війни, але зараз про інше… Хочу попросити тебе…

Хата Катерини. Ніч. КАТЕРИНА підходить до ікони в кутку кімнати. КАТЕРИНА в кімнаті сама, якщо не звертати уваги на собаку ЛАТКУ. Звичним, безпомилковим рухом КАТЕРИНА дістає з кутка за іконою маленьку книжечку.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

У літературі назва «Захалявна книжечка» вживається для означення книжечок- збірників творів Шевченка. Один з віршів «Захалявної книжечки» написаний 1848 року під час перебування поета на острові Кос-Арал. Відоме видання віршів Тараса Шевченка «Мала книжка» за форматом дуже схоже на кишеньковий молитовник. Зберігання книжки за іконою і зачитування з неї вірша Шевченка «Молитва» ототожнює рядки Шевченка з Богоданим текстом (Біблійний мотив).

КАТЕРИНА розгортає «Захалявну книжку», але читає, не підглядаючи в текст – напам’ять. КАТЕРИНА звертається до ікони Божої Матері.

КАТЕРИНА

Зло начинающих спини,
У пута кутії не куй,
В склепи глибокі не муруй.

У кімнаті порожньо. Лише ліжко і стілець. Звучать слова віршу Тараса Шевченка «Молитва». Ніч. Собака ЛАТКА не заважає КАТЕРИНІ, не порушує тишу.

КАТЕРИНА

А доброзиждущим рукам
І покажи, і поможи,
Святую силу ниспошли.

З ікони на КАТЕРИНУ і ЛАТКУ дивиться Божа Матір з немовлям.

КАТЕРИНА

А чистих серцем? – Коло їх
Постави ангели свої
І чистоту їх соблюди.

А всім нам вкупі на землі
Єдиномисліє подай
І братолюбіє пошли.

Степ

Нічний степ стереже кам’яний скіфський воїн. Гурт жінок і дівчат стережуть собаками, наче отару або табун.

Охоронці чекають команди від двох вершників, які у світлі вогнищ вибирають собі на втіху пару красунь з трьох десятків бранок. Охорона батогами підіймає отару. Жінки та дівчата не відривають поглядів від вершників. Жінки ховають дівчат, але марно. Вершники кружляють навколо отари, вибираючи собі здобич.

КАЙСАК-БАБАЙ нарешті вказує на одну з дівчат. У відповідь на опір охоронець заспокоює дівча шкіряним ногаєм, а разом нею – і старшу жінку, яка не віддає доньку охоронцям. КАЙСАК-БАБАЙ перекидає дівча через гриву коня, заламує руки.

Другий вершник тим часом вже «хрестить» арканом іншу неслухнянку – КАТЕРИНУ.

КАЙСАК-БАБАЙ сміється і розвертає коня. Він зникає в темряві разом із бранкою.

Другий вершник, накинувши зашморг на шию КАТЕРИНИ, тягне її з кола, окресленого вогнищами, у ніч.

КАТЕРИНА задихається – вершник не послабляє аркана, щоби дівчина не могла розпустити зашморг. КАТЕРИНА рветься на волю – у ніч, у степ. Зашморг тягне її слідом за вершником. Вершнику добре знайома ця весела гра – приборкати дике перелякане лоша, яке ледь тримається на ногах. Лише КАТЕРИНА падає на землю, зашморг підіймає її на ноги. Вершник сміється – то попускає аркан, то натягує його.

На якусь мить зашморг послаблює свій тиск. КАТЕРИНА кидається за кущ. Їй вдається заплутати аркан в колючих гілках. Вершник повертається. Слухняний кінь долає останні кроки до КАТЕРИНИ.

Вершник бачить дівчину крізь листя і лише тоді помічає, що це не дівчина, а хлопець.

Але пізно – у місячному сяйві блимає лезо коси, прошивши вершника наскрізь…

Гупає в траву мертвечина, і знову тихо в степу…

ВАСИЛЬ

Катерино…

Не вірить КАТЕРИНА, але відгукається шепотом на шепіт:

КАТЕРИНА

Василю…

ВАСИЛЬ

Катерино…

КАТЕРИНА

Василю…

Нарешті знаходять один одного в темряві, кидаються в обійми.

На світанку КАЙСАК-БАБАЙ допомагає мертвому рушити в далеку подорож.

КАЙСАК-БАБАЙ сидить поруч із мертвим край могили. Покійник обгорнутий саваном.

Поруч КАЙСАК-БАБАЯ ШАМАН, перед яким зі землі стирчить коса.

По той бік ями рухається череда дівчат, якою керують двоє вершників та кілька охоронців. На одній з дівчат у вишиванці КАЙСАК-БАБАЙ зупиняє чергу, вказує ятаганом на дівчину.

Охоронці тягнуть дівчину до ШАМАНА, який безжалісно перевіряє, чи не була вона вже чиєюсь? Чи буде покійник першим у неї?

«Наречений» може не хвилюватися: незаймана – кивком підтверджує ШАМАН.

Дві пари рук приймають «наречену» в ямі. ШАМАН передає в яму ніж. КАЙСАК-БАБАЙ дивиться, чи все в ямі відбувається як слід, мовчки скеровує дії скупими жестами.

ШАМАН приймає з ями скривавлений ніж і вишитий хрестом, відірваний від вишиванки з «м’ясом», комір.

ШАМАН прив’язує до держака коси скривавлений комір.

Тепер черга «нареченого» – лягти в холодне ліжко. Дві пари рук приймають його мертве тіло. Земля ховає «молодих» від зайвих поглядів.

Купа землі на могилі росте. Купу землі прикрашає зашморг аркану.

ШАМАН поливає водою зашморг аркану, …з центру якого росте держак коси.

Держак прикрашений коміром з вишивкою.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Коса, що з’являється як знаряддя вбивства, перетворюється на магічний інструмент кревної помсти. Коса встановлює між жертвою і вбивцею містичний зв’язок. Ритуальне вбивство дівчини закінчується Знаком (скривавленим коміром від вишиванки), що закріплює магічну силу коси.

ШАМАН поливає зашморг водою з чаші.

КАЙСАК-БАБАЙ підводить погляд на лезо коси.

ШАМАН залишається з КАЙСАК-БАБАЄМ біля могили.

З ними залишаються ще двоє. Вони починають співати на схід сонця.

Коса, пов’язана скривавленою шматиною, нерухомо височіє над могилою.

А ВАСИЛЬ з КАТЕРИНОЮ вже одне ціле. Кінь летить степом.

Навіть злива не може зупинити втікачів. Хіба що втомлений кінь сам переходить на крок.

Але двох вершників скоро знову несе берегом ріки.

…несе лісом…

… і знову берегом. І вночі несе…

…і вдень не зупиняється.

Лише одного разу трапляється їм на березі озера людина – РИБАЛКА з вудкою. ВАСИЛЬ з КАТЕРИНОЮ не помічають його за стіною очерету. Ледь чутно дзвенить глиняний дзвоник, що чатує на рибку.

Стара ХАТА. Ніч.

Сплять миски в миснику. Спить вода у відрі. Спить ухват поруч з віником. Вкривши квітами ікону, заснув рушник. Не спить вогник лампадки на підвіконні.

У печі потріскують жаринки та ще чути тихі голоси. Один голос знайомий – КАТЕРИНА. Інший – голос її ХАТИ.

ГОЛОС КАТЕРИНИ

Тікали з Василем без дороги, дні й ночі не рахували, аж поки не натрапили на якийсь хутір. Двічі скликали з Василем толоку, двічі підіймали ХАТУ, третя піднялася вже без Василя і без маленької Ганусі. Не пам’ятаю, як воно було…

ГОЛОС ХАТИ

Як було? Я тобі нагадаю: як завжди – зібралася люди, обплели лозою сусідське горе, обмазали глиною – перезимувати можна. Толока.

ГОЛОС КАТЕРИНИ

То була моя… четверта ХАТА?

ГОЛОС ХАТИ

Для тебе, Катерино, четверта, а для мене… Забувати стала… останній раз, коли рахувала, було мені… сім тисяч років.

ГОЛОС КАТЕРИНИ

Ну… виглядаєш ти, як на твій вік, непогано. Трошки кривенька, а так – на Трійцю тебе побілю, стріху поправлю, долівку підмажу – будемо жити!

ГОЛОС ХАТИ

Будемо, але… вік української ХАТИ короткий – від війни до війни.

Не забувай про це.

Хутір. Вечір. Сонце хилиться до обрію. ВАСИЛЬ зупиняє коня. КАТЕРИНА бачить: за горбочком довга шия колодязя-журавля. Під тополями – стріха. ВАСИЛЬ дивиться в бік хутору.

Співає жайворон. Перед соняшниками вже зібралося душ дванадцять мешканців, один кінь, дві кози, корова. ВАСИЛЬ, не заважаючи співу жайворона, чемно вітається до незнайомців словами, гідними в цей лихий час визначити – чужий ти чи свій?

ВАСИЛЬ

Чорні очка, чорні очка, як терен…

Відгукається – дитячий голос.

ГОЛОС

Чорні очка як терен, як терен, як терен…

ВАСИЛЬ з КАТЕРИНОЮ підхоплюють пісню голосніше.

ВАСИЛЬ, КАТЕРИНА

Коли ми ся поберем-поберем?

Степ. Вечір. Коса нерухомо височіє над степом.

КАЙСАК-БАБАЙ не квапиться полишити місце своєї скорботи та пісню. Пісня звертається не до того, хто під землею, і не до того, хто над хмарами. Пісня звертається до коси. На землі навколо держака коси – зашморг аркану. ШАМАН поливає зашморг водою.

Коса починає обертатися. КАЙСАК-БАБАЙ бачить: коса робить майже повний оберт і зупиняється, наче вказівник – підказує дорогу.

Не перепитує КАЙСАК-БАБАЙ – кидається наздогін верхи, куди вказала коса. Помста.

Перша ХАТА Катерини

Ранок. Пісня ВАСИЛЯ і КАТЕРИНИ вплітається у спільне дійство.

ПІСНЯ

Поберемся, поберемся навесні.
Поберемся навесні, навесні-навесні,
Як зацвітуть черешні-черешні…

ВАСИЛЬ і КАТЕРИНА дивляться, як чоловіки встановлюють кривенькі опори для стін.

ВАСИЛЬ і КАТЕРИНА бачать, як дві сусідні опори жінки обв’язують вінками з лугових квітів і різнокольорових стрічок. Скрипка з бубоном береться до своєї роботи. Пісня продовжується.

До чоловіків, які встановлюють опори одну за одною, приєднуються жінки. Вони заплітають стіни лозою, починають закидати лозу глиною. Лозу в’яжуть між опорами, наче плетуть величезний кошик з вікнами та дверима.

У долині між двома пагорбами підіймається перша хата Катерини і Василя.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Два пагорби, що неодноразово з’являються протягом фільму, символізують жіночі груди, жіночу силу середовища, частиною якого є толока.

Пісня задає спільний темп і ритм роботи. Щойно дівчата попідтикали спідниці, а тут вже й парубки на допомогу. Хто з водою – ближче до дівчат. Черга передає глиняні ковалки. Жінки обмазують лозу глиною. Чоловіки підносять снопи очерету. Передають очерет ушивальникам, що в’яжуть стріху.

Дві сусідні опори, прикрашені вінками, вже готові бути одвірком.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Два вінки, що позначають майбутній одвірок – вигаданий ритуал. Символізує захист хатніх дверей (входу) від проникнення непроханих гостей.

Ще й сонце не сіло – нова ХАТА, у два віконця, готова. ВАСИЛЬ і КАТЕРИНА, а тепер вже господар і господиня, вітаються до своєї ХАТИ. Вони цілують її поріг.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Поцілувати поріг нової хати – вигаданий ритуал. Встановлює родинний зв’язок між людиною і хатою.

Поруч зі справжньою ХАТОЮ на гілках вишні – маленькі, іграшкові ХАТИНКИ – їдальні для птахів. Діти насипають всередину зерно. ГОЛОСИ КАЗКАРІВ-ВЕРТЕПНИКІВ:

ГОЛОДАНЬ

У тієї Катерини…

ГОЛОТА

ХАТА на помості…

Вертеп-вистава. Казкарі-вертепники запрошують селян до вертепу.

ГОЛОДАНЬ

У тієї Катерини…

ГОЛОТА

ХАТА на помості…

Молодь та старі з дітьми гуртуються біля вертепу, де починається казка. Дерев’яні ляльки підкорюються Голосу з вертепу.

ГОЛОДАНЬ

У тієї Катерини ХАТА на помості, Із славного Запорожжя наїхали гості…

Глядачі збігаються до вертепу. Зсередини дерев’яного механізму лунає голос.

ГОЛОТА

Один Семен Босий, другий Іван Голий…

У віконці вертепу – іграшкова ХАТИНКА, іграшкова Катерина та троє іграшкових козаків.

ГОЛОДАНЬ

Третій славний вдовиченко Іван Ярошенко.

Перед віконцем вертепу – зачаровані селяни.

ГОЛОТА

З’їздили ми Польщу і всю Україну,
А не бачили такої, як се Катерина.

Позаду вертепу – двоє артистів: ГОЛОДАНЬ та ГОЛОТА – латка на латці. На двох – сім зубів, одна посмішка.

ГОЛОДАНЬ

Один каже: «Брате, якби я багатий,
То оддав би все золото
Оцій Катерині за одну годину».

Дивуються селяни.

ГОЛОТА

Другий каже: «Друже, якби я був дужий.
То оддав би я всю силу…
Оцій Катерині…

На цьому вистава зупиняється.

ГОЛОСИУ НАТОВПІ

Тікаємо! Ховайся!

Не ворушаться ГОЛОТА і ГОЛОДАНЬ. Погляди не відриваються від вершників…

Казка зупиняється. Не зупиняється життя. Коні перетворюють ХАТУ на уламки (макет ХАТИ – іграшкова ХАТА має три фази руйнації: друга фаза – ХАТА без даху, третя фаза – купа уламків).

Крізь вікно вертепу ми бачимо: до решток ХАТИ підходить ВАСИЛЬ і КАТЕРИНА. КАТЕРИНА схиляється над купою сміття, підіймає глечик.

ВАСИЛЬ розгрібає уламки, знаходить стіл. Стіл на долоні ВАСИЛЯ.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Порушення масштабів, – в цьому випадку співвідношення розмірів людини й хати, людини та коня – один з основних способів встановити «правила гри», що будуть надалі керувати у фільмі силами природи та історичних законів, будуть рухати сюжет, інколи зменшуючи значення звичних величин, інколи збільшуючи їх.

Василь і Катерина навіть налякатися не встигають. Вони здивовані.

В руках у КАТЕРИНИ глечик, на долоні у ВАСИЛЯ – стіл.

Стоять ВАСИЛЬ з КАТЕРИНОЮ де стояли, а ХАТИ вже немає.

Друга ХАТА

День. Прокидається пісня – жіночим голосом.

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС

Чорні очка, чорні очка, як терен…

Заюрбилася толока вдруге.

ГОЛОСИ

Чорні очка, як терен, як терен, як терен,
Коли ми ся поберем-поберем?

Великий плетений кошик підсувається під хвіст теляті. Чекають не довго. Теля ляпає в кошик з-під хвоста. Двоє чоловіків додають наляпане до замісу толоки.

ЧОЛОВІК

Підходьте на толоку!

Двічі запрошувати не доводиться. Дорослі й молодь починають свій звичний танець у глині.

Діти починають свою власну толоку: придивляючись до того, як робиться «доросла» ХАТА, вони невміло беруться і до своєї – «дитячої» ХАТИНКИ: хтось ставить кутові опори з гілочок, хтось заплітає стіни лозою, хтось підіймає крокви, перев’язує їх жердинами…

Дитяча ХАТКА виходить кривенька, незграбна. Діти продовжують, поспішаючи за дорослими. Хтось в’яже солому для стріхи, хтось закидає стіни глиною – добре, що поруч, як зразок, товчеться справжня толока… Ось вже видно і кінець «дитячої» толоки – кривенька ХАТИНКА для собаки ЛАТКИ.

Обдивилися діти, а доросла ХАТА вже стоїть там, де й стояла. Стоїть друга ХАТА у два віконця для Василя і Катерини на тому ж місці, де стояла перша, наче й не відлучалася.

Дитяча ХАТКА також має свого хазяїна: зсередини виглядає ЛАТКА.

Вечір. І знову вертеп! Знають артисти: де толока – там і вечеря. Або сніданок. Відкриваються ставні верхнього поверху вертепу – у двох віконцях з’являються ГОЛОТА і ГОЛОДАНЬ.

ГОЛОТА

Один каже: «Брате, якби я багатий,
То оддав би все золото
Оцій Катерині за одну годину».
Другий каже: «Друже…

На нижньому поверсі вертепу – дерев’яна КАТЕРИНА. Сама в ХАТІ. Геть гола – а хто ж вдягненою купається? Під кожним віконцем – нахаба козак з дерев’яними безсоромними очима. Мабуть, в артистів позичили.

ГОЛОДАНЬ

Другий каже: «Друже, Якби я був дужий,
То оддав би я всю силу
За одну годину оцій Катерині».

Хлопцям та дівчатам вистава до вподоби. Батькам – не дуже.

ГОЛОСИ У НАТОВПІ

Оксано! Не дивись туди!

Але дивиться Оксана, дивиться Надійка, Уляна, Маруся…

ГОЛОТА

Третій каже: «Діти, нема того в світі,
Чого б мені не зробити
Для цієї Катерини за одну годину».

А до вертепу вже суне обурений ЧЕНЕЦЬ-чорнорясник. Артисти поспіхом закривають ставні вертепу, а декорацію першого поверху прибрати не встигають. Поки ЧЕНЕЦЬ суне крізь натовп до джерала розпусти, і глядачам перепадає. Очі ЧЕНЦЯ горять вогнем – негайно припинити сороміцьке дійство!

Гуркоче грім – на небі, здається, теж гніваються.

Удар чернечим костуром в іграшкову ХАТИНКУ збігається з ударом справжньої блискавки у справжню ХАТУ. ЧЕНЕЦЬ аж присідає – лякається. Не кажучи вже про решту присутніх.

На місці нової ХАТИ – вогняний стовп. Полум’я охоплює вишню з іграшковим хутором.

Третя ХАТА

Ніч. Але знову, наче й не припинялася, товчеться толока…

Поруч – згарище. Язики полум’я ліниво облизують рештки ХАТИ, висвітлюють сусідів, що товчуть і передають один одному глину. На плечі одного з сусідів спить дитина.

ГОЛОС

Чорні очка, чорні очка, як терен.
Коли ми ся поберем…

Ранком поруч зі згарищем стоїть нова ХАТА. Стоїть як і стояла, під двома пагорбами.

Артисти лялькового театру лагодять свою декорацію. Діти доліплюють свою іграшкову ХАТУ для вертепу. Вони встановлюють ХАТИНКУ на сцені іграшкового театру. Артисти вкотре згадують завчений текст.

ГОЛОТА

У тієї Катерини…

ГОЛОДАНЬ

ХАТА на помості…

Обережно підтримуючи свій важкий живіт, КАТЕРИНА сідає на призьбу, стогне. Сусідки підхоплюють її під руки, ведуть до дверей. Перед ВАСИЛЕМ двері закриваються.

СУСІДКА

А ти, Василь, іди, іди. Ми тут самі.

ВАСИЛЬ шукає собі місця, але не знаходить. Він сідає на призьбу, дослухається до голосів з ХАТИ.

Вночі ВАСИЛЬ блукає навколо ХАТИ. Падає дощ.

Василь вкриває ХАТИНКУ своєю свиткою. Він стає на коліна, заглядає у вікна, припадає вухом до зачинених дверей, та ще й з боків підтикає, аби не протягло. З хатинки лунає крик немовля.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Порушення масштабів, – у цьому разі співвідношення розмірів людини й хати, – один з основних способів встановити «правила гри», що будуть надалі керувати у фільмі силами природи, будуть рухати сюжет, інколи зменшуючи значення звичних величин, інколи збільшуючи їх.

Зима. День. Сніг тихо сіється з неба. З сусіднього яру лунають голоси вовчої зграї. ВАСИЛЬ виглядає з дверей і кричить у порожню діжку щось погрозливе. З-під його ніг виглядає і гарчить ЛАТКА.

Ніч. Взимку сніг вкриває стріху, тин, поле.

Весна. Ранком прочиняються двері. На порозі – КАТЕРИНА з немовлям на руках (маленька ГАНУСЯ). КАТЕРИНА вперше показує дитині те, на що ХАТА дивиться своїми вікнами щодня і щоночі.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Катерина з немовлям з’являється в просторі одвірку – виходить з темряви, з лона хати на Божий світ, символізуючи одну з основних тем фільму: людина ліпить хату, а хата створює людину.

Берег озера. Сонце висвітлює своїми останніми променями берег озера, висвітлює РИБАЛКУ, його вудку з глиняним дзвоником на кінці. Тінь КАЙСАК-БАБАЯ нечутно наближається до РИБАЛКИ. Мисливця веде тінь коси на піску. Не знає РИБАЛКА, що смерть поруч… Тінь КАЙСАК-БАБАЯ відпускає в політ тінь стріли з лука.

Падає РИБАЛКА зі стрілою в серці. Дзвенить глиняний дзвоник на кінці вудки.

КАЙСАК-БАБАЙ прив’язує дзвоник до держака коси.

КАЙСАК-БАБАЙ дивиться на мертвого РИБАЛКУ. Лезо коси вказує на небіжчика, який лежить на піску. КАЙСАК-БАБАЙ сидить поруч. Коса, що була весь цей час нерухомою, починає відвертатися від РИБАЛКИ – вказує протилежний напрямок.

КАЙСАК-БАБАЙ оцінює поглядом напрямок продовження свого шляху.

Його кличе помста. КАЙСАК-БАБАЙ рушає за вказівкою коси.

Хутір. День. Відпочиває ВАСИЛЬ, відпочиває його гончарний круг. У дворі поважно ходять гуси, між ними, як злодії на ярмарку, нишпорять кури. Байдужа до всіх, пасеться поруч із ХАТОЮ коза на мотузці. З хліва виглядає теля. Пригрівся хутір під двома пагорбами. Бездонний простір зоряного неба вкриває літній день. Хатинка, Василь з Катериною і Ганусею, коза та гуси летять крізь космічний простір.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Космічний простір, крізь який летить Земля, символізує стрімкий рух часу, що буде керувати подіями у фільмі, долаючи чотириста років історії.

Зранку ВАСИЛЬ бере з собою сокиру, йде до лісу по дрова.

ГАНУСЯ з КАТЕРИНОЮ бавляться саморобними іграшками на коліщатках: обертаються коліщатка, крутиться дерев’яний Домовичок, лунає його голос – наче дятел на жуків полює.

ГАНУСЯ з Домовичком жене козенят з двору на берег. КАТЕРИНА перегукується з ГАНУСЕЮ Домовичками: обертаються коліщатка, крутяться дерев’яні Домовички, лунають їхні голоси.

Собака ЛАТКА подає сигнал – насувається біда! Бігом повертається ВАСИЛЬ.

ВАСИЛЬ ховає КАТЕРИНУ в порожньому кратері гончарної печі, закриває лядою, а потім перевертає на ляду верейку з горщиками, б’є готові горщики на черепки. ВАСИЛЬ засипає ляду черепками глиняного посуду…

ВАСИЛЬ кидається в поле гукати ГАНУСЮ.

ВАСИЛЬ

Ганусю! Доню!

Тим часом на подвір’я з двох боків вилітають вершники.

На подвір’ї починається бій польських вершників з татарськими. ЛАТКА ховається у власній домівці. Копита руйнують собаче помешкання. Гарчання ЛАТКИ захлинається.

Летять голови. Падають коні. Починає горіти стріха.

Круговерть бою захоплює своїм рухом гончарний круг, який починає обертатися…

Вогонь облизує вишневе дерево, підпалює іграшковий хутір.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Використання лялькових об’єктів, моделювання масштабних подій в іграшковій формі – один з основних способів встановити «правила гри» у фільмі.

Берег ріки. Ніч.

Не за харчі – за життя, що висить на волосині, грають артисти виставу. Голоси артистів тремтять.

ГОЛОДАНЬ

Катерина задумалась
І третьому каже:
«Єсть у мене брат єдиний
У неволі вражій!»

Перед вертепом зібралися татари – вечеряють і дивляться.

Татари вперше бачать таких маленьких козаків, таку, хоча й лялькову, але голу красуню КАТЕРИНУ. На руках в одного з татар жива лялька – перелякана ГАНУСЯ.

ГОЛОТА

«У Криму десь пропадає;
Хто його достане,
То той мені, Запорожці,
Дружиною стане».
Разом повставали,
Коней посідлали,
Поїхали визволяти
Катриного брата…

ВАСИЛЬ, озброєний сокирою, бачить доньку, підповзає ближче.

ГОЛОДАНЬ

Один утопився у Дніпровім гирлі…

Дерев’яний козак не хоче тонути, дерев’яні татари ріжуть його ятаганами.

Справжні живі татари навісніють перед вертепом. А ще більше татари радіють, побачивши, як другого козака…

ГОЛОТА

Другого в Козлові на кіл посадили.

Але радіють вони недовго, бо з’являється третій козак. Він рубає дерев’яних ворогів і рятує Катриного брата.

ГОЛОДАНЬ

Третій, Іван Ярошенко,
Славний Вдовиченко,
З лютої неволі, із Бахчисараю
Брата визволяє…

На цьому слові вистава знову припиняється – крапку ставить татарська стріла.

Слідом – навперейми одна за одною ще з десяток. Букет стріл прикрашає стіни іграшкового театру. Іграшкові козаки припнуті стрілами до декорацій.

У віконцях верхнього поверху видно ГОЛОТУ і ГОЛОДАНЯ.

Вони прив’язані до свого вертепу й тепер їх, одного за одним, у чергу лупцює батогом татарин.

ГАНУСЯ залишається без нагляду. Вона повзе в темряву. ВАСИЛЬ підкрадається ближче до доньки…

Татарин помічає ВАСИЛЯ в траві й посилає в його бік стрілу з лука. Стріла прошиває плече ВАСИЛЯ, але йому не до того – над його головою летять копита, свистить ятаган. Татари гарцюють верхи, шукають ВАСИЛЯ в траві, перегукуються, розгортають облогу, наче полюють на звіря.

Оточивши ВАСИЛЯ, який ховається в очереті, татари підпалюють очерет. ВАСИЛЬ задихається. Стіна вогню обпікає його з усіх боків. ВАСИЛЬ кидається в чорну воду, пірнає. Крізь воду бачить: за стіною очерету – татарський воїн з луком цілить… у бульбашки, що тягнуться з глибини.

Татарська стріла летить у воду.

Ранок. ВАСИЛЬ зустрічає світанок, закам’янівши посеред чорного степу, яким блукає в пошуках свого вершника посідланий кінь. ВАСИЛЬ поранений, скривавлений, обпалений, з сокирою, яку не випустив з рук. Із плеча над ключицею стирчить стріла. ВАСИЛЬ стоїть перед порожнім кратером гончарної печі… ВАСИЛЬ стоїть, нерухомий, посеред згарища… Немає КАТЕРИНИ, нема ГАНУСІ… Навколо – бита земля та попіл.

Там, де стояла ХАТА, вогонь ліниво облизує її рештки, наче ситий собака – кістку. Гончарний круг теж палає, уповільнюючи свої оберти. Останні оберти у вогняному вінці робить гончарний круг.

На вишні вціліла одна жива гілка з іграшковою ХАТИНКОЮ.

Раптом – голос домовичка. У руках КАТЕРИНИ дерев’яна іграшка. Не відгукається на її голос ГАНУСЯ.

ВАСИЛЬ з КАТЕРИНОЮ посеред згарища. Здалеку крізь важкий звук татарської кінноти, яка рушає далі в пошуках здобичі, чути голос ГАНУСІ…

ГАНУСЯ

Тато!

ВАСИЛЬ кидається до коня. Трапляється ВАСИЛЮ шабля поруч із гусаром, якому вона вже ніколи не знадобиться.

ВАСИЛЬ вже в сідлі… ВАСИЛЬ летить на голос доньки.

ВАСИЛЬ

Доню!

КАТЕРИНА

Ганусю!

КАТЕРИНА залишається сама.

Падає КАТЕРИНА на коліна й кричить.

Тиша у відповідь.

Четверта ХАТА

День. На голос КАТЕРИНИ сходяться сусіди. Кілька сусідів – старі та немічні – починають звичну роботу: встановлюють кутові стовпи майбутньої ХАТИ, обв’язують стовпи жердинами…

ГОЛОС ГОЛОТИ

У тієї Катерини
ХАТА на помості,

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Із славного Запорожжя
Наїхали гості…

Сусіди працюють без пісні. Підіймають крокви, обплітають напівпрозорими стінами КАТЕРИНУ, наче хочуть захистити її від горя.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Один з технологічних процесів толоки нагадує створення пташиної клітки. Символ використано за прямим призначенням для перетворення підтексту (клітка для птаха) на візуальне рішення (клітка для Катерини).

ГОЛОС ГОЛОТИ

Один Семен Босий…
Другий Іван Голий…

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Третій славний вдовиченко
Іван Ярошенко…

Крізь порожнє вікно видно: чорна, наче власна тінь, як скам’яніла КАТЕРИНА на колінах посеред ХАТИ, так і досі не ворушиться.

ГОЛОС ГОЛОТИ

«З’їздили ми Польщу
І всю Україну,
А не бачили такої,
Як се Катерина».

Зима. Ніч. Крізь віконне скло, вкрите морозним візерунком – Катерина. З вуст КАТЕРИНИ у бік ікони летить морозна хмарка дихання. Підводиться КАТЕРИНА з колін у своїй ХАТІ. У ХАТІ порожньо, на столі свічка, горщик та три ложки – дві великі й одна дитяча.

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Один каже: «Брате,
якби я багатий,
То оддав би все золото
Оцій Катерині
За одну годину».

КАТЕРИНА виходить з ХАТИ зі свічкою, наче шукає когось у темряві. Свічка просвічує наскрізь її пальці… КАТЕРИНА ховає свічку від вітру усередині іграшкової ХАТИНКИ.

ГОЛОС ГОЛОТИ

Другий каже: «Друже…
Якби я був дужий,
То оддав би я всю силу
За одну годину
Оцій Катерині».

Залишаючи слід сніговою пустелею, КАТЕРИНА з ХАТИнкою в руках і з драбиною на плечах підіймається горбочком у світлі Місяця. Місяць вихоплює з темряви дубок-підліток, на верхівці горбочка.

КАТЕРИНА влаштовує іграшкову ХАТКУ на роз- доріжжі двох гілок, до яких може дотягнутися з останньої сходинки драбини. Ллється світло з віконець іграшкової ХАТИНКИ на сухе дубове листя. Обхопивши руками стовбур, КАТЕРИНА вдивляється в темряву – чи не повертається ВАСИЛЬ з ГАНУСЕЮ?..

Іграшкова ХАТКА також дивиться двома своїми віконцями, не склепає очей.

Крізь дубові гілки, скрізь дубове листя летять зірки космічного простору.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Космічний простір, крізь який летить Земля, гортаючи роки – своєрідний календар фільму «Толока».

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Третій каже: «Діти,
Нема того в світі,
Чого б мені не зробити
Для цієї Катерини
За одну годину».

Поле. Зима. На держаку коси побільшало «прикрас»: крім скривавленого коміра – глиняний дзвоник. Дорогу вказує коса. Невтомимою риссю суне зимовим степом погоня – КАЙСАК-БАБАЙ. Сідає сонце, слід погоні перекреслює степ.

ГОЛОС ГОЛОТИ

Катерина задумалась
І третьому каже:
«Єсть у мене брат єдиний
У неволі вражій!
У Криму десь пропадає;
Хто його достане,
То той мені, Запорожці,
Дружиною стане…»

Між двох горбів причаїлася ХАТА КАТЕРИНИ. Ніч. Світло у віконцях.

ГОЛОС КАТЕРИНИ

…то той мені, запорожці, дружиною стане…

Стара ХАТА. Ніч. Сплять на сволоку сушені трави. Спить на столі паляниця, вкрита рушником, поруч – три ложки – дві великі, одна менша… Спить у горщику на припічку сіль. Не спить на підвіконні лампадка.

Чути голоси КАТЕРИНИ та її ХАТИ.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Починаючи з цього епізоду, хата наділяється власним голосом, веде діалог з Катериною. Це встановлює символічний родинний зв’язок між хазяйкою і хатою.

ГОЛОС ХАТИ

Ти що надумала, Катерино? Куди це ти збираєшся?

ГОЛОС КАТЕРИНИ

Що надумала, то й надумала. А ти хто, щоб у мене розпитувати? свекруха?

ГОЛОС ХАТИ

А то ти не знаєш – хто? ХАТА твоя. Гріха не боїшся, Катерино?

ГОЛОС КАТЕРИНИ

Який гріх? Я на базар. Сьогодні базар на переправі. Солі треба купити.

ГОЛОС ХАТИ

Пішла! На переправу пішла! По сіль пішла! Сіль оно у горщику на припічку, а вона пішла! Гадає, я не знаю, чому пішла… Бо там казкарі-вертепники – пішла почути, чим казка закінчиться. Хай послухає, може, порозумнішає.

Переправа

Ранок. Базарний гомін з усіх боків. Все на спродаж: коло за колом, над брилями і намітками літає кінь. Плаче циганська скрипка, гомонить натовп, оцінюючи коня.

ГОЛОС ГОЛОТИ

«Хто його достане,
То той мені, Запорожці,
Дружиною стане…»

Разом повставали,
Коней посідлали…

Крізь базарний натовп сунуть двоє вагітних жінок.

Кози, поросята, кури та гуси додають до базарного шуму свої голоси.

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Поїхали визволяти
Катриного брата…

Переправа на Січ гуде – козаки торгуються з молодицями. Молодиці нахвалюють свій товар – у котрої що є… А є у кожної – пишно, спокусливо, через край. Не кажучи вже про сметану, масло, мед… сир, хліб, сало… молоко, рибу, яйця.

Плаче скрипка, дзвенить кузня, басом гупають діжки. Діжкам підбренькують макітри та глечики. Кози, поросята, кури та гуси додають до цієї музики свої голоси.

До двох вагітних жінок приєднуються ще троє. А до трьох – ще четверо…

ГОЛОС ГОЛОТИ

Один утопився
У Дніпровім гирлі…

Крізь базарний натовп проштовхуються вагітні жінки, не звертаючи уваги на крам, реманент, дерев’я- ні іграшки… А там бондар нахвалює свої діжки. Гончар – горщики, чумак – сіль. Шорник – сідла коваль – шаблі.

ГОЛОС ГОЛОДАНЯ

Другого в Козлові
На кіл посадили.

Вагітні жінки (Уляна, Параска, Соломія, Оксана, Стефа, Христина, Явдоха, Горпина, Іванка, Килина, Юстина) гуртуються у загін, що суворо й рішуче розсуває натовп. А понад усім – голоси артистів.

А ось і вони – бавляться з іграшковими козаками.

Голоси артистів не змінилися, змінилися артисти: у ГОЛОТИ рушником перев’язане одне око, обличчя ГОЛОДАНЯ перетинає шрам.

ГОЛОТА

Третій, Іван Ярошенко,
Славний вдовиченко,
З лютої неволі,
Із Бахчисараю
Брата визволяє…

Іграшковий Іван Ярошенко рубає іграшкових татар, звільняє іграшкового «брата» від кайданів. Дивуються селяни та й козаки дивуються. Хоч і бувалі воїни, але тягнуться до ляльок, наче діти.

ГОЛОДАНЬ

Заскрипіли рано двері
У великій ХАТІ.
«Вставай, вставай, Катерино,
Брата зустрічати».

Перед вертепом – і старі, й молоді. Навіть немовля кинуло цицьку – блимає оченятами.

ГОЛОТА

Катерина подивилась,
Та й заголосила:
«Це не брат мій, це мій милий,
Я тебе дурила…»

ГОЛОДАНЬ

«Одурила!..» І Катерина…
…Додолу скотилась головонька…

Тихий зойк вкриває натовп.

Тиша над переправою. Пропливає в повітрі мильна бульбашка.

Котиться по траві відрубана голова. Переляканих селян, хто насунувся ближче, кропить іграшковою кров’ю. Кропить кров’ю і Катерину.

Присутні з переляку кидаються тікати. Хтось з дівчат непритомніє. Лише Катерина не тікає.

За лаштунками театру перелякані ГОЛОТА і ГОЛОДАНЬ.

ГОЛОТА

Ти що наробив? Ти скільки налив?

ГОЛОДАНЬ

Як завжди…

ГОЛОТА

Зараз битимуть!

ГОЛОДАНЬ

Поїхали Запорожці вітер здоганяти.
Катерину чорнобриву в полі поховали…

ГОЛОТА, ГОЛОДАНЬ

А славнії Запорожці в степу побратались.

Артисти намагаються завершити виставу, але обурені глядачі не дають їм це зробити. Цього разу бити артистів беруться жінки. Але не це привертає увагу КАТЕРИНИ, коли вона схиляється над Дніпровою водою, щоби змити «кров». Її увагу привертає дивна подія: перед човнами на переправі – вереск та лемент. Троє чергових козаків заступають дорогу вагітним жінкам. Серед козаків – ТИМІШ. Всі жінки дуже вродливі – кілька сільських, одна циганка, черниця… Всі дванадцятеро вкрай вагітні. Троє козаків проти дванадцяти вагітних жінок.

ЧЕРНИЦЯ ХРИСТИНА

Чого поставали, йолопи? Не бачите? Нам на Хортицю!

КОЗАК

Жінкам на Хортицю не можна – закон!

КОЗАК

У якім питанні?

Замість пояснювати, ЧЕРНИЦЯ так вправно причащає своїм великим кулаком розумника, що той падає у воду. Ця перемога надихає решту жінок на штурм човна, тим більше, що тепер до них приєднуються баби з базару. Козаки не відступають, але й не відповідають – з жінками битися?

Хіба налякати трошки? Ото ж, ТИМІШ показує своє мистецтво підпаска. Його довжелезний батіг, власноруч сплетений косицею з буйволової шкіри, може змагатися з гарматою, якщо не в руйнівній силі, то у гучності «пострілу». Не кожна блискавка тягне за собою такий грім, як батіг підпаска ТИМІША.

ГОЛОСИ ВАГІТНИХ ЖІНОК

Рятуйте! Ой, лишенько!

Баби – тікають, а вагітні жінки… Всі дванадцятеро з переляку починають разом те, що було заплановано природою. Різними мовами кричать дві близняточки-шляхтянки, сільські молодиці… циганка. Терпляче стогне ЧЕРНИЦЯ…

Переправа. Ніч. Вночі вартові козаки гріють в казанах воду, носять її відрами межи скель. Далі їх не пускають жінки. У скелях, наче у горнилі вулкану, у світлі величезного вогнища відбувається таємне дійство.

СИМВОЛІКА, АРХЕТИПИ, МЕТАФОРИЧНИЙ, ОБРАЗНИЙ РЯД

Жінки народжують дітей у «жерлі вулкану» (в кузні).

З кратера лунають страшні крики, вереск, стогін, молитви кількома мовами та суворі команди досвідчених повитух.

На якусь мить все замовкає і тишу прорізає крик першого немовляти. Чиїсь руки підіймають крикливе створіння над кратером.

ГОЛОС

Хлопчик!

Переправа. Ранок. Човен утикається в берег.

Сам КОШОВИЙ Степан Двогілка на світанку виходить на скелі, аби пересвідчитися в неможливому.

Гнітюча тиша зупиняє розмови (пролітає мильна бульбашка).

КОШОВИЙ починає допит жінок з немовлятами, звертається до найближчої:

КОШОВИЙ

Хлопчик? Дівчинка?

ПАРАСКА (ледь чутно)

Хлопчик.

ГОЛОГРИВ

А у тебе?

Замість відповіді, СОЛОМІЯ ледь помітно киває. ГОЛОГРИВ-молодший допомагає начальству спілкуватися з жінками.

ГОЛОГРИВ (грайливо)

Теж хлопець!

КОШОВИЙ, на відміну від підлеглих, навіть думки не має перетворювати все це на жарт (пролітає мильна бульбашка). МИКОЛА СМИК також хоче бути корисним начальству.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.