Ліман Френк Баум
Загублена Принцеса Країни Оз
Історії маленького Чарівника Країни Оз

Серія «Шкільна бібліотека української та світової літератури» заснована у 2010 році

Перекладено за виданням:

Liman Frank Baum

THE LOST PRINCESS OF OZ

The Reilly & Britton Co Chicago, USA, 1929

LITTLE WIZARD STORIES OF OZ

The Reilly & Britton Co Chicago, USA, 1926

Переклад з англійської Б. Саленюк

Художник-ілюстратор Джон Р. Нілл

Художник-оформлювач О. А. Гугалова-Мєшкова

© Б. Саленюк, переклад українською, 2020

© О. А. Гугалова-Мєшкова, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2010

* * *

Загублена Принцеса Країни Оз

До моїх читачів

Деякі мої юні читачі мають чудову уяву. Це мене тішить. Уява вела людство через темні століття до сучасного стану цивілізації. Уява спонукала Колумба до відкриття Америки. Уява змусила Франкліна винайти електрику. Уява дала нам паровий двигун, телефон, телеграф і автомобіль – про ці речі потрібно було мріяти, перш ніж вони стали реальністю. Тож я вважаю, що сни – денні сни – ви знаєте – з широко розплющеними очима й активною роботою мозку – мають здатність покращувати світ.

Дитина з розвинутою уявою виросте в тямущого чоловіка чи майстерну жінку, схильних до творчості та вигадування. Отже, така дитина сприятиме розвитку цивілізації. Видатний педагог скаже мені, що казки мають непересічну цінність для розвитку уяви в молоді. Я в це вірю.

Серед листів, які я отримую від дітей, є багато пропозицій, «про що написати в наступній книжці про Оз». Деякі з цих ідей можуть бути цікавими, ще одні – надто екстравагантними, щоб серйозно їх розглядати навіть у казці. І все-таки всі вони важливі для мене.

Ба більше, маю визнати, що головну ідею нинішньої книжки мені запропонувала мила дівчинка одинадцяти років. Вона сказала: «Я хочу, щоб Озма коли-небудь загубилася або її викрали. Тоді всім в Озі було б жахливо шкода її». Насправді таке колись було, і саме цих слів мені було цілком достатньо, щоб написати нинішню історію. Якщо вона вам сподобається, подякуйте за розумний натяк моєму маленькому другу.

Л. Френк Баум, королівський історик Країни Оз

Жахлива втрата

Сумнівів не залишилося – Принцеса Озма, юна правителька чарівної Країни Оз, зникла безслідно. І ось як це сталося. Першою помітила пропажу Дороті. Пам’ятаєте дівчинку з Канзасу, яку ураганом занесло в чарівну країну разом із песиком Тото? Це і є Дороті. Вона зі своїми подружками Бетсі й Трот живе тепер у Смарагдовому місті Країні Оз. Разом з Трот в палаці Озми оселився її приятель – капітан Білл. Їх запросила сюди сама Озма, бо Принцесі подобалося гратися з ними. Сподіваюся, ви пам’ятаєте, що Принцеса Озма – теж дівчинка?

Дівчата швидко подружилися й проводили час разом, але найближчою подругою принцеси була все-таки Дороті. Вона єдина з усіх мала привілей заходити в королівські покої в будь-який час дня та ночі, а недавно Озма дала Дороті титул принцеси, бо їй набридло бути єдиною принцесою в Країні Оз.

Одного ранку три подружки зібралися в кімнаті Дороті. Дівчатка ділилися своїми планами, і Бетсі запропонувала відправитися до краю Жвакунів. Всім відомо, що чарівна Країна Оз складається з чотирьох територій: на сході лежить блакитний край Жвакунів, на заході – жовтий край Моргунів, на півдні – рожевий край Південців, на півночі – фіолетовий край Лісовиків, а в центрі розташувалася столиця Країни Оз, неповторне Смарагдове місто, в якому живе правителька країни юна Принцеса Озма.

– Я жодного разу не була в Блакитній країні, – поскаржилася Бетсі, – а Опудало каже, що красивіше за неї нічого на світі немає.

– І я хочу до Блакитної країни! – вигукнула Трот.

– Добре, – погодилася Дороті, – піду запитаю Озму, може, вона дозволить взяти Дерев’яну кобилицю й Червону карету. Їхати все-таки краще, ніж йти. Країна Оз не така вже й маленька.

Дороті зістрибнула з лавки й побігла коридором розкішного палацу до східців, що вели на другий поверх. У невеликій приймальні, що передувала покоям Принцеси, сиділа служниця Озми, Желея Джемм, і старанно шила.

– Озма вже встала? – запитала Дороті.

– Не знаю, – відповідала Желея, не піднімаючи голови від шиття, – я сиджу тут від самого ранку, а її щось не чути. Зазвичай в цей час вона приймає ванну, потім снідає, а сьогодні – ні слуху ні духу. Дуже дивно, але хвилюватися не варто. Що з нею може трапитися? Адже Озма – фея! Хоч, чесно кажучи, мене трохи дивує ця ситуація.

– Може, вона ще спить? – припустила Дороті. – Або читає? Чи готує якийсь приємний сюрприз?

– Може, – відгукнулася Желея, – тому я не наважуюся її турбувати. Але ти, її найближча подруга, можеш увійти хоч зараз.

Дороті постукала у двері спальні. Озма не відповідала, і дівчинка рішуче зайшла всередину: в спальні – ні душі, ліжко не прибране. Не схоже на Озму, завжди таку акуратну. Дороті пройшла через всі кімнати, зазирнула в бібліотеку, до музичного салону, в лабораторію, ванну, в гардероб і навіть у тронну залу – ніде не було й сліду Принцеси.

– У кімнатах порожньо, – повідомила Дороті, повернувшись до приймальні, – напевно, Озма кудись пішла.

– Але я б її помітила! – здивувалася служниця. – Чи вона стала невидимою? Може, пошукаємо її?

Вони вийшли в коридор і ледь не зіткнулися з живою лялькою, яка танцювала прямо на проході.

– Дай своїм ногам спокій хоч на хвилину, Латочко! – гримнула на неї Дороті. – Ти сьогодні вранці бачила Озму?

– Зовсім ні! – випалила та, не перестаючи стрибати. – Учора ввечері я побилася з Вузі. Цей неотесаний грубіян видряпав мені очі! А зараз я йду від тітоньки Ем, вона щойно їх мені пришила!

Я нагадаю вам про цю дивовижну живу ляльку. Звуть її Латочка. Вона зшита з яскравої клаптикової ковдри й набита ватою. Головою їй служить ганчір’яний м’яч, пришитий до плечей, два срібні ґудзики замінюють очі, а волосся зроблене з яскраво-рудих ниток. Ніс – просто опуклість на обличчі, набита ватою і для міцності прихоплена тасьмою, рот – обшитий червоним шовком проріз, з якого стирчить язик – клапоть червоного плюшу й видніються два ряди перлин – вони пришиті до країв прорізу та замінюють зуби.

Ви дивуєтеся, що вона жива? Але в казковій країні можливі й не такі чудеса. Тут живуть Дерев’яна кобилиця, Опудало – городній пострах, й безліч інших дивовижних створінь, але Латочка, напевно, найдивовижніша з них, загальна улюблениця. Іноді вона буває аж надто непосидючою, завдаючи безліч турбот своїм друзям. Вона ні хвилини не посидить спокійно, любить стрибати, танцювати, перекидатися, ходити на руках, лазити по деревах тощо.

– Я шукаю Озму, – повідомила ляльці Дороті, – мені треба про дещо її запитати.

– Я допоможу тобі! – заявила Латочка. – Дивись, які в мене тепер великі очі! Вони бачать краще за твої!

– Сумніваюся, – усміхнулася Дороті, але все-таки взяла ляльку з собою.

Разом вони оглянули палац, зазирнули в далекі куточки палацового саду, але Озма мов у воду канула. Сумна й заклопотана Дороті повернулася до подружок. Озма кудись пішла, нічого не сказавши друзям, одна, без королівського почту? Такого ще не було! Проте – сталося! Ні Опудало, ні Тік-Ток, ні Косматий чоловічок, ні хлопчик Ґудзик-розумник, ні капітан Білл, ні навіть мудрий Чарівник Смарагдового міста – ніхто не знав, де Принцеса.

– Ще вчора ввечері вона не збиралася нікуди йти! – дивувалася Трот.

– А чому б нам не глянути в Чарівну картину? – запропонувала Бетсі. – Відразу все дізнаємося!

– Справді! – вигукнула Дороті. – Як я сама не здогадалася!

І подружки помчали до спальні Принцеси, де зазвичай висіла Чарівна картина – один з найголовніших скарбів Озми. Світло-блакитне полотно, оправлене в золоту раму, враз оживало, тільки-но хтось підходив до нього й думав про тих людей, про яких хотів дізнатися. Вони показувалися на Картині саме там, де перебували в той момент. Підбігши до стіни, Дороті відсмикнула атласну завісу й застигла в подиві: Чарівна картина зникла. Дівчатка перелякано перезирнулись: за фіранкою стирчав лише золотий цвях, на якому вона висіла.

Проблеми доброї Глінди

Добра чарівниця Глінда обрала для проживання Рожевий край. Її палац, зведений з найкращого мармуру й прикрашений кованим сріблом, стоїть у найпівденнішій його частині. В оточенні чарівниці – найкрасивіші дівчата, які приїхали сюди з усіх куточків Країни Оз і навіть зі Смарагдового міста, бо служити при дворі Глінди вважається великою честю.

Найдивовижніша річ у всьому чарівному палаці – це Велика книга подій. На її сторінках щодня, ба навіть кожну годину з’являються повідомлення про те, що відбувається в країні і світі. Тож Глінду не так просто заскочити зненацька – вона знає все, що трапилося де б то не було і ця інформація правдива.

Дивовижна Книга лежить на золотому столі посеред палацової вітальні. Ніжки столу, прикрашені дорогоцінними каменями, щільно прикріплені до кахельної підлоги, а сама Книга прикута до столу ланцюгом і закрита на шість золотих замків, ключі від яких висять на ланцюжку, а ланцюжок – на шиї в Глінди.

Сторінки Великої книги набагато тонші за газетні, але їх в ній незрівнянно більше, й вони додаються з неймовірною швидкістю. Ось чому навіть найсильніший чоловік насилу підіймає Книгу.

Однак сьогодні вранці, після сніданку, коли Глінда в супроводі почту зайшла до вітальні, Великої книги подій не було на місці. Тільки розрубаний ланцюг нагадував про неї. Гніву Чарівниці не було меж. Хто посмів зробити це нечуване злодіяння? І кому могла знадобитися її Книга?

Чарівниця одразу поспішила в чарівний кабінет, щоб за допомогою магічних чар дізнатися про крадія. Вона висунула ящики чарівного буфета, відчинила чарівні шафи, але полиці та ящики були цілковито порожніми: всі чарівні інструменти, все чарівне зілля – безслідно зникло за одну ніч, немов випарувалося.

Глінда не на жарт стривожилася. Хто міг наважитися на такий зухвалий злочин? Вона в задумі опустилася в крісло й нерухомо просиділа цілу годину, сушачи голову над загадкою, але так нічого й не придумала. Поступово чарівниця оговталася – нехай чарівні інструменти й зілля пропали, проте знання нікуди не поділися! Жоден злодій, навіть найспритніший, не зможе вкрасти такий набуток! Вона збере чарівні трави, приготує чарівні еліксири, зробить нові інструменти та з їх допомогою знайде злочинця!

Глінда негайно склала список потрібних для чарівництва предметів і розіслала гінців у всі кінці Країни Оз, щоб ті якомога швидше доставили до палацу її замовлення. Один з них зустрів на своєму шляху маленького гладкого чоловічка верхи на Дерев’яній кобилиці. Це був Чарівник Смарагдового міста. Він поспішав до Глінди, щоб повідати їй про велике горе: Озма, маленька правителька Країни Оз, зникла безслідно, і ніхто в усьому Смарагдовому місті не знає, що за біда з нею трапилася.

Пограбування Кейки-кулінарки

Того самого ранку в Країні Оз виявилася ще одна пропажа, про яку ще не скоро дізнаються жителі Смарагдового міста й придворні Глінди. В одному з куточків чарівної країни, на південно-західній околиці краю Моргунів, далеко від доріг і стежок, лежить зовсім крихітна країна-плоскогір’я.

Щоб дістатися до неї, потрібно дертися дуже крутим схилом на височенну гору. Навколо неї повсюдно росте густий і колючий чагарник, тож, якби хто й надумав туди забратися, то не тільки порвав би весь одяг гострими колючками, а й міг би сконати від завданих ними ран. Але нікому з жителів Країни Оз не спадало на думку продиратися крізь непрохідну гущавину, щоб дізнатися, хто живе на вершині гори.

Тим часом там споконвіку жили крикуни. І хоч їхня країна була зовсім крихітною, але іншої в них не було й вони дуже її любили. Коли трапилася наша історія, крикуни ще жодного разу не спускалися вниз і ніхто з мешканців Оз не підіймався до них на плоскогір’я. Тому й не дивно, що звичаї крикунів значно відрізнялися від звичаїв інших жителів їхньої великої держави.

Скажімо, будинки на плоскогір’ї будували не один біля одного, як водиться в містах, а де попало. Між будинками, без будь-якого порядку, зеленіли поля, сади й городи. Вулиць у них взагалі не було, й у гості один до одного крикуни ходили вузькими стежинами, протоптаними як кому заманеться.

Саме вранці того дня, коли в Смарагдовому місті зникла Озма, в крикунки Кейки, на прізвисько Кулінарка, пропав золотий, прикрашений діамантами таз, в якому вона зазвичай мила посуд. Виявивши пропажу, Кейка зчинила страшенний галас. Вона так голосила й сварилася, що біля її будинку зібрався цілий натовп крикунів.

Звинувачення в крадіжці – справа неабияка, а тим більше в Країні Оз, де злодійство сталося вперше. Дізнавшись, що Кейка звинувачує односельців у крадіжці, крикуни одразу відправилися скаржитися пану Жабі, щоб той, з властивою йому мудрістю, розсудив, хто правий, а хто винний.

Ви, напевно, вперше чуєте про пана Жабу, адже він, як і інші жителі плоскогір’я, ніколи не полишав своєї домівки, та й до нього ніхто не заходив. Колись пан Жаба був звичайною жабою, яких в країні хоч греблю гати. Як і належить жабі, він жив собі в калюжі десь у країні Моргунів, але, бувши на вдачу шукачем пригод, одного ранку вирішив накивати з неї лапами, відправившись подорожувати.

Його недовгу мандрівку перервав журавель, що вилетів на полювання. Величезний птах вхопив бідолаху дзьобом за лапу й потяг до гнізда. Проте не на покірного натрапив журавель! Пан Жаба так крутився й звивався, що нарешті вирвався з дзьоба й плюхнувся прямо в болото на околиці плоскогір’я.

Крикуни донині не підозрюють про існування цього болота, такими непрохідними заростями колючого чагарнику воно оточене. Там навіть поблизу ніхто не живе, а в крикунів немає звички забиратися далеко від будинку. Чи то болото було чарівним, чи то чарівними були мушки, якими цей пан харчувався, та сталося неймовірне – наш шукач пригод виріс до гігантських розмірів. Тепер, ставши на задні лапи, він був зростом не нижче дорослого крикуна.

Очевидно, мушки вплинули й на розумові здібності цього земноводного. У болоті пан Жаба проводив час за філософськими роздумами та став справжнім мудрецем. Одна з тем, над якою він міркував, стосувалася його талантів, про які мали дізнатися всі. Висновок не забарився: що він досі робить у цій глушині?

І ось одного погожого для пан Жаба покинув болото й постав перед здивованими крикунами. А треба сказати, що крикуни ніколи в житті не бачили жаби, як, втім, і наш мандрівник ніколи раніше не бачив крикунів. Проте їх було багато, а пан Жаба – один.

Прибулець вразив місцевих своїм незвичайним виглядом і надзвичайно розумними повчаннями. Тож не дивно, що йому були надані надзвичайні почесті. Відтоді пан Жаба вже не стрибав, як жаба, а стояв з поважним виглядом на задніх лапах або сидів у кріслі, витріщивши для важності очі. І називали його вже не жабою або паном Жабою, а з повагою: пан Жаба.

Поступово пан Жаба став надзвичайно важливою персоною на плоскогір’ї. Що б не сталося в країні чи в родині, крикуни бігли до нього за порадою. Вони ділилися з ним своїми труднощами, а він радив, як їх подолати. До того ж повчати їх було простіше простого – наївні крикуни будь-яку нісенітницю сприймали за чисту монету, головне – треба було піднести її з глибокодумним виглядом.

На плоскогір’ї було невеличке озерце з чистою й напрочуд прозорою водою. Саме біля нього крикуни й побудували будинок для пана Жаби, і той жив у ньому собі на втіху. Вдень він сидів у будинку, розряджений в оксамит і шовк, дивлячись на відвідувачів виряченими очима, а з вечора до світанку, поки ніхто не бачив, плескався в озері.

Пан Жаба любив причепуритися. Зазвичай це були яскраво-жовті оксамитові панталони до колін з золотими пряжками, на грудях – білий атласний жилет з рубіновими ґудзиками, зверху – яскраво-жовтий фрак, на лапах – зелені шовкові панчохи й черевики з червоної шкіри. Виходячи з дому, він натягав капелюх з пір’ям, а в одній з передніх лап тримав тростину з золотою головкою.

У крикунів ніколи не було ні короля, ні іншого правителя, тож цей вишукано одягнений пан сповнював їхні серця почуттям законної гордості. Згодом у них стало за звичку за кожної скрути бігти до пана Жаби за порадою, тож поступово він став чимось на зразок правителя плоскогір’я.

І хоч сам пан Жаба добре розумів, що він анітрохи не розумніший за будь-якого крикуна, все-таки усвідомлення того, що він – жаба, а править людьми, додавало йому ще більшої важності. Він щосили надував щоки, щоб здаватися розумнішими, ніж є насправді, а наївним крикунам і в голову не приходило, що їхній правитель – просто-таки жаба, яка роздулася від власного гонору.

Тож, коли Кейка-кулінарка зчинила страшенний галас через свій зниклий таз, крикуни насамперед кинулися до пана Жаби повідомити йому про надзвичайну подію й питати поради. Вислухавши їх, пан Жаба надувся й проказав:

– Якщо таз вкрадено, отже, якась особа дозволила собі взяти його.

– Яка така особа? – допитувалася Кейка. – Назвіть злодія!

– Хто взяв, той і злодій, – квакнув пан Жаба.

Присутні схвально закивали головами:

– Чиста правда! Що за проникливість!

– Поверніть таз! – не вгамовувалася Кейка.

– Твоє бажання законне, жінко, – відповів пан Жаба.

– Так швидше поверніть таз! – наполягала Кулінарка.

Пан Жаба, заклавши руки за спину, із солідним виглядом пройшовся кімнатою. Таке складне питання попалося йому вперше, але не можна було допустити, щоб крикуни виявили його невігластво.

– Дозволю собі повідомити вам, – багатозначно почав він, – що це перша крадіжка за всієї історії плоскогір’я.

– Хто ж цього не знає! – нетерпляче перебила його Кейка.

– Отже, – незворушно вів далі пан Жаба, – справа вимагає найретельнішого розгляду.

– Де мій таз? Коли я отримаю його назад?

– Таз зник. Але він неодмінно буде знайдений. На жаль, у нас немає ні детективів, ні поліції, тож доведеться вдатися до інших заходів. Раджу тобі, жінко, написати оголошення й приклеїти його до дверей свого будинку. В оголошенні повинно повідомлятися, що той, хто викрав твій дорогоцінний таз, зобов’язаний негайно повернути його.

– А якщо не поверне? – не вгавав Кулінарка. – Що тоді?

– Якщо таз не повернуть протягом дня, – важливо наморщив лоба пан Жаба, – отже, він не вкрадений.

Відповідь мудреця не заспокоїла господиню, однак вона все-таки написала оголошення, прикріпила його до дверей і сіла чекати на порозі. Коли ж терпець їй урвався, вона знову вирушила до пана Жаби, який на той час все ретельно обдумав.

– Я цілковито впевнений, – заявив він, тільки-но побачив Кулінарку, – що жоден крикун не замарав руки на крадіжці твого золотого таза. А оскільки на плоскогір’ї твого таза немає, отже, його взяв хтось із чужинців. Вважаю, що чужинець піднявся на гору під покровом ночі, викрав твій скарб і зник. Іншого пояснення немає й бути не може. Звідси висновок – якщо бажаєш повернути свій таз, тобі потрібно відправитися за ним в країну, яка лежить біля підніжжя нашої гори.

Для Кулінарки порада пана Жаби була повною несподіванкою. Зібравши друзів і знайомих, вона вирушила до краю плоскогір’я й, затамувавши подих, зазирнула вниз, у прірву. Обриси підніжжя гори губилися в тумані, дорога попереду була важка й небезпечна. Однак бажання повернути золотий таз не давало їй спокою, і Кейка обернулася до друзів:

– Хто зі мною?

Ніхто не сказав ні слова. Лише один старий крикун похитав головою.

– Ми живемо у своїй країні, і нам тут подобається. Що там, внизу, невідомо. Вже краще ми залишимося вдома.

– А якщо там, внизу, набагато краще, ніж удома? – припустила Кулінарка.

– Можливо, – відгукнувся крикун, – але навіщо ризикувати? Ми задоволені своєю долею. Може, в інших країнах пироги смачніші за твої, але нам і твої смакують. Якщо, звичайно, вони не підгоряють.

В інший час така похвала порадувала б Кейку, але не зараз – вона жадала повернути свій золотий таз і в гніві почала кричати на друзів:

– Боягузи нещасні! Я сама піду, раз ви боїтеся!

– От і добре, – полегшено зітхнув крикун. – Таз твій, не наш, і якщо тобі не шкода через нього розлучитися з життям – роби як знаєш.

До них наблизився пан Жаба й теж заглянув у прірву. Він давно мріяв побачити світ, та й правити крикунам йому вже обридло. Чому б не показати себе в чужих краях? Можливо, там теж потребують мудрих порад, і слава про нього полине всією Країною Оз?

– Я піду з тобою, люб’язна жінко, – квакнув пан Жаба, чим невимовно порадував кухарку, яка попри свою сварливість, як і всі крикуни, беззастережно довіряла йому. Хто ж відмовиться від допомоги наймудрішої істоти на світі!

Тепер, коли сам пан Жаба наважився піти з Кейкою, кілька молодих і хоробрих крикунів вирішили приєднатися до них. Наступного ранку, відразу після сніданку, пан Жаба, Кейка і дев’ять відважних юнаків почали спуск. Крутий схил був покритий густими заростями колючого чагарнику, тож пан Жаба наказав крикунам йти вперед і прорубувати шлях, щоб він ненароком не пошкодив своє розкішне вбрання. Кейка теж причепурилася в дорогу й тому трималася позаду пана Жаби.

Мандрівники з величезними труднощами продиралися крізь хащі й до ночі ледь добралися до середини гори. Там вони знайшли зручну печеру й переночували в ній, попередньо підкріпившись домашнім печивом, яке Кейка завбачливо прихопила з собою. Наступного дня ситуація помінялася: крикуни, втомившись від розчищення шляху для пана Жаби та Кулінарки, вже шкодували, що вплуталися в таку авантюру.

– Якщо й справді якийсь чужак вкрав твій таз, то він залетів на гору, не інакше, – буркнув один з крикунів, обернувшись до Кейки. – Пробратись крізь ці кущі, та ще й повернутися назад, нікому не під силу.

– Та й навіщо йому твій таз? – пробурчав інший. – Чи варто заради нього дерти одяг і руки об ці кляті колючки?

– Так, – завважив третій, – я краще повернуся додому, накопаю алмазів, золота й зроблю тобі новий. Глянь-но, на мені живого місця немає, тепер і рідна мати мене не впізнає!

Біля підніжжя гори мандрівники натрапили на глибоку ущелину.

– Далі ми не підемо, – дружно заявили юнаки, тож скільки Кейка не голосила, скільки не просила їх, вони не рушили з місця.

Пан Жаба підійшов до ущелини, уважно зміряв її поглядом і звернувся до своїх супутників з промовою:

– Як вам повинно бути відомо, я походжу з породи земноводних, популярно висловлюючись – жаб. Тож з легкістю перестрибну цю ущелину. А ви, жалюгідні людці, змушені будете повернутися назад тим самим шляхом, що й прийшли.

– Із задоволенням, – закричали крикуни й одразу кинулися назад, щоб пан Жаба, бува, не передумав. Залишилася одна Кулінарка. Сидячи на краю ущелини, вона гірко плакала.

– Жінко, – спробував втішити її пан Жаба, – я прощаюся з тобою, але обіцяю: якщо знайду твій дорогоцінний таз, обов’язково поверну його тобі.

– Але я сама хочу його знайти, – схлипнула Кейка. – Може, ви перенесете мене на той бік? Адже ви такий великий і сильний, а я маленька й легка, як пушинка.

Кейка справді була досить тендітною, тож пан Жаба погодився:

– Ну добре. Якщо ти не боїшся впасти, я готовий ризикнути.

Кейка, довго не роздумуючи, стрибнула пану Жабі на плечі, той присів, з силою відштовхнувся задніми лапами, й не встигла Кейка як слід заплющити очі, як вони з легкістю перелетіли і через ущелину, і через густі зарості чагарнику за нею.

Кулінарка зіскочила з пана Жаби, той гордовито випростався, обтрусив пил з оксамитового фрака й, розправивши білу атласну краватку, сказав:

– Я й гадки не мав, що здатний так далеко стрибати. До довгого переліку своїх чеснот я з повним правом можу додати стрибучість.

– О, ви просто чудово стрибаєте! – несамовито вигукнула Кейка. – Ви чудовий і неповторний! Всі будуть у захваті від вас!

– Поза сумнівом, – погодився пан Жаба, – у чужинців напевно викличе захоплення мій зовнішній вигляд. Я вже не кажу про свою мудрість – варто мені відкрити рот, вони замруть від захоплення!

– О, незаперечно, – підтакнула Кейка. – І як вдало, що у вас такий великий і широкий рот, через нього ваша мудрість легко вийде назовні.

– Можливо, природа спеціально створила його таким широким, – глибокодумно мовив пан Жаба. – Але досить про мене, нам слід знайти якийсь притулок, а то ніч застане нас у дорозі.

Серед моргунів

Жовта країна, як відомо, населена милими й лагідними моргунами. Ними править добрий імператор Залізний Лісоруб. На сході країни Моргунів, ближче до Смарагдового міста, прокладено широкі дороги, побудовані затишні будинки. Живуть тут моргуни, які вирощують жовту кукурудзу й золотисту пшеницю, але чимдалі на захід, тим безлюдніють території, а за східним рукавом річки Моргунки є такі нетрі, в яких ще ніхто не бував. Подейкують, що там живуть дивні істоти, нікому не відомі.

Проте, здолавши ці місця й переправившись через західний рукав Моргунки, знову потрапляєш в обжиту частина краю, яка тягнеться на захід до самого кордону Країни Оз. За ним – згубна пустеля, яка оточує цю чарівну країну з усіх боків і відокремлює її від решти світу.

Захід країни славиться покладами заліза. Тутешні жителі майструють з нього різні речі, які, як відомо, дуже цінуються в Країні Оз – адже вони так яскраво блищать! На жаль, залізо тут зустрічається набагато рідше, ніж срібло та золото. Звичайно, не всі жителі на заході зайняті видобутком заліза. Є тут і ферми, оточені полями пшениці та кукурудзи, є і пасовища, якими бродять численні стада корів. На одну з таких ферм і натрапили пан Жаба з Кейкою, спустившись з гори.

– Диви! – вигукнула господиня ферми, побачивши дивну парочку, яка наближалася до її дому. – Такого я ще не зустрічала, хоч і бачила чимало! Щоб жаба одягалася як чоловік і ходила на задніх лапах! Гей, Війоне, – покликала вона чоловіка, що снідав на кухні, – йди-но сюди й глянь на цю потвору!

Літній фермер так і застиг у дверному отворі, відкривши рота від подиву.

– Скажи мені, господарю, – зарозуміло квакнув пан Жаба, наблизившись до нього, – чи не бачив ти золотого таза, прикрашеного діамантами?

– Діамантового таза не бачив, а от жабу у фраку – бачу, – грубо відповів господар. Зарозумілий тон жахливої істоти роздратував його.

Пан Жаба навіть похлинувся від такої зухвалості фермера, а Кулінарка поспішила заступитися за свого супутника:

– Ввічливіше, будь ласка! Це ж великий пан Жаба, наймудріший з мудрих!

– З чого ти взяла? – здивувався господар.

– Він сам сказав! – простодушно відповідала Кейка, а пан Жаба поважно надув щоки на підтвердження її слів.

– Може, ти скажеш, що і Опудало вважає цю жабу-переростка наймудрішим з мудрих?

– А хто такий Опудало? – настала черга здивуватися й Кулінарці.

– Опудало – городнє страшило, набите соломою. Зате мізки йому дав сам Чарівник Смарагдового міста.

– А мої мізки самі виросли в голові, – гордо заявив пан Жаба, – вони краще якихось там штучних! Я такий розумний, що в мене іноді болить голова! Я так багато знаю, що змушений дещо забувати, бо жодна істота у світі не вмістить стільки знань, скільки вміщую я!

– На щастя, я не страждаю від надлишку знань, і голова в мене ніколи не болить, – завважив Війон, змірявши пана Жабу презирливим поглядом.

– Але, сподіваюся, ви знаєте, де мій золотий таз? – з надією запитала Кейка.

– І цього не знаю, – відповів Війон. – Мені вистачає турбот з власним посудом, до чужого мені байдуже.

Бачачи таке невігластво, пан Жаба вирішив прямувати далі в надії, що в іншому місці зустріне більше поваги.

– Зустріти б Чарівника, – міркувала вголос Кейка, йдучи стежкою слідом за своїм супутником. – Якщо він городньому страшилу дав мізки, то мій таз він і поготів знайде!

– Тьху! – пан Жаба з серцем сплюнув під ноги. – Я розумніший всякого чарівника! Покладись на мене! Я знайду твій таз, де б він не був!

– Якщо ми не знайдемо його, серце моє розірветься від горя! – схлипнула Кейка.

– А навіщо тобі саме цей таз? – поцікавився пан Жаба. – Хіба будь-який інший не годиться?

– Цей таз, – пояснила Кулінарка, – дістався мені від матері, а матері – від її матері. Це найдавніший таз на всьому плоскогір’ї! А тепер мій дорогоцінний, мій чарівний таз вкрали!

– Чарівний? – здивувався пан Жаба.

– Так, чарівний! Я завжди мила в ньому посуд і жодна страва в ньому не пригорала! Все, що готувала, виходило дуже смачним! Того ранку, коли він пропав, я саме пекла печиво. Воно згоріло дотла! А друга порція вийшла просто неїстівною, тож довелося її викинути! Тільки з третього разу я спекла щось схоже на печиво й узяла його в дорогу. Погодьтеся, таке спече будь-яка жінка! Якщо чарівний таз не знайдеться, я ніколи, ніколи не зможу готувати так смачно, як раніше!

– У такому разі, – зітхнув пан Жаба, – ми просто зобов’язані знайти твій дорогоцінний таз!

Друзі Озми розгублені

– Невже Озма пішла й узяла із собою Чарівну картину? – губилася в здогадах Дороті.

Подружки гуляли в саду, а непосида Латочка, як завжди, скакала навколо них так, що її руде волосся розвівалося на вітрі.

– А може, Озму вкрали? – раптом випалила картата лялька. – І Чарівну картину теж, щоб ніхто не знайшов принцесу!

– Не вигадуй! – обірвала її Дороті. – Озму всі люблять! Хто посміє її образити?

– Хіба ти знаєш усіх? – засумнівалася Латочка. – У Країні Оз є такі куточки, про які навіть Озма нічого не знає!

– Що за дурниці ти верзеш! – гримнула на неї Бетсі.

– Стривай, – перервала подружку Дороті, – раптом вона має рацію? А якщо десь збереглися ще злі чарівники та відьми? Щоправда, відомостей про це немає.

Саме в цю хвилину до саду заїхав Чарівник верхи на Дерев’яній кобилиці.

– Ну що, знайшлася Озма? – насамперед запитав він.

– Ще ні.

– А що в Глінди?

– У Глінди пропала Велика книга подій! Викрадено всі чарівні інструменти!

– Нечувано! – жахнулася Дороті. – Хто це міг зробити?

– Гадки не маю, – відповідав Чарівник. – Я приїхав за власними інструментами, відвезу їх Глінді, з ними вона швидше виявить злочинця.

– Швидше ж, Чарівнику, не можна втрачати ні хвилини! – квапили його дівчатка.

Чарівник кинувся до своєї кімнати й одразу вискочив, як ошпарений:

– Він зник! Випарувався!

– Хто? – сполошилися подружки.

– Не хто, а що! Моя чорна валізка з чарівними інструментами! Її вкрали!

Друзі злякано перезирнулися. Справа набувала дедалі більшої зловісності.

– Це переходить всі межі! – вигукнув Чарівник. – Викрадено все чарівництво Країни Оз!

– Може, це Озма влаштувала? – припустила Бетсі.

– Виключено! – оголосив Чарівник. – Радше якийсь лиходій викрав Озму, а заодно й усі чарівні інструменти, щоб ми не змогли відшукати й покарати його.

– Бідолаха Озма! – вигукнули дівчатка одночасно. – Як же нам тепер бути, Чарівнику?

– Спершу спитаю поради в Глінди, заодно повідомлю їй, що й мої інструменти пропали. Може, вона щось придумає.

З цими словами Чарівник знову скочив на Дерев’яну кобилицю й щодуху помчав на захід. Дівчата не знаходили собі місця від горя. Навіть Латочка притихла. Нічого подібного в країні ще не траплялося. Злодій викрав добру фею Озму! Вони й уявити собі не могли такого нещастя. Але як інакше пояснити зникнення Принцеси?

– Не могла ж Озма зникнути, ні слова не сказавши? – міркувала Дороті. – І навіщо їй Книга подій? Або інструменти Чарівника? Адже вона могла просто попросити. Ні Чарівник, ні Глінда їй ні в чому не відмовляли. Отже, її справді викрав лиходій!

– Невже цей лиходій живе в Країні Оз? – запитала дівчинка Трот.

– А де ж іще? Адже через згубну пустелю пройти неможливо! І хто, крім мешканця Оз, міг знати про Книгу подій та Чарівну картину?

Аж ось до саду забігли хлопчики – Оджо й Ґудзик-розумник. Якщо ви не знаєте, хто це, я розповім вам про них. Оджо раніше жив у країні Жвакунів. Він і досі одягався, як було заведено на його батьківщині – блакитна курточка, блакитні штани до колін, блакитні черевички, блакитний капелюх зі срібними дзвіночками, які весело калатали при кожному його русі.

Щоб врятувати свого дядька, Оджо Щасливому довелося здійснити небезпечну подорож до Смарагдового міста. Тут він і залишився. Разом з ним прийшла Латочка.

Інший хлопчик, Ґудзик-розумник, раніше жив у американській Філадельфії. Одного разу він пішов погуляти й заблукав. Його знайшли Трот і капітан Білл. Разом з ними він і потрапив до чарівної країни.

– Привіт, Дороті! – першим привітався Ґудзик. – Кажуть, Озма пропала?

– Хто каже? – здивувалися подружки.

– Усе місто!

– Звідки вони знають?

– Желея Джемм всім розповіла, – втрутився Оджо. – Вона ходить і всіх підряд запитує, чи не бачив хто Озму.

– Навіщо даремно засмучувати людей! – насупилася Дороті. – Може, Озма ще знайдеться!

– Подумаєш, загубилася, – почав втішати дівчаток Ґудзик, – я сто разів губився, й нічого!

– Це точно, – підтвердила Трот. Вже кому-кому, а їй була відома його звичка губитися, особливо в невідповідний момент. – Але ти не Принцеса, до того ж Озма не загубилася – її викрали!

– Викрали? – здивувався Оджо. – Але ж викрасти Озму міг тільки злодій, а хіба в Країні Оз є лиходії? Що ти мовчиш, Дороті?

– Не знаю, – відповідала дівчинка.

– А я знаю! Я знаю! – радісно застрибала на одній ніжці Латочка. – Озму викрали? Викрали. Викрадач живе в Країні Оз? У Країні Оз! Викрадають тільки лиходії, значить, у Країні Оз є лиходії!

Важко було заперечити проти клаптикової логіки, але Ґудзик не розгубився:

– Я так скажу: якщо Озму викрали, треба знайти й покарати злодія!

– Але хто цим займеться? – зітхнула Трот. – Адже в нас немає ні армії, ні поліції.

– Армія є, – заперечила Дороті, – щоправда, в ній всього лише один солдат й одночасно – головнокомандувач. Пам’ятаєте – з такою зеленою бородою й вусами. І рушниця в нього є. Тільки ніхто його не боїться – адже він мухи не скривдить.

– Солдат завжди солдат, – розсудила Бетсі. – Може, мухи він і не скривдить, а от злодія зуміє затримати! Покличмо його!

– Так він же місяць тому відправився на риболовлю й досі не повернувся! – повідомив Ґудзик. Він завжди все про всіх знав.

– А може, Озма сама знайдеться? – зітхнула Трот. – Адже вона все-таки фея.

Діти весь день говорили на цю тему, та так і не вирішили, хто міг викрасти Озму й навіщо. Надвечір повернувся Чарівник, і по тому, як він, понуро схиливши голову, заїхав у двір, всі відразу здогадалися, що втішних новин немає. Потім на повітряній колісниці, запряженій дюжиною сніжно-білих лелек, прилетіла стривожена й заклопотана Глінда. Майже всі друзі Озми зібралися цього вечора в палаці, щоб обговорити свої подальші дії.

– Треба зараз же вирушити на пошуки, – запропонувала Дороті. – Правителька країни перебуває в полоні, а ми що? – гратимемося й веселитимемося?!

– Я готова, – погодилася Глінда. – Треба якомога швидше знайти Озму! Я б і сама пішла шукати, але хто виготовить нові чарівні інструменти? Можливо, вони знадобляться, щоб знайти Принцесу.

– Підемо завтра на світанку, – вирішила Дороті. – Бетсі, Трот і я.

– Самі ви не впораєтеся, – завважив Чарівник, – я теж піду. Повинен же хтось вас захищати!

– А що з нами трапиться? – здивувалася Трот. – Адже ми в чарівній країні!

– А що сталося з Озмою? – нагадав Чарівник. – Адже знайшовся лиходій, який посмів викрасти все чарівництво Країни Оз! Хтозна, які небезпеки чекають на вас у дорозі? Озма – фея, і Глінда теж, з ними нічого не трапиться, але ж ви – звичайні дівчатка, вам слід бути особливо обережними, і нам з Ґудзиком теж.

– Зате мені небезпека не загрожує! – похвалився Оджо. – Адже я народився в Країні Оз!

– Пропоную розділитися на кілька загонів, – сказала Глінда, – тоді вдасться обшукати всю країну. Оджо нехай відправляється до жвакунів, він там кожну стежину знає. Опудало й Залізного Лісоруба, знаючи їх безстрашність, відправимо до країни Південців. Косматий чоловічок, Тік-Ток і Джек-Гарбузова голова нехай йдуть до Фіолетової країни, а Дороті з Чарівником – до країни Моргунів. Пам’ятайте: ваше завдання знайти Озму. Обшукайте кожен куточок.

План Глінди був прийнятий одноголосно, і друзі стали готуватися до походу.

Пошукові заходи

На світанку наступного дня Глінда вирушила до свого палацу, а дорогою залетіла до Залізного Лісоруба. У того саме гостювало Опудало. Дізнавшись про зникнення Озми, друзі одразу відправилися до країни Південців. Одночасно з Гліндою Смарагдове місто покинув і Косматий чоловічок. Разом з Джеком-Гарбузовою головою й механічною людиною Тік-Током він поспішив на північ, до Фіолетової країни Лісовиків.

Тим часом Оджо зі своїм дядьком Нанкі вже крокував дорогою з жовтої цегли на схід, до країни Жвакунів. Дороті та Чарівник попрощалися з друзями й теж зазбиралися в дорогу. Чарівник запряг Дерев’яну кобилицю в Червону карету, де зручно розмістилися дівчатка й ще було місце для Латочки, але та ніяк не погоджувалася. Вона вирішила їхати верхи на Вузі.

Як, ви не знаєте, хто такий Вузі? Це найдивніша тварина на світі: голова, тіло, ноги та навіть хвіст у нього прямокутної форми, а шкура така щільна, що її й цвяхом пробити. Він незграбний і кумедний, але бігає на диво швидко.

Незабаром на подвір’ї з’явився ще один звір і попросив взяти його з собою. Ви здогадалися – хто? Звичайно ж, це Лякливий Лев, найзнаменитіший звір у всій Країні Оз.

– Я так хвилююся за нашу дорогу Озму, – прогарчав Лев, – просто не можу всидіти в палаці. Невідомість лякає мене. Краще я піду з вами, але благаю: оберігайте себе від небезпек, ви ж знаєте – я жахливо, жахливо боягузливий.

Побачивши, що з ними йдуть Лев і Вузі, Бетсі теж відмовилася їхати в Кареті, притягла сідло, упряж і запрягла свого улюбленця, ослика Хенка. Тепер проблема транспорту розв’язалася сама собою – в Кареті залишилися Дороті, Ґудзик, Трот і сам Чарівник.

Та ось у двір нагодився старий моряк і досвідчений мандрівник капітан Білл. Він порадив друзям прихопити із собою теплий одяг і побільше їжі – адже невідомо, скільки вони пробудуть у дорозі. Сам капітан залишався в Смарагдовому місті – з дерев’яною ногою далеко не помандруєш, та й за палацом хтось повинен приглянути, поки всі шукають Озму.

Поклавши в Карету необхідні припаси, друзі рушили в дорогу. До воріт міста їх проводжали натовпи стривожених містян. Попереду йшов Лякливий Лев, за ним – Латочка верхи на Вузі, потім Бетсі на своєму ослику, а за ними, запряжена Дерев’яною кобилицею, котилася Червона карета, в якій сиділи Чарівник, Дороті, Ґудзик і Трот. Дерев’яною кобилицею не потрібно було правити – достатньо просто сказати, куди їхати та з якою швидкістю, а про решту вона дбала сама.

А в цей час у кімнаті Дороті прокинувся маленький кудлатий песик і з подивом виявив, що господині немає на місці. У палаці було незвично тихо, хоч дівчатка зазвичай зчиняли такий гамір! Песика, як ви вже, напевно, здогадалися, звали Тото, і він дуже любив свою маленьку господиню.

Як і всі тварини в Країні Оз, Тото, звичайно ж, умів розмовляти, але рідко користувався своїм умінням і взагалі рідко цікавився людськими справами. Він і не підозрював про зникнення Озми, не знав, що всі вирушили шукати Принцесу. Залишатися одному в кімнаті йому не хотілося, тож жвавий песик вискочив у коридор. Не знайшовши нікого й там, песик скотився мармуровими сходами у двір, де й натрапив на Желею Джемм.

– А де Дороті?

– Поїхала до країни Моргунів.

– Коли?

– Щойно.

Тото кулею промчав через сад і вискочив на вулицю. За поворотом майнула Червона карета. Однак розумний песик вирішив до пори до часу не показуватися на очі господині, а то вона, чого доброго, прожене його додому. Тож він сторожко біг позаду колони, не випускаючи Карету з поля зору. Друзі тим часом наблизилися до воріт, і Страж міських воріт відчинив перед ними ковані золоті портали.

– Чи не проходив хто через ворота позаминулої ночі? – про всяк випадок запитала вартового Дороті.

– Ні, принцесо, ніхто не входив і не виходив, – відповів Страж.

– Я й не сумнівався, – завважив Чарівник. – Навряд чи стіни зупинять лиходія, який вкрав всі чари Країни Оз. Вважаю, він пересувався повітрям, інакше ніяк не встигнути за одну ніч побувати і в Смарагдовому місті, і в палаці Глінди. Швидше за все, злодій літає за допомогою невідомого нам чарівництва.

Подорожні пройшли, ворота зачинилися – Тото ледве встиг прошмигнути між стулками. Карета легко котила бруківкою серед зелених полів і ферм. За деякий час зелені поля закінчилися, потягнулися жовті плантації кукурудзи й соняшнику, ферми стали зустрічатися дедалі рідше – мандрівники в’їхали до країни Моргунів.

Опівдні друзі переправилися через річку Моргунку, ближче до вечора проїхали повз порожню вежу Опудала (її господар, як ми знаємо, теж вирушив на пошуки Озми). У сутінках вони минули останні ферми й ступили на землю безкрайніх Ходячих прерій, де теж жили люди. Помітивши самотню хатину пастуха, мандрівники попросилися на нічліг. І дуже вчасно, бо бідний Тото вже вибився із сил, женучись за ними. Побачивши, що друзі зупинилися, він з полегшенням перевів подих і тихо підкрався до хатини.

Пастух зрадів мандрівникам. Хатину він віддав у розпорядження дівчаток, а сам разом із Чарівником і Ґудзиком розташувався просто неба. Лякливий Лев, ослик Хенк і Вузі влаштувалися трохи далі, а Латочка та Дерев’яна кобилиця взагалі не спали. Ніколи. Вони вирішили прогулятися при місячному світлі.

Вночі Лев відчув, як хтось ворушиться в нього під боком.

– Тото, звідки ти взявся? – пробурчав він крізь сон.

– Зі Смарагдового міста, – відповідав песик. – Як гадаєш, Дороті не прожене мене додому?

– Звідки я знаю? Запитай у Дороті, – Лев позіхнув, перевернувся на другий бік і знову заснув. Слідом за ним заснув і Тото, вирішивши, що немає сенсу заздалегідь засмучуватися.

Вранці, коли Чарівник розпалив багаття, песик підійшов до вогню погрітися. Тут його й побачила господиня.

– Тото! Звідки ти взявся?

– Ти вже не пам’ятаєш, де мене кинула! – ображено гавкнув песик.

– Ой, вибач, я зовсім забула про тебе, в мене стільки клопоту! – вибачилася Дороті. – Але якщо вже ти тут, дозволяю залишитися. Тільки дивись, будь обережний! Адже ми поїхали в небезпечну подорож!

– Спасибі! – завиляв хвостом песик. – Може, тепер ти мене погодуєш?

– Ось приготуємо сніданок – отримаєш свою частку! – строго завважила дівчинка. В глибині душі вона раділа, що песик знову з нею, але треба було пам’ятати про дисципліну – адже вони шукають лиходія.

За сніданком пастух попередив мандрівників:

– Далі на вашому шляху лежать Карусельні гори, ці місця дуже небезпечні, раджу обійти їх.

– Так, так, треба звернути! – захвилювався Лякливий Лев. – Мені не хочеться зустрічатися з небезпеками!

– Ще нікому не вдавалося пройти через Карусельні гори, – вів далі пастух. – Кажуть, за ними, в Ходячих преріях, ростуть одні колючки, і живуть там якісь герки, дуже дивні істоти.

– А як вони виглядають? – зацікавилася Дороті.

– Ніхто не знає, адже ніхто там не бував, – відповів пастух, – але я чув, що вони поїдають колючки та роз’їжджають на колісницях, запряжених драконами. Герки такі сильні, що підкорили велетнів, і тепер велетні прислужують їм.

– Від кого ж ви це чули? – наполягала Бетсі.

– Усі так кажуть, – усміхнувся пастух, – запитайте будь-кого в наших краях.

– Але звідки вони знають, якщо там ніхто не бував? – не вгамовувалася Бетсі.

– Може, їм розповіли птахи? – припустила Дороті.

– А за Ходячими преріями лежать місця незвідані, – знову заговорив пастух, – там живуть чаклуни й лиходії.

– А якщо ніяких лиходіїв там немає? – засумнівався Чарівник. – Звідки ви знаєте?

– Поміркуйте самі, – заперечив пастух, – хіба добрі, веселі люди можуть жити в глушині, далеко від людей? Вони б давно вже подружилися з нами і визнали владу доброї Принцеси Озми, як це зробили всі інші жителі Країни Оз.

– У такому разі ми просто зобов’язані досліджувати ці дикі місця, якими б небезпечними вони не були! – вигукнув Чарівник. – Адже Озму викрав злодій, і шукати її серед добрих людей в густонаселеному краї безглуздо. Можливо, за Карусельними горами Озми й немає, але ми повинні в цьому переконатися!

Друзі погодилися з Чарівником, завантажили речі в Карету, попрощалися з гостинним пастухом і рушили в дорогу.

Гори-каруселі

Повільно просувалися друзі Ходячими преріями, раз у раз підіймаючись на пагорби та знову спускаючись униз. Але за всю дорогу так і не зустріли жодної живої душі. Чим далі вони йшли, тим похмурішим ставало довкілля. Після полудня на горизонті показалися невисокі гори. Гори як гори, нічого особливого й страшного. Широкі біля основи й загострені догори, вони, власне, й на гори-то не були схожі – так, пагорби. Але, підійшовши ближче, друзі зрозуміли, що саме про них попереджав їх пастух.

Першою це помітила Дороті:

– Дивіться, дивіться, вони кружляють, як карусель!

– Тому їх і прозвали Карусельними! – завважив Чарівник.

– От би покататися! Правда, вигляд у них не дуже приємний! – вигукнула Латочка.

Справді, зблизька гори виглядали страхітливо. Вони зі скреготом оберталися, одні за годинниковою стрілкою, інші – проти, і куди не кинь погляд, за однією гострою вершиною височіла інша, і так до самого горизонту. Підійшовши до обриву, що відділяв гори від степу, друзі зазирнули вниз, у бездонну прірву. Там, у чорній глибині, рипіли кам’яні колони. До вершини кожної кріпилося по горі, а основа губилася день в непроглядній темряві.

– Цю канаву так просто не перескочиш! – присвиснув Ґудзик.

– Лев перестрибне! – заперечила Дороті.

– Що? Стрибати через цю жахливу прірву? Ніколи! – з огидою пирхнув Лев.

– Пропоную повернутися, – втрутилася Дерев’яна кобилиця.

– Повністю підтримую, – кивнув Вузі.

– Даремно ми не послухалися пастуха, – підтакнув ослик Хенк.

Але інші не поспішали здаватися.

– Тільки б перебратися! На тому боці буде набагато простіше, – сказав Ґудзик.

– Треба щось придумати, – підтримала його Дороті, – шкода, що ніхто з нас не вміє літати.

– Ех, були б тут мої чарівні інструменти! – зітхнув Чарівник. – Дороті, а що це за пояс на тобі?

– Це? Чарівний пояс Короля номів. Але як він діє, я поняття не маю. Знаю тільки, що поки він на мені, зі мною нічого не трапиться. Треба було запитати в Озми, вона вміє з ним поводитися, але хто міг подумати, що Озма раптом зникне!

– Накажи Поясу перенести тебе через гори, раптом спрацює, – запропонував Чарівник.

– А що з того? Всіх він все одно не перенесе, а одна я не впораюся з велетнями й драконами.

– Що правда, то правда, – похнюпив голову Чарівник, але одразу підняв її, щось помітивши. – А що це в тебе на пальці, Троте?

– Каблучка. Подарунок русалок. Якщо я впаду в воду, вони мене врятують. Але на суші від неї жодної користі.

Поки Чарівник роздумував, друзі сховалися в тіні високого розлогого дерева, яке росло біля самого краю прірви. Бетсі задумливо глянула вгору:

– Прив’язати б сюди довгу мотузку та перекинути через прірву…

– А що, непогана ідея! – перебила її Латочка. – Я знаю, де взяти мотузку! Можна розпрягти Кобилицю!

– Як ми відразу не здогадалися! – вигукнув Чарівник. – Молодець, Латочко! Хоч у тебе в голові вата, а міркуєш ти краще за нас!

Він почав розпрягати Кобилицю, а Дороті та Ґудзик взялися прив’язувати ремінці один до одного. У них вийшла довга шкіряна мотузка, міцніша за будь-яку іншу.

– Прив’язати до дерева її ще можна, але до гори? Адже вона крутиться! – скептично завважив Лев.

Але Латочка не вшанувала його відповіддю, натомість мовчки подала мотузку Ґудзику. Той спритно видерся на дерево й прив’язав її до гілки, яка нависла над прірвою. Латочка вхопилася за вільний кінець, розбіглася, відштовхнулася й полетіла прямо через прірву, як камінь, пущений з пращі. Навіть не приземлившись, вона відпустила ремінь, впала на гору, перекинулася, а потім, не зменшуючи швидкості, перескочила на наступну гору, потім далі й далі, поки не зникла з очей.

– Назад їй уже не повернутися, – похитав головою Вузі.

– А як її кидало з гори на гору! Б-р-р! – зіщулився Лякливий Лев.

– А все тому, що гори дуже швидко обертаються, – пояснив Чарівник. – Боюся, ми більше не побачимо бідолаху Латочку!

– Як не побачимо? – схаменувся Вузі. – Не побачимо мою подружку? Як хочете, а я за нею!

І, схопивши зубами мотузку, він кинувся до прірви й незабаром теж зник з поля зору.

– Тепер моя черга! – підхопив ремінь Ґудзик.

– Стривай! – зупинив його Чарівник. – Ми ще не вирішили, хто залишиться тут!

– А це небезпечно, стрибати з гори на гору? – засумнівалася Трот.

– Не хвилюйся, – втішила її Дороті, – з Латочкою і з Вузі нічого не трапиться, та й зі мною теж, адже на мені Чарівний пояс.

– На мені немає поясу, але я теж хочу спробувати! – не відступався Ґудзик. – Адже я чоловік!

– Я страшно боюсь стрибати, – зізнався Лякливий Лев, – але не можу ж я кинути Дороті!

– Тоді нехай залишаться Бетсі, Хенк і Трот, – вирішив Чарівник. – Мені теж доведеться стрибнути, без мене вам не впоратися. А ви, дівчатка, доберетеся самі до Смарагдового міста?

– Я зовсім не боюся стрибати! – оголосила Трот. – Я з вами!

– Тільки не Хенк… – почала Бетсі, але ослик перервав її:

– Думаєш, якщо осел, так вже й боягуз? Я ні краплі не боюсь! Я сміливий, як Лев!

– Так, ти сміливіший за мене! – підтримав його Лякливий Лев. – Я боягуз, а ти – ні. Ось Кобилиця…

– А чого мені боятися? – образилася Кобилиця. – Я ж дерев’яна, ось Карета…

– Карету доведеться залишити, – сказав Чарівник, – разом з провізією і ковдрами. Нічого не поробиш, треба пожертвувати зручностями, якщо хочемо перебратися через гори.

– Що на нас там чекає? Чи ступимо ми ще на тверду землю? – заскиглив Лякливий Лев. Здавалося, він ось-ось розплачеться.

– Годі нити! – осадив його ослик. – Хочеш знати, що на тебе чекає, – йди вперед. Хто перший?

– Я! – випалила Дороті.

– Ні, я! – крикнув Ґудзик. – Я чоловік!

І, схопившись за кінець мотузки, він розбігся й стрибнув. Не встигли друзі отямитися, як хлопчик уже перескочив з найближчої гори на наступну, потім далі й далі, поки не зник з очей. Чарівник напружено прислухався, чи не закричить Ґудзик від болю, вдарившись об тверду поверхню гори. Але до них долинув його обнадійливий вигук:

– Гей, за мною!

Це додало сміливості Дороті, й, притиснувши до себе однією рукою Тото, дівчинка теж стрибнула. Перша карусельна гора, на якій вона опинилася, несподівано виявилася м’якою, як гума. Не встигла Дороті отямитися, як її жбурнуло далі, на іншу гору, звідти ще далі, ще й ще, поки вона не впала нарешті на зелену галявину.

Ледве Ґудзик і Латочка встигли її підняти, як на галявину сіла перелякана Трот, а за нею посипалися Бетсі, Лев, Хенк і Дерев’яна кобилиця. А Чарівник все не з’являвся. Дороті вже стала турбуватися, як раптом від найближчої гори відокремився Чарівник і, зробивши сальто, впав на траву. Відразу стало зрозуміло, в чому причина затримки: Чарівник так боявся забитися, що весь обмотався ковдрами.

Загадкове місто

Переліт виявився таким стрімким, що друзі не відразу прийшли до тями. Першому це вдалося зробити Леву. Він полегшено зітхнув і сказав:

– Хто б міг подумати, що ці жахливі гори зроблені з гуми?

– Невже вони й справді гумові? – здивувалася Трот.

– Особисто я не став би стверджувати так категорично, – втрутився Чарівник, розмотуючи ковдри. – Навряд чи за короткий час можна розібратися, з чого вони зроблені, та це й не важливо. Краще подумаймо, де ми зараз.

Його підтримала Латочка:

– Пам’ятаєте, пастух говорив про велетнів – пожирачів колючок. Але я щось не бачу ні велетнів, ні колючок…

– Ти все плутаєш! – перебила його Дороті. – Велетні зовсім не їдять колючок, вони прислужують могутнім геркам. А любителі колючок їздять на драконах, запряжених у колісниці.

– Дурниця! – рішуче заперечив Вузі. – Запрягти дракона в колісницю? А як же хвіст? Адже він плутатиметься під колесами!

– Уявляю, які могутні ці герки, якщо вони підкорили велетнів! – вигукнула дівчинка Трот. – Мабуть, вони великі, як гори, не менше!

– Не думаю, – з сумнівом похитав головою Чарівник, – швидше за все, пастух нічого толком не знає, а просто повторює різні небилиці. Не будемо втрачати часу. Скоро все само з’ясується.

Місцевість, яка відкрилася перед мандрівниками, була приємною й мирною на вигляд. Між деревами, в густій траві, яскраво рясніли квіти, з пелюстки на пелюстку пурхали різнобарвні метелики. Але друзі вирішили не радіти передчасно, а спочатку піднятися на пологий, порослий чагарником пагорб, який затуляв горизонт.

Червона карета залишилася по той бік гір, але це нікому не додало незручностей – Дороті зручно влаштувалася на спині в Лева, Трот і Латочка видерлися на Вузі, Бетсі села на свого ослика, а Чарівник і Ґудзик помістилися на Кобилиці. Тут і стали в пригоді ковдри Чарівника – вони постелили їх на жорстку дерев’яну спину Кобилиці замість сідла.

Піднявшись на пагорб, друзі виявили неподалік місто, оточене високою фортечною стіною з вежами, на гострих шпилях якої майоріли прапори всіх кольорів веселки. Схоже, жителі міста побоювалися нападу ворогів, інакше навіщо зводити неприступні стіни?

Ні дороги, ні навіть вузенької стежки не було протоптано до міста. Видно, городяни не шанували Карусельні гори й ніколи не ходили в той бік. Підійшовши ближче, мандрівники почули тиху музику, що линула з-за стін.

– Чудовиськ не видно, – подумала вголос Дороті. – Місто виглядає цілком мирно.

– Зовнішність оманлива, – заперечила Трот, – не варто надто довіряти очам.

– Чому ж? – здивувалася Латочка. – Візьмімо, наприклад, мене. Хіба з першого погляду не видно, що я зшита з клаптиків? Навіть сліпій сові, хоч вона й сліпа, ясно: я – латана лялька.

– Хіба сови сліпі? – здивувалася Трот.

– Не завжди, тільки вдень, коли світить сонце, – пояснив Ґудзик, – а ось Латочка своїми ґудзиками бачить і вдень, і вночі!

– Ой, а де ж місто? Воно зникло! – ахнула Трот, і всі завмерли на місці від подиву: перед ними стелився голий степ.

– Ось так номер! – Чарівник навіть спіткнувся від несподіванки. – Щойно ми його бачили!

– А музику все ще чутно, – помітив Ґудзик.

Друзі прислухалися. Музика справді лунала.

– Так ось же воно, ліворуч! – крикнула Латочка, й, обернувшись, подорожні знову побачили кріпосні стіни та прапори.

– Може, ми заблукали? – припустила Дороті.

– Нісенітниця! – заперечив Лев. – Ми йшли, не звертаючи, прямо на місто, чому ж…

– Неважливо, – перервав суперечку Чарівник. – Ходімо швидше, поки воно знову не випарувалося.

Коли до міських стін залишалось зовсім небагато, вони раптом знову зникли, немов розчинилися в повітрі. Збентежені друзі завмерли на місці, але Латочка знову їх побачила, цього разу позаду, за спиною мандрівників.

– Ні, так я не граюся! Це неправильне місто! – тупнула ногою Дороті. – На колесах воно, чи що?

– А може, його взагалі немає? – припустив Чарівник. – Може, це міраж?

– Що-що?

– Міраж, ілюзія – ми його бачимо, а насправді його немає.

– Так не буває! – не погодився Ґудзик. – Ми ж його не тільки бачили, а й чули музику! Хіба бувають міражі з музикою? Місто повинно бути десь тут.

– Але де?

– Десь поруч, – наполягав хлопець.

– Якщо воно позаду, то повернімося, – запропонував Вузі.

Друзі повернули назад, але незабаром місто знову зникло. Так тривало кілька разів. Місто то зникало, то з’являлося, але щораз з іншого боку. Мандрівникам вже набридло кружляти на одному місці, аж раптом Лев, який йшов попереду, голосно скрикнув від болю й підібгав лапу.

– Що трапилося? – стривожилася Дороті. Лев так різко відскочив назад, що дівчинка, яка сиділа в нього на спині, ледь не впала. Ослик теж позадкував, злякавшись.

– Колючки! – першою здогадалася Бетсі. – Він уколовся!

Поглянувши під ноги, мандрівники виявили, що весь простір до самих стін загадкового міста всіяний гострими шипами.

– Таких гострих колючок я ще не зустрічав, – поскаржився Лев, – я поколов усі лапи!

– Ну ось! Не одне, так друге! – пробурчав Чарівник. – Нарешті місто перестало зникати, але як тепер до нього дістатися? Хто пробереться через ці колючки?

– Я, – виступив наперед Вузі. – У мене така товста шкіра, що ніякі колючки мені не страшні. Я можу перенести вас!

– І я! – підхопила Дерев’яна кобилиця. – Я теж не боюся колючок!

– А як же Лев і Хенк? – засумнівалася Дороті. – Не залишимо ж ми їх тут, посеред поля?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.