Леопольд фон Захер-Мазох
Трагедія Трояндової алеї. Єврейські історії

© А. О. Алікін, переклад українською, 2020

© О. А. Гугалова-Мєшкова, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2015

Частина І

Спокутування. Угорщина

Кол нідрей[1]. – Капорес[2]

Це був Кол нідрей, увечері напередодні Дня Спокути[3]. Сонячний спокій осені оповив різнобарвні дерева лісу, солодким запахом наповнив широкі тихі коридори між невеликими будинками угорського містечка, покритими димчастою черепицею. Один останній теплий промінчик майже сором’язливо прокрався крізь напівсліпі вікна у будинку купця Теллера Гершмана і затремтів у вітальні саме тоді, коли двоє чоловіків увійшли туди. На їхніх обличчях також сяяло світло, світло духу та розуму. Це сяйво освітило кімнату, в якій душі були настільки темними, як і численні закутки, що утворювали старі міцні меблі.

Першим увійшов лікар Йонас Біненфельд, брат пані Гершман. Він завітав, щоб побажати їй вдалого дня, і саме сьогодні завітав, бо у благочестивій, релігійній громаді його вважали затятим вільнодумцем. Його навіть наполовину виключили з громади як одного із тих, кому фанатики синагоги щиро бажають, щоб «його поглинула земля». І якщо земля ще не поглинула його, то це, звичайно, не провина фанатиків, які стояли біля стін синагоги.

Цього разу з Йонасом Біненфельдом був юнак, струнка фігура якого та худе, злегка бліде обличчя, попри молодість, видавали в ньому мислителя, котрий серйозно та рішуче бореться за істину. Це був улюбленець дотепного, веселого лікаря, студент-медик Абнер Барах, якого той привів із собою, щоб познайомити зі своїми племінницями.

Коли вони увійшли, господиня Марча Гершман тільки-но почала дивні єврейські церемонії, які звичні для Кол нідрей. Тим часом як інші діти, вбрані у святковий одяг, урочисто стояли навкруги них, та кілька курчат, капорес (жертвопринесення), лежали на підлозі з перев’язаними кольоровими стрічками лапками, посеред кімнати на стільці у простій білій сукні сиділа з опущеною головою дівчина, її старша дочка Менуха. Її злегка почервоніле невинне обличчя з темними косами видавалося чарівним.

Погляд Абнера з подивом зупинився на цій цнотливій, прекрасній фігурі, яка, здавалося, народжена, щоб служити, слухатися, страждати, і тепер вона підвела лагідний та сповнений туги погляд. У її великих темних очах бриніли сльози. Вони вперше бачили одне одного, молодий лікар і дочка фанатика, але дивилися один на одного так, ніби вони вже зустрілися на іншій зірці, так, ніби їхні душі поєднані навіки.

Тим часом пані Марча Гершман, окинувши багатозначним поглядом свого наполовину розгубленого брата, вимовила старовинну, дивну вступну молитву: «Сини людські – в’язні, які сидять у мороку та в могильній темряві, в кайданах і залізних путах. Вивів Він їх із мороку і могильної темряви та розбив пута їхні. Безумці, через шляхи свої грішні, через пороки свої страждають вони. Душа їхня не споживає жодної їжі, близькі вони до смертних врат. Заволали вони до Господа під час лиха свого, і Він визволив їх із біди. Послав Він їм слово Своє, і зцілив їх, і врятував їх від загибелі. Будуть дякувати вони Господу за милість Його і за чудеса, що явив Він синам людським. Якщо є у людини один ангел-заступник із тисячі, щоб сповістити про людину правоту її, то помилує Всевишній цю людину, і скаже ангелу-рятівникові: «Перешкодь її падінню в пекло; Я знайшов спокутування для цієї людини».

Коли ця молитва закінчилася, мати тричі крутонула над головою Менухи переляканим молодим півнем, якого вона тримала у руці та який тріпотав і кричав, й промовила далі: «Це – заміна мені, це – замість мене, це – викуп мій. Нехай долею цього півня буде смерть, а моєю долею – щасливе довге життя і злагода!» Після того, як церемонію спокутування було проведено і над іншими дітьми, бідолашні жертви, капори, були даровані бідним людям, які вже з нетерпінням очікували бажаної печені у коридорі.

Потім родина сіла до великого столу, і поки Біненфельд розважав добродушними жартами про місцевих фанатиків, Теллер Гершман затято мовчав, а пані Марча обурено зітхала, Абнер та Менуха час від часу обмінювалися поглядами або кількома словами, які хоч би як звично лунали, але були приємною мелодією для обох.

Цей день був довгим, – тому що суворий піст та спрагу від заходу сонця до заходу сонця тяжко витримати навіть побожним, – але щасливим. У Ізраїлі все знову набуло життєрадісного вигляду й Абнер, який мешкав з Біненфельдом і готувався до докторського іспиту, у вільний час почав дедалі старанніше відвідувати темний, похмурий будинок старого Гершмана.

Одного разу під час такого візиту він помітив на прекрасних очах Менухи гірки сльози.

– Що трапилося? – здивовано запитав він.

Чарівна дівчина вказала на свою кішку, яка лежала біля каміна і важко дихала.

– Гадаю, що вона вмирає.

– Хто?

– Моя Лілі.

– О! Вона не помре так швидко, – з усмішкою відповів Абнер, – хоча, власне, кішкам доводиться нелегко жити. Тож зробіть мене своїм придворним лікарем і дозвольте мені відвідувати вашого маленького друга.

Менуха сором’язливо усміхнулася, взяла Лілі на руки, і майбутній лікар почав оглядати тваринку.

– Це поки мало що означає, – сказав він тоді, – катар, не більше. Лілі – моя перша пацієнтка, і якщо я зможу вилікувати її, це буде доброю ознакою. Але, щоб заспокоїти вас, панно, я хочу негайно дати ліки.

Абнер пішов і хутко повернувся з гомеопатичними ліками. Поки Менуха тримала в руках тваринку, молодий лікар розціпив кішці зуби маленькою ложкою і дав їй ліки. Кошеня героїчно боронилося двома оксамитовими лапками, водночас нявкало. Але, попри опір, лікування було розпочате і вдало завершене, і коли Лілі вперше почала з насолодою муркотіти, гріючи своє білосніжне хутро на сонечку, Менуха дивилася великими дитячими очима з щиросердною вдячністю на Абнера, так, ніби він врятував від смерті її саму.

Відтоді лікар завжди щиросердно усміхався, а коли він сидів посеред дітей і розповідав їм про дива людського організму, великі очі Менухи з майже ніжним захопленням дивилися на його енергійне обличчя, на його палкі губи.

Так сталося, що одного разу в сутінках він завітав до крамнички Теллера Гершмана та виявив, що дочка купця сиділа в комірчині за бухгалтерською книгою та вела облік, поки її мати торгувалася з дрібними буржуа та селянами. Крамничку було прикрашено різноманітними картинками. Вона поглянула на нього, поклала перо за вухо і простягнула йому руку.

– Добрий вечір, пане Барах.

– Добрий вечір, моя панно.

– Почекайте, будь ласка, кілька хвилин, – мовила вона, майже благаючи, – я невдовзі закінчу.

– О! Я можу почекати.

Він сидів на пакунок у кутку і невпинно стежив за маленькою білою ручкою, яка квапливо металася взад-вперед по паперу, або споглядав вродливе, добре личко, що з дитячою серйозністю схилилося над великою книгою, тоді як пухкі червоні губи лічили та ворушилися.

Зрештою, дівчина поклала перо, і коли Абнер підвівся, він побачив, що її прекрасні пальчики були вимащені в чорнила. Вона встала і безпорадно підвела очі.

– Дозволь мені, Менухо, своїми поцілунками стерти чорнило з цих мізинчиків, – сказав Абнер і, перш ніж отримати дозвіл, узяв руку чарівної дівчини та торкнувся вустами її пальців.

– Що ти робиш? – прошепотіла Менуха, – якщо мати…

– Я зроблю те, що мушу – пробурмотів Абнер.

– А що ти мусиш робити? – пустотливо запитала Менуха. – Але не моя вимащена рука…

– Я мушу кохати тебе, Менухо, – сказав Абнер, – я нічого не можу із собою вдіяти. Я покохав тебе відтоді, як побачив тебе. Мов у казці.

– О! Я можу розповісти тобі казку, – відповіла Менуха, радісно усміхаючись, – таку саму чудову: про наївну дівчину, бідне серце якої полонив із першого погляду юнак, досить розумний і освічений. О, Абнере! Я теж тебе кохаю. Але що з цим буде?

– Щось дивовижне, Менухо, – вигукнув лікар, – тому що там, де двоє сердець зустрічаються у вірності, Божі ангели оберігають їх, і ніякий демон не має над ними влади.

Але демона було не так просто перемогти, демона пітьми, фанатизму, поєднаного із жадібністю.

Марча від самого початку дивилася з підозрою на візити Абнера до їхнього будинку, і з часом про них довідався і Теллер Гершман. У нього була гарна пара для своєї дочки, «золотий» чоловік, і тепер цей жебрак, цей єретик, як він його називав, збирався зруйнувати всі плани. Ні, він не терпітиме цього, він господар своєї оселі та своєї доньки. Вона мусить коритися, це її релігійний обов’язок в його очах.

Настав день, коли Теллер Гершман несподівано представив заможного торговця зерном Марка Лейзера із Кашау своїй дружині та дочці як нареченого останньої. Хоч би якою ніжною та слухняною була Менуха, цього разу вона знайшла слова протиріччя, навіть сміливо захищалася.

– Ти робиш мене нещасною, тату, – сказала вона, коли залишилася наодинці зі своїм батьком. – Я не хочу, я не можу стати дружиною Марка Лейзера, ти розбиваєш мені серце, тому що я кохаю Абнера Бараха, я не можу кохати нікого іншого.

Однак Теллер Гершман не звернув уваги на її слова, її прохання зворушило його так само мало, як її сльози, як і щоки, що блідли день у день. Йонас Біненфельд даремно висловився на їхній захист.

– Чи мушу я віддати свою дитину, мою Менуху, – вигукнув Теллер Гершман, – чоловікові, який зневажає закон, чоловікові, у якого немає ані власного будинку, ані крейцера в кишені?!

– Абнер має більше, ніж власний будинок, і більше, ніж гроші, – відповів Біненфельд. – Він розумний, і він правильно дещо зрозумів, він має свій скарб при собі, і тому ніколи не зможе втратити його ані під час пожежі, ані в хибних угодах. Але він заробить гроші та побудує власну оселю, тому що він стане лікарем, якому щедро платитимуть.

– Можливо, але я не хочу, щоб він був моїм зятем, – сердито відповів Гершман, – я не хочу, Йонасе, ти чуєш, я не хочу!

– Я теж не хочу такого зятя, – мовила Марча.

– Ви хочете принести в жертву свою дитину, – так само роздратовано відповів тепер Біненфельд, – власній дурості, власній жадібності до грошей, так-от скажу вам як лікар, якщо ви розлучите Менуху з Абнером, вона помре, як квітка вмирає, коли її зривають. Ваші діти помруть одне за одним, і ви залишитеся самотніми в старості, самотніми, нелюбими і покинутими, тому що всі ваші діти – всього лише капори для вашої жадібності.

– Бог захистить нас.

– Бог не має нічого спільного з тим, що ви творите. До зустрічі.

Відтоді Абнеру не дозволяли входити в будинок Гершмана, але Менуха якомога частіше тікала з темних кімнат, у яких панувало безумство й егоїзм, і таємно кралася до свого дядька Йонаса Біненфельда, щоб поговорити там зі своїм коханим.

Так тривало якийсь час. Потім Абнерові довелося їхати до Відня, щоб скласти іспит, і закохані довго не бачилися, але завдяки доброму дядькові вони могли хоча б писати одне одному, він отримував листи Абнера для Менухи і відправляв її листи йому.

Після здобуття докторського ступеня Абнер оселився в столиці країни, Будапешті, і розпочав лікарську практику, і тепер доля усміхнулася йому. Кілька вдалих курсів лікування зробили його відомим, і невдовзі він став найшанованішим лікарем у столиці.

Тим часом Менуха день у день блідла, вона тужила за коханим та захворіла, її очі жахливо блищали, на щоках з’явився рум’янець підступної лихоманки.

Що ще гірше, мати виявила її листування з Абнером, а батько пригрозив проклясти її, якщо вона напише Абнерові ще хоч один рядок або отримає листа від нього. Менуха скорилася, але вона никла, як маленька травнева троянда в склянці води.

І знову був Кол нідрей увечері напередодні Дня Спокути, і коли Марча покликала дітей до великої кімнати, щоб здійснити капорес, Менухи не було. Вона вже не мала сил підвестися з крісла у своїй кімнаті. Коли її мати увійшла, тримаючи молодого півня, прикрашеного синіми стрічками, вона, боронячись, простягнула обидві руки.

– Ніяких капорес для мене, – затинаючись, вигукнула вона, охоплена лихоманкою. – Я все одно помру. Тато мусить прийти до мене.

Прийшов Теллер Гершман, усе ще жорсткий і непохитний, але вигляд дитини пом’якшив його кам’яне серце.

– Отже, я хочу відсвяткувати весілля з Марком Лейзером, – сказала Менуха, – але ти мусиш поквапитися з цим, тату. Якщо я – капорес, то я не хочу приносити себе в жертву безцільно. Якщо ви хочете вкласти гроші Марка Лейзера у свою комерційну справу, то поквапся, тату, бо я можу померти і помру, а ти не зможеш видати за Марка Лейзера мертву жінку.

Теллер Гершман схопився за голову обома руками і втік, прямуючи до Йонаса Біненфельда.

– Менуха вмирає, – вигукнув він, смикаючи бороду, – врятуй її, Йонасе. Я заплачу, скільки ти забажаєш.

– Я не той лікар, який може зцілити Менуху.

– Так що, жодної допомоги немає? Ні?

– Так, але той, хто може вилікувати її, це – лише Абнер Барах.

– Він мусить прийти, – вигукнув Теллер Гершман, – якщо він врятує Менуху, я віддам її йому за дружину. Бог покарає мене, земля відкриється, і вогонь пекла поглине мене, якщо я цього не зроблю; та якщо він не врятує її, то й не отримає її.

– Ви розумна людина, – відповів Біненфельд із гіркою посмішкою, – якщо він не врятує Менуху, якщо вона помре, Абнер не зможе взяти її за дружину.

– Я вже зовсім спантеличений, – зітхнув Теллер Гершман.

Біненфельд одразу відправив телеграму Абнеру, і коли вечірня зоря принесла втішну звістку про те, що «довгий день» закінчився, що Бог примирився з народом Ізраїлю, він і Абнер увійшли до кімнати Менухи.

– Що ж, Менухо, – весело сказав Біненфельд, – чи бажаєш ти одужати саме зараз?

– Ти не бажаєш? – підхопив далі лікар. – Стривай, я хочу призначити тобі ліки, які негайно допоможуть і ти залюбки вживатимеш їх.

Він сів за письмовий стіл, де Менуха писала послання Абнеру в своєму сумному щоденнику, і вклав туди рецепт:

– Ось!

Менуха прочитала: «Рецепт. З ранку до ночі ціле життя разом з Абнером Барахом». Тепер вона знов усміхалася, але вже не сумно, а щасливо.

– Він мусить стати твоїм чоловіком, – вигукнув Теллер Гершман, – але тільки, якщо зможе врятувати тебе.

– Бачиш, ти повинна одужати, – додав Біненфельд, – ти бажаєш цього, чи так і залишишся впертим, неслухняним дитям?

– О, я вже одужала! – прошепотіла Менуха та ніжно поглянула на Абнера, котрий стояв перед нею навколішках і цілував її руки. І вона справді одужала завдяки мистецтву двох лікарів і завдяки тим солодким, цілющим лікам кохання, котрі повертають еліксир життя безнадійно хворим серцям.

Коли знову настала весна, чарівна дівчина розквітнула, а до літа вона стала дружиною Абнера і збудувала своє маленьке затишне гніздечко в Будапешті посеред його скелетів, ліків та інструментів.

Трагедія Трояндової алеї. Голландія

Єврейське кохання. – Пурим[4]. – Торгівля

Трояндова алея в невеличкому голландському містечку, певно, зобов’язана своєю назвою іронії долі. Найімовірніше, ви виявите тут який-небудь інший запах, ніж пахощі кущів троянд. Провулок був настільки вузьким, що у домівках навпроти можна було майже потиснути руку, а всі старі будинки були такими високими, що на вулиці не потрапляло сонячне проміння. Обабіч були лише маленькі темні крамнички, в яких продавалося все мислиме і немислиме, а товари розсипалися вздовж Трояндової алеї. Усі ці тюки та діжки наповнювали повітря бридким запахом вогкості та плісені, жиру, оселедців, шкіри та хутра.

Тут протягом багатьох років одна проти одної стояли дві невеличкі крамнички. У кожній з них продавалися ті самі товари, з усіма різновидами тканин, і тому було зрозуміло, що дві родини торговців ніколи не любили одна одну по-справжньому. Але з часом заздрість і ревнощі двох торговців Йозефа ван Маркуса й Абрагама Гонігмана переродилися на ненависть і ворожнечу. В обох із них справді можна було бачити різницю між настроєм в шабат і настроєм впродовж тижня. Один раз на тиждень, коли вони святкували останній день творіння зі своїм народом, вони обидва були патріархами, королями, шляхетними, мудрими, добрими, освіченими, але протягом тижня вони були торговцями гіршого сорту, обмеженими, егоїстичними, жадібними і забобонними мешканцями маленького містечка.

Коли якось підійшов до них покупець, вони обидва намагалися боротися за нього, і не лише Маркус і Гонігман, обидві родини разом накинулися на нього, мов хижі птахи на падаль. З одного боку, місіс Маркус, її дочки, Леві, брат місіс Маркус, його дружина та діти; з другого боку, Абрагам, місіс Гонігман, Йонас, їхній син, його дружина та діти.

Виникла справжнісінька гомерівська боротьба. Хава Маркус тримала чоловіка, який шукав червоний оксамит, за ліву руку, а Овадія Гонігман – за праву, маленька Ліза Маркус і маленька Мірза Гонігман чіплялися за його полу, місіс Маркус забарикадувала шлях своїми великими грудьми, а місіс Гонігман перекрила дорогу до відступу своїми величезними стегнами. Водночас Маркус і Леві витягали тюки з одного боку надвір і розгортали оксамит, а Гонігман і Йонас із протилежного боку неквапом розгортали королівський пурпур уздовж Трояндової алеї, на яку ледь потрапляли скупі промені сонця. І якщо покупець вибрав, його супроводжували благословіння з одного боку і прокльони з протилежного на кшталт: хай камені ростуть у твоєму животі та смородина на носі.

При нагоді дві родини дражнили одна одну й намагалися накапостити. Сьогодні Маркус сховав пляшку вина до кишені святкового каптана Гонігмана, коли вони обидва перебували на весіллі, завтра Гонігман намастив дверну ручку Маркуса медовим клеєм, так що той майже прилип до неї, повертаючись із корчми.

Якось Маркус послав до Гонігмана польського жебрака, який видав себе за американця та замовив пальто для адмірала Тома Пуса, який наразі перебував у їхньому містечку.

З неабиякою ретельністю Гонігман зшив гарне пальто для карлика, якого він бачив у театрі, тому що жебрак сказав йому, що адмірал не має часу на примірку.

Коли пальто було готове, з’явився жебрак разом із огрядним велетнем, який насилу зміг увійти в двері невеличкої крамниці, та мовив:

– Ось адмірал!

Гонігман здивовано подивився на нього і розстелив своє маленьке пальто:

– Джентльмен – велетень, а ви замовили пальто для карлика.

– Так, мій дорогенький, – сказав адмірал, – я такий малий, коли виступаю, а поза театром відчуваю себе комфортніше.

Після цього вони обидва вийшли з крамнички, залишивши бідолашного Гонігмана безмовним.

А проте Гонігман не залишився у боргу перед Маркусом. Якось він зустрів маленьку Лізу Маркус, яка бігла по лікаря. Він відправив її додому і пообіцяв, що сам повідомить ескулапу. Невдовзі товариш Гонігмана справді з’явився, маскуючись під лікаря.

– Що з тобою? – різко запитав він Маркуса, якого зустрів сам на сам у його крамниці.

– О, лікарю, – відповів він жалісно, – мені здається, що я вчора отруївся.

– Добре, – мовив лікар, – сядь на цей стілець посеред крамниці, заплющ очі та покажи мені язик. Я скажу тобі, коли буде досить.

Маркус зробив, як йому веліли, і довго очікував знака лікаря, аж раптом гучний сміх змусив його розплющити очі. Лікар зник, але крамничка була вщент заповнена людьми, а провулок також був заблокований роззявами, які на нього витріщилися.

– Що ж, хвала Богові! – вигукнув м’ясник Шмуль, його сусід. – Ми всі вже вирішили, що ти втратив глузд, містере Маркус.

У розпал таких войовничих обставин одного разу повернувся молодший син Гонігмана Барух, який присвятив себе вивченню права. Він навчався в різних закордонних університетах. Тепер він готувався до іспиту і більшу частину дня проводив удома.

Його кімнатка містилася високо під дахом. Щоразу, відриваючи погляд від свого «Зводу цивільного права», він бачив у вікні навпроти, за горщиками з квітами, гарненьку дівчину, яка ледве вийшла з дитинства та старанно працювала голкою.

Це була Джессіка, молодша дочка Маркуса. У них обох були відчинені вікна, тому що надворі був серпень, і м’який літній вітерець пробрався навіть на Трояндову алею. Так сталося, що Джессіка мимохідь поглянула й зауважила, що гарне, злегка бліде обличчя Баруха відірвалося від шкіряної палітурки, і він дивився крізь горщики з квітами на її білу шию, її біляве волосся, маленький носик, коли вона нахилялася над оксамитом чи шовком, що мерехтів на її колінах.

У Джессіки була маленька подруга, чудова біла кішка на ім’я Мімі, яка спала на підвіконні, коли дівчина працювала. Одного вечора при місячному сяйві кішка гуляла дахом, і, оскільки два жолоби, що видавалися надвір у формі голів дракона і, здавалося, дивилися одне одному в очі, утворювали своєрідний дивовижний міст, вона тихенько підкралася і несподівано зазирнула у вікно Баруха. Він витратив на неї всі свої лестощі, і після того, як він одного разу погладив біле хутро подруги Джессіки, Мімі стала його подругою також. Барух зірвав троянду з куща, який ріс біля його вікна, прикріпив її до синьої оксамитової стрічки на шиї Мімі, і остання якнайкраще виконала свою делікатну місію.

Наступного ранку Барух побачив свою троянду на грудях Джессіки.

Кілька днів по тому Мімі в такий само спосіб принесла йому закладку, яку Джессіка вишила для студента.

Це додало йому сміливості накидати кілька рядків на рожевому папері та довірити їх маленькому посланцю. Наступного дня Мімі принесла чудову відповідь. Це привело до невинного і водночас конфіденційного листування, і діти двох ворожих родин познайомилися і покохали одне одного, не промовивши ні слова.

Але листя почало опадати, настав сезон дощів, і за дощами випав сніг. Узимку вікна мусили залишатися зачиненими, і маленький посланець теж не з’являвся.

Але кохання винахідливе. Джесcіка подихом утворила на шибці прозоре коло, щоб крізь морозні квіти бачити Баруха, а він розтопив кригу за допомогою диму від люльки. Мова знаків і квітів замінила листування. Сонячний промінець потрапив у маленький голландський провулок, і посеред криги розквітнули троянди Шарона.

Одного разу трапилося дещо жахливе. Гонігман покликав Маркуса, поруч з яким його шурин Леві вимірював чотири лікті оксамиту:

– Ти знаєш, що Венеція – єврейське місто?

– Ти завжди знаєш більше, ніж інші, – відповів Маркус.

– Так, – сказав Гонігман, – тому що там є площа Сан-Марко і два крилатих леви.

Це було вже занадто. Маркус кинувся через вулицю до Ганігмана, щоб дати йому ляпаса, але жінки стали поміж ними з обох боків і відтягнули заклятих ворогів.

Того вечора жартівник Пінкель вигукнув:

– Це вже справжня трагедія, потім будуть вбивство і ненавмисне вбивство.

Проте Маркус поклявся, що не вгамується, поки Гонігман не втратить найдорожче.

– Що ти мені запропонуєш, – вигукнула Джессіка тієї миті, – якщо я пообіцяю відібрати найдорожче у Гонігмана, щоб він рвав на собі волосся?

– Чого забажаєш, Джессіко.

– Добре, але дай мені обіцянку в письмовому вигляді, що виконаєш моє бажання, якщо я візьму в нього найдорожче.

Маркус написав те, що вона йому задиктувала, і його дочка, усміхаючись, притулила цього листа до серця.

Через два тижні був Пурим, єврейський карнавал. У сутінках юдейський квартал сяяв у пишноті. Усі двері були відчинені. Молодь ходила на вулицях у масках, заходила в затишні домівки, щоб утнути всілякі жарти. Тут і там танцювали. Маркуси розіграли історію Естер. Звичайно, Джессіка була чарівною царицею. Родина зібралася за довгим столом на вечерю, коли знадвору почувся шум і голоси.

Хава, старша сестра Джессіки, її довірена особа і спільниця, увірвалася до кімнати і повідомила, що Барух Гонігман стояв біля дверей і хотів увійти.

– Барух?! – вигукнула Естер. – Це добре. Я скористаюся цим, як годиться.

Вона поквапилася спуститися сходами. Невдовзі почувся страшенний гул, і Естер повернулася з батогом у руці, урочисто тримаючи на ланцюзі величезного ведмедя.

– Ось, – вигукнула вона, – Барух! Я перетворила його на ведмедя.

Маркус ані на мить не сумнівався, що його дитина говорить правду, оскільки польський єврей нещодавно розповів йому схожу історію про гусака. Шма, Іcраель! (Слухай, Ізраїлю!). Після цього виявили зловживання в громаді. Талмуд[5] також розповідає про такі випадки.

– Але як ти його перетворила? – запитала мати, яка заціпеніла від жаху.

– Я бризнула йому в обличчя водою, – відповіла Джессіка, – і тричі вигукнула: «Стань твариною! Стань ведмедем! Завдяки Єгуелю, володарю тварин, та його помічникам Пасіелю, Гасіелю і Чосіелю.

Тим часом Хава прибігла до Гонігмана з жахливою звісткою, і тепер він кинувся до їдальні Маркуса у супроводі всієї своєї родини. Вони побачили Джессіку, яка гордовито сиділа в кріслі, її ноги спиралися на ведмедя, який лежав перед нею на килимі та, здавалося, почувався в цій позі доволі комфортно.

– О, мій синку! – вигукнув Гонігман. – Мій нещасний сину!

Але Джессіка підвелася, змахнула батогом і змусила ведмедя танцювати.

– Бачиш, Гонігман, – сказав Маркус, – це є Суд Божий.

– Якщо ти зачарувала його, Джессіко, – вигукнув Гонігман, – то ти можеш повернути йому людську подобу.

– Звичайно, – сказала вона, усміхаючись, – але за однієї умови. Барух мій, я не віддам його. Мій батько поклявся, що не вгамується, поки ви не втратите найдорожче. Це сталося. Ви втратили Баруха. Тепер я можу зажадати від батька обіцянку, надану мені в письмовій формі, виконати все, що я побажаю. Тому я впевнена в благословенні мого батька і поверну Баруху його людську подобу, якщо ви теж, містере Гонігман, дасте нам своє благословіння.

– Добре, – сказав останній.

– Де відзначатимемо весілля?

– На місці, – сказали обидва батьки.

Джессіка торкнулася Баруха рукою і пробурмотіла кабалістичну формулу. Потім Барух зняв голову ведмедя, як капелюха, і насмішкувато привітав присутніх.

– О! – заволали Маркус і Гонігман одночасно, – все обернулось якнайкраще.

– Не забувайте, що сьогодні Пурим, – вигукнула Джессіка, – сьогодні дозволяється будь-який жарт.

– Отже, це був лишень розіграш? – запитав Гонігман.

– Усе, – відповів Барух, – окрім нашого кохання. – І він пригорнув чарівну Джессіку до свого серця.

Кіттен Петерсіл. Румунія

Хохма даат[6] – Промисловість. – Переслідування євреїв

Її справжнє ім’я було Фрадель Леві, а Кіттен Петерсіл лишень її прізвисько. Її так називали, бо вона завжди спала, згорнувшись калачиком, як кошеня, і тому що у неї завжди стояла пляшка з настоєм петрушки за вікном. З її допомогою вона вела запеклу боротьбу проти неприємних маленьких плям, якими було всипане її гарненьке, вродливе обличчя. Це була бідна, але вихована, розумна і працьовита дівчина, яка постійно допомагала батькові, продавцеві вживаного одягу, Шаві Леві та матері Хаві купувати, продавати та лагодити старий одяг.

Проте Кіттен не могла позбутися турбот, що повсякчас бентежили її, і марно вона мріяла про той день, коли зможе сказати: «Сьогодні я можу відпочити».

Для таких бідолашних, як Леві, навіть немає суботи. Чимало хлопців у невеличкому молдавському містечку поглядали на маленьку струнку Кіттен, але хто міг подумати про те, щоб взяти її за дружину? Заможний парубок та його батьки воліли лише багатої нареченої. Отже, батько і мати втратили надію видати заміж свою крихітку.

А проте Кіттен ніколи було думати про чоловіка, її єдиною мрією було хутро. Не дорогоцінне, як у гарних дружин бояр, ні, звичайнісінька кацавейка, облямована кролячим хутром. Кіттен нервувала, коли взимку працювала в крамничці, її трясло від морозу, і навіть влітку вона іноді тремтіла, і тому їй здавалося, що найбільшим блаженством є сховатися в м’якому, теплому хутрі.

Одного вечора, коли вона сиділа в маленькій крамничці з позолоченим карнизом, яка була забита всілякими речами, аж раптом туди увійшов маленький довгобородий чоловік. Він привітався з усмішкою і запропонував їй поворожити. Це був Чес Мессінг, який володів хохма даат та заробляв собі на життя пророкуванням.

Кіттен подякувала. Вона не могла нічого витратити на таку марну річ. Але Чес не здавався.

– Дайте мені банку з берези, – сказав він, – і мені буде достатньо.

– Добре, – вона простягнула йому банку, і він узяв її руку.

– Щастя! – вигукнув він, – яке щастя! Невдовзі ти станеш заможною, ще якою заможною! І чоловік, який чоловік!

Кіттен недовірливо усміхнулася, але не минуло й тижня, як Бар, сват із Ясс, приїхав до Шави Леві. Побачивши його дочку та поговоривши з нею, він мовив:

– Дівчина гарненька, розумна і добра. Заможний Пасхалес шукає таку дружину для свого сина. Це велика родина, якій немає рівних у всьому королівстві. Наречена мусить бути з коліна Леві, і Бог допоміг мені знайти цю дівчину, таку чарівну і такого шляхетного походження.

Кілька днів по тому юний Модрух Пасхалес із Баром приїхали на заручини, через місяць відбулося весілля, і наступного дня Кіттен переїхала як господиня до будинку свого чоловіка в Яссах.

Вона вважала, що їй усе сниться, і боялася, що прокинеться будь-якої миті. Але ні, вона не спала. Пожадливість, яку вона відчула вперше, коли прослинула у велике хутро, що їй подарував чоловік, вона відчувала і коли сиділа в м’яких шкурах у залізничному купе, і коли їхала у візку вулицями Ясс поруч із Модрухом. Коні були запряжені справжні, вона не соромилася, і мармурові сходи в маленькому палаці не провалилися, коли вона підіймалася ними. Ні, це їй не снилося, щастя, яке напророчив Чес Мессінг, було справжнім, вона могла схопити його руками. Вона захоплено торкалася шовкових штор у своїй спальні, меблів, і насамперед золотого соболя, яким була облямована її кацавейка.

Так тривало якийсь час. Здавалося, занепокоєння назавжди зникло, воно ніби ухилилося від передпокою, прикрашеного гіпсовими зліпками стародавніх скульптур та екзотичними рослинами, але поступово воно проникло крізь тріщини в стінах і замкові шпари.

Кіттен Петерсіл жила в достатку, мов дружина набоба, вона більше не тремтіла, і їй достатньо було торкнутися однієї з кнопок зі слонової кістки, які були повсюди, і електрична іскра розносила її накази будинком, щоб привести в рух військо рабів. Її чоловік був лише першим з її рабів. І вона стала неймовірно гарною після того, як народила йому першу дитину, хлопчика. Її струнка фігура ще більш розквітнула, і навіть неприємні плями, здавалося, зникли. Але турботи, до яких вона звикла в дитинстві та юності, щоразу більше осідали в ній і незабаром терзали її ще жорстокіше і жахливіше, ніж раніше, в старій батьківській крамниці.

У сердешної Кіттен, яка була щасливою протягом декількох днів, щасливою протягом декількох місяців і задоволеною впродовж року, знову не було спокійної години. Якась лихоманка штовхала її з однієї кімнати будинку до іншої, з будинку на фабрику, в місто і назад, і бентежила її уві сні та наяву. Якось вона прокинулася вночі та подумала: «А що, якби зараз трапилася пожежа?» Вона швиденько надягла шовкові панчохи, турецькі капці, прослизнула в нічне хутро з жовтого шовку, що було розшите золотом та облямоване блискучим горностаєм, обгорнула свою ніжну голівку червоною перською тканиною, а потім прокралася через кімнати до кухні, щоб подивитися, чи не забули вони загасити лампу чи свічку, та залила водою вуглини.

У театрі, коли розігрувалася оперета, її охопила думка: «Коли б мій чоловік раптово став бідним!». Вона швиденько вийшла із ложі, щоб відвідати Модруха в його кабінеті та потішитися його книгами.

Вона встала посеред обіду, який влаштувала друзям чоловіка, і кинулася до колиски своєї дитини, щоб переконатися, що малюк не помер.

Модрух зрештою почав страждати від цих душевних тортур дружини. Даремно він переконував її, що це ілюзії, що вона мучить себе, ускладнює життя собі та всьому оточенню хворобливою оманою, на що вона щоразу відповідала сумною усмішкою. Але коли він одного разу привів до неї їхню дитину і докірливо мовив:

– Тебе це теж не тішить?

Вона пробурмотіла:

– Не сердься на мене, це все добре, але щастя настало доволі пізно.

Тихим осіннім ранком Кіттен прогулювалася наодинці сама поміж голим віттям свого саду. Світило сонце, але вона натягнула кацавейку на груди і сховала руки в широких рукавах. Вона здригнулася та відчула себе безмежно нещасною і майже розплакалася.

Раптом до саду прибіг здоровенний чоловік, Ассур Мендерсон, якого всі називали велетнем. Він приїхав із Галичини, і Пасхалес вважав його найкращим серед усіх своїх робітників, тому що Ассур був солдатом та здобув медаль за відвагу у битві під Ягелем, а ще він був покірним та розумним.

– Милостива пані, – гукнув він здалеку, – де господар? Його немає на фабриці.

Кіттен була налякана до смерті, вона відчувала, що Ассур приніс погані новини.

– Що трапилося? – вигукнула вона, збіднівши.

– Це починається! – серйозно мовив Ассур. – Ці лиходії, які довгий час підбурювали нас, євреїв, нарешті досягли мети. Бунт. У місті вже пограбовані різні крамниці. Поліція спостерігає, не втручаючись. Вони також йдуть до вас. Настав час масових безладів.

Цієї миті прийшов Модрух, приніс ще одну погану звістку. Робітники на фабриці попросили підвищення їм заробітної платні, і, оскільки це не було виконано, вони припинили працювати. Кіттен поглянула на свого чоловіка, і коли побачила, що він холоднокровний та спокійний, раптово заспокоїлася сама. Цілком новим для себе тоном вона мовила:

– Ти все влаштовуєш на фабриці, чи не так? Я попіклуюся про будинок.

Вона простягнула йому руку, яку він здивовано потиснув, та швидко пішла до будинку. Тут вона віддавала необхідні накази, спокійно, розумно і розважливо. Спочатку вона відвела свою дитину в безпечне місце, потім сховала касу та коштовності. Зрештою вона зняла зі стіни маленький револьвер, зарядила його і поклала до кишені своєї кацавейки.

Раптом знадвору полинув шум. Увійшла банда п’яних головорізів, які почали нападати на робітників.

Ватажок страйкарів Бореску вигукнув:

– Ви маєте рацію, усіх євреїв нам потрібно вигнати, – і озброївся залізним прутом.

Інші зробили те саме, і тепер вони почали з несамовитими криками вриватися до фабрики, брама якої була зачинена за наказом Модруха.

Інші намагалися пробратися до будинку. Але раптом Модрух розлютився, і вони боязко відступили від нього. Він почав говорити з ними, і його розумні слова, здавалося, подіяли, але Бореску різко перервав його і вхопив його за барки.

– Гроші або життя, єврею! – заволав він.

Інші схопили Модруха за руки. Він видавався приреченим.

Тоді його дружина кинулася до робітників і відтіснила Бореску.

– Що ти хочеш, – запитала вона, її вогненні очі, здавалося, готові були пронизати будь-кого, хто надто близько підійшов до її чоловіка: – грабіжнику, вбивце!

– Нам потрібні ваші гроші, – відповів ватажок і знову схопив власника фабрики.

Геть! – сказала Кіттен востаннє.

– Геть її! – вигукнув Бореску, і решта здійняли залізні прути.

Але Кіттен дістала револьвер із кишені та вистрілила в Бореску. Він похитнувся, відпустив її чоловіка, а потім упав перед нею, як раб перед своєю коханкою.

Вона стала поруч із чоловіком та дивилася вогненними очима. Тримаючи револьвер у правій руці, вона направила зброю на робітників, які з жахом відсахнулися, немов від хижака, який готовий стрибнути. Але, попри хоробрість, Кіттен разом із Модрухом були приречені, якби не кинувся на поміч Ассур із важкою сокирою у руці. Наблизитися до нього ніхто не наважився. Він прикрив їхній відступ, і володар фабрики із дружиною вдало дісталися будинку.

Тут вони забарикадувалися, Модрух, Кіттен та кілька єврейських робітників і слуг, зайняли вікна й пригрозили вистрілити у страйкарів, тільки-но вони з’являться. Якийсь час страйкарі міркували, а потім відійшли, але лише для того, щоб підпалити фабрику з усіх боків. Незабаром полум’я розповсюдилося скрізь та охопило будинок, який вартувала роздратована юрба.

– Ми мусимо знайти вихід, – сказав Модрух, – якщо не воліємо задихнутися тут в диму.

Кіттен взяла дитину на руки, і всі озброєні чоловіки-євреї оточили її. Вони неквапом спустилися сходами. Велетень почав відчиняти двері.

Затим пролунали труби і стукіт копит коней. Прибула кавалерійська ескадрилья та розігнала юрбу страйкарів клинками.

Модрух зробив ще одну спробу врятувати будинок, але невдовзі здався і насупився, стиснувши зуби – його добро згоріло. Раптом легка рука лягла йому на плече, і голос, сповнений любові та енергії, сказав:

– Коханий мій чоловіку, не впадай у відчай. Ми відбудуємо дім і фабрику. У мене є ти, у тебе є дружина і дитина, і ми можемо обійтися без того, що втрачено.

І маленька жінка стримала своє слово. Раптово до неї повернулася вся енергія та сили, нещастя повернуло їй спокій і зробило холоднокровною.

Тільки-но порядок було встановлено, а життя і майно євреїв були в безпеці, вона прийшла до міністра і поклала на уряд відповідальність за збитки, заподіяні її чоловікові, та отримала допомогу, про яку просила. Потім вона поспішала з країни до країни, з міста до міста, де її чоловік просив грошей, та вимагала від його ділових партнерів дострокової оплати. Вона відправлялася з Бессарабії на Буковину й до Галичини, звідти – до Угорщини та Трансільванії.

Тільки-но вона повернулася, завали відразу почали розчищати, і на їхньому місці невдовзі здійнялася нова будівля. Кіттен Петерсіл перемогла труднощі долі. Закляття, яке утримувало її душу в полоні, було зруйноване. Коли ялинку, прикрашену стрічками, було встановлено на даху нової будівлі, і старший муляр, тримаючи кухоль із вином, вітав згори будівельників, які стояли з родиною на подвір’ї, маленькі ручки гарненької жінки неквапом вибралися з м’яких рукавів кацавейки й обвилися навколо шиї Модруха, мов чарівна петля.

– Ми чимало втратили, – сказала вона, піднявши сяючі очі на чоловіка, – але я перемогла все.

– Ти, нарешті, задоволена мною? – запитав Модрух, усміхаючись.

– О! Я така щаслива! – вигукнула вона. – Бог покарав мене, але Його рука вивела мене, як колись Його народ із Єгипту, від рабства до свободи, від темряви до світла.

Фальшивий талер. Південна Німеччина

рСвято кущ

Приблизно в середині вересня після довгої відсутності Мартін Фрідліб повернувся на батьківщину, до великого міста на півдні Німеччини.

Того вечора всі ізраїльські родини говорили про його повернення, а також Зіндель, найзаможніший єврей міста, який володів значною частиною фабрики іграшок.

– Що він тепер матиме від того, – сказав Зіндель, – витратив усі свої статки на навчання і лишився сьогодні без копійки в кишені. Що Мартін робитиме зараз? Стане тягарем для громади.

– Вважаю, йому це не потрібно, – відповіла фрау Леонора Зіндель, яка була поціновувачкою прекрасного. – Він навчався у провідних університетах Мюнхена, Берліна, Гейдельберга, Праги та Відня, він об’їхав Італію, Францію і Нідерланди. Подорожував, бачив усі галереї, всі дивовижні скарби мистецтва старовини та сучасності.

– Який зиск він має з цього зараз? – глузливо запитав Зіндель.

– Він мистецтвознавець, – сказала Леонора, – нині він пише книгу, а потім стане професором.

– А проте це може нічого не принести.

– Ой! Є професори, які отримують десять тисяч марок на рік і більше.

– Добре, подивимось.

Дебора, дочка Зінделя, не зронила ні слова, вона продовжувала мовчки працювати над лялькою, яку вдягала, але все, що вона почула, відразу ж викликало співчуття та інтерес до молодого вченого. Наступного ранку, коли Мартін їх відвідав, вона увійшла до вітальні, серце її калатало.

Час від часу Мартін залюбки поглядав на струнку фігуру, чисте незаймане обличчя Дебори, і вона знаходила його неймовірно мужнім і дотепним. Коли Мартін підвівся, щоб уже йти, таємничий зв’язок між ними обома був встановлений. Мати відразу відчула це і, оскільки молодий професор, як вона називала Мартіна, зачарував її, вона запросила його на обід, водночас запропонувавши, – адже у нього немає ні батька, ні матері, – будувати з ними шатро[7], бо свято було вже на порозі. Мартін із вдячністю погодився, і Дебора почервоніла, потиснувши йому руку на прощання.

Наступного дня під час обіду Мартін мав змогу відчути певну повагу з боку Зінделя. Розмова велася про прийдешнє свято, і Мартін люб’язно та скромно пояснив його значення. Він розповів історію свята, як воно виникло на згадку про перебування в пустелі та водночас як своєрідне свято врожаю, оскільки тоді до Землі обітованої були принесені всі плоди й закінчився збір урожаю.

– За законом, ви маєте жити у шатрі протягом семи днів, на згадку про кочове життя в пустелі, але фрукти, які чіпляють в хатині з листя, радше є символом того палестинського свята врожаю.

Уже за три дні до свята повсюди почалося будівництво шатер, у якому всі брали участь – і старі, і молоді, кожен вносив свою лепту. За фабрикою розташовувався величний будинок Зінделя в старонімецькому стилі, а за ним – сад. Тут, на невеликому лузі, Мартін вбив чотири кілочки, які мали підтримувати всю споруду. Стовпи були з’єднані планками, які утворювали своєрідну стіну. Зіндель і його син Еліас накрили планки ялиновими гілками і мохом ззовні, а жінки покривали внутрішню частину білою тканиною. Мартін будував стелю. Зробивши дах із дерев’яних прутів, він накрив його ялиновими гілками, але так, щоб залишалися невеликі щілини, крізь які можна було дивитися на небо і зорі. Коли це було зроблено, він увійшов до шатра, щоб прикрасити його оздобами, які приготували Елеонора і Дебора. Гарненька дівчина наполягла на тому, щоб допомогти йому. Вона простягла йому намиста з кольорового паперу, гілочки горобини, червоні плоди яких тішили око на яскраво-зеленому тлі, груші, яблука, виноград, позолочені горіхи, які він підвішував до стелі, а також пташенят, зроблених із порожніх яєць, із дзьобами та крилами із золотого паперу.

Їхні руки час від часу торкалися, і щоразу красуня червоніла. Після пальмової гілки лулав і кедра, райського яблука, також розмістили в зеленому шатрі маген-Давид, щит Давида, який було прикріплено маленькими цвяхами посередині стелі. Мартін зробив із позолочених паличок трикутник, а потім встромив посередині гачок, з якого висів семистовбурний світильник.

– Тепер останнє, – сказала Дебора, усміхаючись йому своїми дитячими очима.

– Що ти маєш на увазі? – запитав Мартін.

Дебора, яка досі ховала руки за спиною, раптом простягла йому саме під носа велику червону цибулину, всипану перами.

– Правильно! – вигукнув Мартін. – Ми не мусимо забувати про магію проти всіх злих духів.

Вони почепили цибулю на двері, і тепер вхід усіляким шедім[8] був заборонений на поріг шатра.

– Ти, напевно, думаєш, що ми надто забобонні, – сказала Дебора, – ти – той, хто бачив пів світу.

– Не думай, що там, де вирують великі хвилі життя, людина стає більш просвітленою та щасливою. Забобони безсмертні. Вони завжди набувають нових форм, але ніколи не зникають. Сьогодні це релігійна омана, завтра – політична, післязавтра – наукова, але людство не може існувати без забобонів.

– Тож ми забобонні! – вигукнула Дебора і зробила навмисне рух, так, що товста чорна коса, якою вона бавилася, вдарила Мартіна по щоці. Він зіщулився.

– Я зробила тобі боляче? – запитала вона.

– Ні, ти лишень змахнула чарівною паличкою, – сказав він з усмішкою, – і якщо я захотів би зараз почепити перед моїм серцем велику червону цибулю, то було б запізно.

– Ти негідник! – розсміялася дівчина і знову вдарила його косою, цього разу по носі.

Зіндель був запрошений на вечірку з віста в перший день свята, а фрау Леонора занурилася в роман Шпільхагена, тому що дощило, день був нудним, зі свинцевим небом, туманом та струмками на вулицях.

Але Дебора, попри негоду, спокійно мріяла та відчувала себе комфортно в маленькій хатині з віття. Вона накрила дах дошками і почепила перед дверима килим, запалила лампу, всілася в подушки. Її маленькі ніжки, що стояли на невеличкій табуретці, були загорнуті в хустку, вона прислухалась, як плескають краплі, дивилась, як маленькі пташки разом з горіхами гойдаються від подиху вітру, та вдихала запах вологої смоли ялинових гілок.

Вона була дещо вражена, коли килим відкинувся вбік, і Мартін зазирнув усередину, але це був радісний переляк, який змусив її молоде тіло тремтіти. Вона простягнула йому руки так тепло, що вчений зрозумів, це більш ніж вітання.

– Пробач мою сміливість, Деборо, – почав Мартін, коли увійшов, – але я хотів скористатися дощем, вістом й Шпільхагеном, щоб сказати кілька слів тобі наодинці.

– Так, говори.

– Деборо, я не вмію пишно висловлюватися, – мовив далі Мартін, – та й навіщо? Якщо ти добра до мене, немає сенсу в красномовстві. А якщо ти до мене не прихильна, вони не матимуть користі. Я кохаю тебе, люба.

– І я… я не хочу інших чоловіків, окрім тебе, – випалила Дебора. – Моєму батькові буде тяжко, але у мене теж є голова, і я не здамся, перш ніж я…

– Перш ніж ти не станеш дружиною професора?

– Так, – вигукнула вона, – ось моя рука, вона твоя.

Вони багато говорили, сидячи поруч, поки дощ падав на дах, і музика осіннього вітру прокрадалася крізь ялинові гілки. Коли їхні серця відкрилися, їхні руки і вуста також знайшли одне одного.

Дебора довірилася матері, і вона цілком схвалила її вибір. Коли наступного ранку Мартін явився, щоб урочисто просити руки, Леонора енергійно його підтримувала, але Зіндель звів брови і коротко та сухо мовив:

– Я нічого не маю проти вас, містере Фрідліб, але як ви забезпечуватимете свою дружину?

– Мій скарб завжди при мені, – відповів молодий вчений.

– Можливо, але дівчина не може так довго чекати, поки ви станете професором, – відповів підприємець. – Окрім того, у мене має бути зять, який може займатися комерційними справами, і, врешті, ви – марнотрат. Я не можу настільки безпечно віддати свою дитину на страждання.

Даремно Леонора використала все своє красномовство, марно Дебора лила сльози, Зіндель залишився непохитним.

Наступного дня Аарон Біркоф, довірена особа Зінделя, завітав до Мартіна.

– Я з доброю пропозицією, – сказав він, сміючись усім своїм широким червоним обличчям, – оскільки ви заморочили голову дівчині, тож ви й мусите виправити це, повернути все назад, на місце. Ось чому містер Зіндель хоче дати вам десять тисяч марок за умови, що ви залишите його дочку.

– Ніколи!

– Чому ніколи? Ви не отримаєте дівчину і десять тисяч марок – це непогані гроші.

– Можливо. Я люблю Дебору і не продам свого життя і за десять тисяч мільйонів.

Біркоф похитав головою.

Мартін вирушив до Зінделя, він хотів знову поговорити з Деборою і потім полишити місто. Коли він підійнявся сходами, вона полетіла йому назустріч.

– Візьми гроші, – випалила вона, – з цією сумою ти отримаєш посаду, і коли ти станеш професором, мій батько дасть свою згоду. Я не вийду заміж ні за кого іншого.

Мартін замислився, потім кивнув головою, приклав палець до вуст Дебори і повернувся додому, щоб написати невеличкого листа Зінделю.

Через годину Біркоф, пихкаючи, в супроводі кількох робочих із фабрики приніс йому десять мішків, кожен з яких містив тисячу марок.

Іще через годину Мартін Фрідліб постукав у двері Зінделя.

– Що вам ще потрібно? – запитав Зіндель. – Хіба ви не одержали свої десять тисяч марок?

– Ні, – відповів Мартін, кидаючи талер на стіл Зінделя. Падаючи, він видав глухий звук. – Цей талер фальшивий.

Зіндель узяв талер, оглянув його за допомогою монокля, постукав монетою по столу і, нарешті, мовив:

– Так, талер фальшивий.

Потім він поглянув на Мартіна і довго не говорив ні слова.

– Містере Зіндель, мій час дорогоцінний.

– Мій теж, – сказав підприємець. – Однак дивуєте ви мене не цим. Ви виявили фальшивий талер, і я, чесно кажучи, цим вражений. Слухайте, ви не такий марнотратний чоловік, як я вважав. Інакше ви б взяли гроші, не рахуючи, і тепер, коли я не в змозі більше бачити почервонілі від сліз очі моєї дочки, я маю зробити це – віддати вам і талер, і дівчину.

– Містере Зіндель, ви хороша людина, – вигукнув Мартін.

– Обійми мене, зятю, – урочисто сказав Зіндель, – я дозволяю тобі.

Мартін обійняв його щиросердно.

– Ти можеш поцілувати мене, якщо хочеш, – мовив далі Зіндель, – навіть якщо я не такий гарний, як Дебора.

Два лікарі. Австрія

Талмуд. – Два види ліків

Посеред австрійського лісу, неподалік кордону з Чехією, між могутніми деревами, бурхливими водами і зеленими горами, на яких на тлі неба підвищуються руїни величних замків, є затишна місцина з білими хатами та червоними черепичними дахами.

Невелика єврейська громада мешкала тут із незапам’ятних часів, далеко від шляху, який сполучає світову торгівлю та яким просуваються війська, і тому зберегла власну сутність і звичаї незмінними.

Великим світочем та ілау[9] цієї громади був Мебус Кон. Він був її учителем, її радником, її оракулом та її лікарем.

Мебус жив доволі тихо і щасливо зі своєю дочкою Перл під дахом невеличкого будинку, оточеного виноградним листям, який належав єврейському м’ясникові Бертольду Циммерману, аж поки не оселився тут разом зі своєю сестрою молодий єврейський лікар Леопольд Пфеффермен.

Тепер спокій було порушено. Досі євреї в цьому тихому куточку не знали інших ліків, окрім Талмуду. За допомогою цієї священної книги Мебус зціляв усілякі недуги та хвороби, або не зціляв їх, залежно від того переважали добрі чи злі духи.

Раптово незнайомець, молодий вискочка, почав виборювати власну вагомість. Старий талмудист зненавидів цього лікаря від самого початку, ще перш ніж побачив його, і його неприязнь поступово посилювалася поведінкою сестри Пфеффермена. Ця молода, граціозна, освічена жінка вирізнялася елегантним вбранням та вільнодумством, вона завзято захищала все добре та розумне в юдаїзмі, але вивільнилася від усіх застарілих забобонів та звичаїв. Лише звичайного читання книг, що не були фоліантами мовою іврит, стало достатньо, щоб вона зробилася єретичкою в очах талмудиста. На додаток, у лікаря на столі лежав людський череп та стояв скелет у кутку кабінету. На думку талмудиста, це було цілковитим порушенням закону. Але його благочестиве завзяття мало допомагало. Лікарю вдалося зробити кілька вдалих зцілень, а його сестра не шкодувала зусиль та не боялася небезпеки там, де потрібно було допомогти, врятувати: вона заходила в хатини бідняків, щоб доглядати за хворими в забрудненому повітрі, приносила нужденним їжу. І дедалі більше пацієнтів трималися подалі від Мебуса і дослухалися до порад молодого вченого лікаря, який міг не їсти кошерного, але мав щире єврейське серце.

Якщо до Мебуса приходив хворий, він запитував його, чи не вчинив той помилку під час стрижки нігтів, чи не їв заборонену їжу, чи не входив до руїн, де мешкали злі духи, тощо. Потім він розгортав Талмуд, виголошував молитви, клав руки на пацієнта і, в кращому разі, давав йому трави, які він сам збирав у лісі.

Натомість молодий лікар оглядав горло пацієнта, який скаржився на біль у ньому, слухав грудну клітину людини, яка скаржилася на біль у грудях, виміряв пульс, призначав ліки і відповідну дієту. Це було зовсім інше, він інколи навіть використовував електричні прилади та різноманітні інструменти. Всі ці секрети його мистецтва вплинули на забобонне населення більше, ніж кабалістичні формули старого Мебуса.

Таким чином, одного разу Мебус відчув себе цілком знищеним і вже думав про те, щоб покинути цю місцевість. Аж раптом, як він вважав, Бог послав йому допомогу, бо несподівано йому вдалося дивом вилікувати свого господаря, м’ясника. Однак молодий лікар захотів докопатися до суті та завітав до Мебуса. Господар зустрів його з похмурим поглядом, а чарівна Перл, яка стояла, поклавши руку на старе крісло батька, опустила очі, її обличчя випромінювало невинність та одухотвореність.

– Поясніть мені, пане Мебус Кон, – почав Пфеффермен, – як ви вилікували Циммермана. Оскільки ви, врешті-решт, не вивчали медицину, ваш успіх мене вражає, і, оскільки я намагаюся зрозуміти кожне явище, то прошу вас пояснити мені свій метод.

– Ви вважаєте, – відповів Мебус, – що потрібно розтинати трупи, щоб дізнатися про людське тіло? Я знаю його краще за вас, хоч ніколи не досліджував. До того ж хто вам сказав, що кожну хворобу потрібно лікувати? Якщо Бог посилає хворобу, можна молитися Йому, щоб відвернути смерть, але не вести боротьбу проти волі Творця.

– Будь ласка, пане Кон, я хотів би дізнатися про ваш метод, – спокійно мовив лікар, – за цим я завітав до вас.

– Мій метод? – пробурмотів Мебус, насупивши брови. – Ви ніколи цього не зрозумієте, у вас немає духу, вам не вистачає справжнього страху перед Богом. Щоб вилікувати пацієнта, не варто дивитися на його страждання з фізичного боку, потрібно знати його душевний стан. У трактаті Макот йдеться, що у людини 248 органів і 365 вен. Проте в Торі 248 заповідей і 365 заборон. Якщо людина скоює гріх, – недотримання заповіді чи заборони, – її орган або кровоносна судина, пов’язана з цією заповіддю чи забороною, хворіє.

Пфеффермен із подивом поглянув на старого; йому здалося, що він, як Фауст на кухні відьми, чує хор сотні дурнів.

– Чим більше людина грішить, – мовив далі талмудист, – тим більше руйнується її тіло, і якщо вона, зрештою, не кається, жоден лікар не зможе її врятувати. Лише щире покаяння може запобігти смерті, тому що Бог сказав нам устами пророка Єзекиїла: «Я, – слово Господа Бога, – не бажаю смерті грішника; бажаю, щоб він відвернувся від своєї поведінки і жив».

– І ти таким само чином зцілив Циммермана? – спитав лікар, дедалі більш вражений.

Мебус кивнув, а потім мовив:

– Він сповідався мені у своїх гріхах і поклявся у покаянні. Я молився Богові і поручився за покаяння Циммермана, і, як бачите, він одужав.

Але за днем тріумфу настав день поразки бідолашного Мебуса Кона.

Захворіла його улюблена Перл, і цього разу ні обітниці покаянь, ні молитви, ні Талмуд не допомогли. Чарівна дитина марніла, і Мебус був у відчаї, коли, зрештою, вирішив покликати лікаря.

Він прийшов до Пфеффермена цілком розбитим, як переможений король Сходу, який пропонує своєму супротивнику шию, щоб той міг поставити на неї свою ногу.

Але Пфеффермен був шляхетним і ніколи не виказував задоволення, яке відчував. Він пішов до пацієнтки й, не гаючи часу, ретельно оглянув її, зробив необхідні призначення, а потім направив свою сестру, яка з усією старанністю та любов’ю взяла на себе турботи.

Молодий лікар приходив два рази на день, а інколи навіть ночував біля хворої. Він сидів біля скромного ліжка, у якому дівчина з червоними від лихоманки щоками лежала майже без тями. Вимірював термометром температуру її тіла із занепокоєнням, адже кожен симптом, який йому видавався небезпечним, змушував його серце стискатися. Тоді він, певно, зізнавався собі, що бореться за життя, яке йому дороге. Доволі важко далася йому ця перемога. Свідомість та сили поступово повернулися до дівчини. Яку таємну безмежну радість він відчув, коли увійшов до кімнати, і чорні очі Перл зустріли його здалеку.

Чарівна дівчина вже могла вийти з кімнати й посидіти в саду в сонячній альтанці, а лікар досі приходив.

– Я не можу уявити, – сказала одного разу Перл із ніжною усмішкою, – що ти не приходитимеш знову. Я хочу… – вона затнулася та опустила очі.

– Що ти хочеш, Перл?

– Я завжди хочу хворіти, щоб ти завжди приходив.

Молодий лікар узяв її за руки і щиро поглянув у вічі.

– Ні, Перл, ти не повинна знову хворіти, я надто боюсь за тебе. Але чи ти мене хоч трохи кохаєш? Я тебе обожнюю. Я знаю, що щастя на землі – це бачити тебе господинею в моєму будинку.

– Чи це можливо?! – Перл затремтіла та притиснула руку до серця.

– Ти хочеш, Перл?

– Так, хочу!

– Але твій батько?

– Він відмовлятиме.

Одного разу лісник застрелив собаку, який бігав без господаря лісом та полохав дичину. Пфеффермен схопив тушу і відвіз її до Мебуса.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Кол нідрей («усі обітниці») – молитва, що читається в синагозі на початку вечірньої служби Йом-Кіпур. Проголошення відмови від обітниць, зароку, що стосуються лише тих, хто дав їх. – Тут і далі прим. ред.; тематичні підзаголовки друкуються за оригіналом.

Повернутися

2

Капорес, або капарот (від капара – «спокутування») – ритуальний обряд, за яким смерть або лихо, що судяться людині за гріхи, символічно переносяться на свійську птицю. У деяких релігійних колах півня чи курку замінюють рибою, гусаком або грошима для роздавання бідним.

Повернутися

3

Йом-Кіпур (День спокутування, Судний день) – в єврейській традиції – найважливіше зі свят, день посту, покаяння і відпущення гріхів.

Повернутися

4

Пурим («жереб») – єврейське свято, встановлене, згідно з біблійною Книгою Естер, на згадку про порятунок євреїв, що проживали на території Стародавньої Персії, від винищення Гаманом, улюбленцем царя Артаксеркса (івр. Агашвероша).

Повернутися

5

Талмуд («вчення») – звід правових і релігійно-етичних положень юдаїзму, які охоплюють Мішну і Гемару в їхній єдності.

Повернутися

6

З івриту: хохма – мудрість, даат – пізнання.

Повернутися

7

Ідеться про Суккот («куща», «шатро») – семиденне юдейське свято на згадку про кущі, у яких жили ізраїльтяни у пустелі після виходу з Єгипту. Цього часу за традицією здійснюють трапези (а гожими днями й ночують) поза домівкою, у шатрі (кущі).

Повернутися

8

Шедім – персонажі єврейської міфології, духи в єврейській демонології, створені з вогню та вітру, які можуть заподіяти шкоду.

Повернутися

9

Ілау – блискучий вчений-талмудист.

Повернутися