Per al Lando i l’Eva, caçadors de monstres

Crèdits:

L'Horror de Rèquiem

Col·lecció Nüwa

Primera edició: setembre de 2020

© Marc Pastor, 2020. Drets negociats per aquesta edició

c/o The Ella Sher Literary Agency

© del pròleg: Biel Perelló, 2020

© de la il·lustració de coberta: Guillem H. Pongiluppi, 2020

© de l’Apocalipsi segons Sant Joan: Cerint, 95dc

© de l’edició: Mai Més, 2020

www.maimes.cat

info@maimes.cat

Maquetació i disseny: Mai Més

Correcció: Maria Camps

Segona correcció: Abel Carretero

Galerades: Antonio Torrubia

ISBN: 978-84-122356-3-0

Tots els drets reservats.

Queda prohibida la reproducció total o parcial d’aquest llibre per qualsevol mitjà o procediment, incloses la reprografia i el tractament informàtic, la fotocòpia o la gravació, la difusió a través d’internet i la distribució d’exemplars mitjançant el lloguer o préstec públics, sense el permís escrit dels titulars del copyright ni d’aquell que no pot ser anomenat, és a dir, Hàstur.

Un exceso en la dosis de truculencias, de monstruos o de tensión dramática provoca indefectiblemente la sonrisa, la risa y hasta la burla. El terror y el humor van del brazo muy a menudo.

Chicho Ibáñez Serrador, Historias para no dormir

Pròleg a la vint-i-setena edició

per Biel Perelló

L’autor i la seva època

Què es pot dir de Víctor Negro que no s’hagi dit ja?

Poca cosa, francament.

Víctor Negro no dona entrevistes, no es deixa veure en públic, no assisteix a vernissatges de pica-pica. Res.

Una cosa és indiscutible, però: Víctor Negro és l’autor d’algunes de les pàgines més brillants de la literatura contemporània des que va publicar L’any de la plaga íntegrament en paper d’alumini.

I també és un fet que sempre que ens acostem a la figura de Víctor Negro, tard o d’hora acaba apareixent un altre nom misteriós: Marc Pastor. Qui és aquest altre personatge? Un sòsia? Un alter ego?

Rotundament, no en tenim ni idea.

És probable que li revisi els textos i que li passi el corrector ortogràfic del Word.

Durant un temps es va dir que Negro escrivia i Marc Pastor li feia les gestions editorials, ja que el seu tarannà més obert, l’experiència en el món literari, la placa d’agent de l’autoritat i una pistola sobre la taula de l’editor agilitzaven notablement les negociacions. En qualsevol cas, no són més que rumors que no s’han pogut demostrar i segurament són falsos.

L’obra com a aproximació

a les tesis econòmiques de l’Escola de Chicago

Aquí piquem ferro fred. La manca de bibliografia sobre el tema és descoratjadora. Hom ha trobat a L’horror de Rèquiem referències als diners, a la precarietat laboral, a les penúries pecuniàries. Però són subtils, molt allunyades de l’efectisme keynesià d’Els miserables i del dickeynesià d’Oliver Twist.

No obstant això, la novel·la funciona perfectament com a refutació sòlida de les imbecil·litats de Hayek.

Resulta estranya l’absència d’algun estudi en profunditat sobre la macroeconomia a la literatura victornegresca, car els economistes solen ser persones aventureres i amb una gran imaginació.

Provem de fer una altra aproximació

A L’horror de Rèquiem la paraula «dents» apareix onze vegades; «genives», quatre; «dentadura», tres, però «endodòncia», zero. L’aproximació odontològica és força limitada, doncs.

Una aproximació a les aproximacions

L’estudi interdisciplinari d’aquesta novel·la comença a donar fruits, sobretot en el terreny de la literatura comparada. Recentment, una prestigiosa universitat va publicar un article on comparava el llibre de Víctor Negro amb maquinària agrícola. És una notícia excel·lent, però hem de ser cauts: una anàlisi superficial demostrà que l’origen de l’article era el blog outlet-for-pagesos.wordpress.com, i que el seu autor, locigalot2004, efectivament estava vinculat a una universitat: concretament, a la Universitat Rio Bravo de Lleida, que, en realitat, no era una universitat, sinó una tapadora de negocis de compravenda de material agrícola defectuós.

Paral·lelament, l’Ateneu Barcelonès va provar de fer un curs sobre ètica i estètica a L’horror de Rèquiem i el van encarregar a un senyor de Badalona, insistint que podia aprofitar la seva experiència com a venedor al Bauhaus i que, de ben segur, alguna cosa podria dir de Kandinski, Mies Van der Rohe o Leroy Merlin.

Però aturem-nos un moment.

On són els erudits sobre el gènere noir, fantàstic, sci-fi, terror o gore-tex, gèneres que, personalment, també em semblen fantàstics.

És que no hi ha ni un sol estudi de l’obra que s’aguanti mínimament?

Doncs sí que n’hi ha. Un, exactament1. Però sembla que s’hagi escrit amb displicència, amb por.

Mirem-ho amb perspectiva, doncs. En aquest moment, respecte a L’horror de Rèquiem, hi ha dos corrents de pensament oposats:

a) Els estudiosos2 que, a l’obra, hi veuen un conjunt harmònic entre l’ethos i el pathos.

b) Jo, que més aviat no.

A parer meu, l’estudi acadèmic anteriorment citat3 requereix urgentment una peer review. L’autor confon ethos amb un futbolista camerunès i, el que és més alarmant, tan sols fa referència al pathos quan parla de la neteja de lavabos, i sempre fent servir l’expressió pathos WC.

Aquesta aproximació divaga i no va al moll de l’os. Li falta allò que Pla anomenava «vergonya torera».

Fa la impressió que ningú es vol acostar a aquest llibre. És un prejudici sobre el gènere? No i mil vegades no. Aquesta és una obra que entronca amb la tradició del gènere fantàstic d’aquest país: Manuel de Pedrolo, Joan Perucho o Borja de Riquer, sense oblidar els columnistes d’opinió dels diaris digitals.

Per què, aleshores, hi ha tan pocs estudis solvents al voltant d’aquesta obra, i més tenint en compte l’elevat nombre d’especialistes en literatura de gènere i l’entusiasme que genera entre els lletraferits?

L’obra com a aproximació

a una mort prematura i violenta

Potser l’explicació més prosaica és que capbussar-se en les pàgines de L’horror de Rèquiem és un esport de risc, gens recomanable per als fràgils d’esperit, i és que sembla com si alguna mena de malastrugança caigués sobre qui s’acosta a l’obra de Negro.

La gent que ha provat d’editar o d’estudiar les seves novel·les té tendència a patir alguns contratemps.

Al prologuista de l’edició andorrana el van trobar amb un tret al cap dins un Cadillac rosa; a l’editor italià, mort i abandonat en un contenidor d’escombraries; el porto-riqueny, penjat d’un ganxo en un camió frigorífic, i a l’islandès li van tancar una setmana el compte de Twitter.

És per això que els especialistes que s’aproximen a l’obra negresca (o afroamericana, com s’estima més denominar-la l’escola postmodernista4) ho fan amb una certa cautela paranoide, que és part fonamental de qualsevol estudi literari rigorós.

I és aquesta contrarietat la que ha deixat fora del terreny de joc aquells erudits més acomodats, més porucs, amb una família per protegir, i ha obert pas a un ventall d’emprenedors amb rerefons més diversos, sovint amb pocs escrúpols, que veuen en el negoci editorial una oportunitat d’enriquir-se ràpidament, la qual cosa atreu oportunistes de disciplines heterodoxes i, sovint, allunyades de la literatura, amb resultats desiguals, com ha quedat demostrat amb l’enganyifa de la maquinària agrícola i la puta merda de xerrada a l’Ateneu.

Però la voluntat hi és, i això és important. Només cal rigor i no imaginar conspiracions delirants allà on només hi ha hagut una sèrie d’assassinats horribles que sembla que tenen una relació macabra amb aquest llibre.

Jo també soc un nouvingut al món afronegresc. Va ser una barreja de curiositat i de desesperació absoluta, el que em va apropar a la novel·la.

Aproximem-nos-hi d’una vegada,

sense por ni esperança

Què es pot dir de L’horror de Rèquiem que no s’hagi dit ja?

La primera paraula que a hom li ve al cap en acabar la novel·la és, sens dubte, merkwürdigliebestraum, que podríem traduir com «Fuà, nen, quin passote».

És aquesta una novel·la d’autoficció? No. És aquesta una novel·la d’algú jove que se’n va de Barcelona per retrobar les arrels i la parla local del poble dels seus avis? Amb prou feines.

És una novel·la de terror? Sí. Fa riure? Per descomptat.

Segons el difunt catedràtic peruà Leopoldo Torresaguado, de la Universidad Católica del Cristo en Bambas, el final de la novel·la deixa el lector amb «un somriure i mal rotllet». I no puc més que donar-li la raó.

En canvi, de la publicació en alemany del malaguanyat professor Frugenbach, de la Facultat de Lingüística de la Universitat de Potsdam simplement en discrepo, tot i que potser només de la traducció que en fa Google Translate.

En qualsevol cas: de què tracta L’horror de Rèquiem?

De moltes coses, com tots els clàssics. Els clàssics resisteixen bé el pas del temps, i L’horror de Rèquiem no n’és l’excepció. És cert que, de tant en tant, caldrà actualitzar els models dels telèfons que fan servir els personatges però, a banda d’això, té allò que distingeix els clàssics de la resta d’obres: que la peripècia del protagonista provoca en el lector un efecte emocional purificador (Κάθαρσις), que ens acosta a la serenitat i a la impertorbabilitat (ἀταραξία) i una portada guapa.

Per no aixafar la guitarra al lector neòfit direm que a la novel·la hi ha un personatge que podríem definir com a protagonista. I que li passen coses. Grosso modo.

L’esquema és clàssic i molt clar. La vida monòtona del personatge protagonista fa un gir de 365 graus a babord en trobar un objecte amb molt mala pinta, que és el detonant de la història (en altres paraules: una περιπέτεια comme il faut).

Aleshores l’autor agafa el lector per les solapes i el convida a un viatge iconoclasta, a la follie à trois d’una Santíssima Trinitat de fracassats que sospita que no té res per perdre; gran error, perquè en el pitjor moment veurà que sí que queda alguna cosa per perdre i la defensarà peti qui peti.

És el prototípic descobriment crucial del protagonista (una

ἀναγνώρισις de tres parells de collons).

Els lectors de Lovecraft hi trobaran reminiscències cthuloïdianes, fins i tot cthulesques, o, si més no, el regust de Gozer el Gozerià.

A partir d’aquí, tot seguint el cànon aristotèlic, hi haurà μελοποιΐα i pluja daurada. Hi haurà tensió sexual no resolta amb un tentacle monstruós, números musicals, viatges organitzats, funcionaris desmotivats («L’horror! L’horror!») i un encarregat del museu de cera hipermotivat, lloros, personatges metaliteraris, incendis a tout-i-plein i un munt de notes a peu de pàgina, com si l’autor hagués pres seriosament les paraules de Noël Coward5 i, sense complexos, fes de la novel·la un viatge constant escales amunt i avall, de la rialla a la por.

Un plantejament pràcticament noucentista, vaja.

En mans d’un escriptor més mandrós, com Dostoievski, el relat podria haver acabat amb un Deus ex machina o un Donec perficiam i aquí pax et gloria a posteriori. Però no. L’autor fa un autèntic tour de France i acaba atorgant al lector la darrera paraula, i deixa que sigui ell el responsable del destí del món; li passa, en definitiva, allò que en termes filosòfics se’n diu un marronassu del quinze.

I ara sí, és moment de seure a la butaca, amb una copa de conyac de mig litre al costat, d’encendre un bon cigar i de començar a llegir L’horror de Rèquiem. Anar llegint fins que se’t tanquin els ulls i comencis a somiar malsons que no et pertanyen, mentre el cigar et llisca dels dits i cau al costat d’aquella cortina que fa tota la pinta de ser molt inflamable.

Sobre aquesta edició

Del manuscrit original sencer, si és que tal cosa va existir, només ens n’han arribat fragments inservibles. Negro el va cremar per preparar-se una infusió d’eucaliptus.

El gruix d’aquesta edició es basa en l’única versió presumptament íntegra que se’n conserva: una còpia en rus d’una traducció al francès. Com a fonts secundàries hem fet servir l’esborrany que Negro va penjar a Geocities.com cap a l’any 2001 i dues cintes de casset TDK de 90 minuts on l’autor interpreta els diàlegs de la novel·la fent veu d’esquirol capat.

La font (perduda ja) de Geocities l’anomenarem versió ∆; a la versió TDK l’anomenarem µ; per coherència i per simplificar, la versió del manuscrit en rus serà anomenada Љ.

Pel camí ens hem trobat alguns esculls: hem hagut de correlacionar µ amb Љ guiant-nos per ∆ i eliminar tot Љ que no µ o que contradigués ∆, sempre que ∆-1 > µ o, en cas de dubte, Љmc=E.

I també hem hagut d’aprendre rus.

Esperem que els erudits en treguin profit, de l’esforç.

Val a dir que l’afortunada troballa recent de la còpia íntegra en rus en una sabateria de Sant Petersburg ha estat el detonant d’aquesta edició, que podríem qualificar de canònica-def-OK 6.

1
L’anell dins del cadàver

Primer de tot, hem de trobar un protagonista.

De candidats no en falten, en aquesta sala d’autòpsies pasteuritzada i liofilitzada, impol·luta com de revista d’interiorisme (sense les pàgines de publicitat entre foto i foto), il·luminada com un plató de televisió (sense les hores de publicitat entre programa i programa), atapeïda com un festival de música a l’estiu (sense l’omnipresència de la publicitat entre cançó i cançó).

Si aquesta història fos una faula moral o una pel·lícula de Disney —sovint indestriables—, començaríem introduint-nos en els ulls d’un rosegador que observa els estranys comportaments humans des del forat que hi ha en un sòcol d’aquella cantonada, ocult per un contenidor de residus orgànics. El ratolí flairaria la carn en descomposició, que li obriria la gana i l’empenyeria a arriscar-se a grimpar fins als cossos, esquivant mirades indiscretes, fins a trobar un cadàver encara no massa fred on poder aixoplugar-se i, en definitiva, fotre’s un bon tiberi.

Però, com ja hem dit, la sala està neta i no hi ha ratolins. Ni tan sols paneroles. Cap rastre de comensals post mortem, ni de les larves de Sarcophagidae que ahir van saltar acrispetades de dins de la bossa d’un podrit quan en van obrir la cremallera, com reus alliberats després que un terratrèmol esquerdés els murs de la presó.

Descartat la ratatouille d’ultratomba, l’altra opció són els cadàvers, que sempre fan patxoca. Tenir una història explicada per un finat vesteix molt i li dona un aire de transcendència impostada, de relativitzar-ho tot, de riure’s del mort i el qui el vetlla i tota la pesca (literalment, en aquest cas). També et permet fer alguns tripijocs a l’hora de dosificar la informació perquè representa que, collons, algú que ha traspassat hauria de tenir màniga ampla. Un mort és, per naturalesa, un narrador no fiable. Desconfia de qualsevol difunt que t’intenti explicar una història: o et vol vendre la moto o et vol fotre la xapa. Els morts passen massa hores sols i, quan enganxen algú que els escolta, no el deixen de cap de les maneres. Un pòltergeist no és més que una rebequeria ultraterrenal per necessitat d’atenció que se’n va de la mà. Per això no convé tampoc que el protagonista sigui un traspassat. Són egocèntrics i tenen poca capacitat de concentració. Acaben parlant d’ells, de la seva vida, de com van morir i de com de dur és el més enllà, i s’obliden de la història principal. Són contacontes postmoderns, incapaços d’explicar res amb el clàssic inici, nus i desenllaç1, i es desvien i troben la manera de plorar-te les seves desgràcies, de farcir-te la història a peus de pàgina que es converteixen en autèntics purgatoris.

No vols que un mort t’expliqui res.

Coneixes cap mèdium que no faci cara d’amargat? Ara ja en saps el motiu.

Ens queden els humans vius, que tenen una llarga tradició en això de ser els protagonistes de les novel·les. Aquí també n’hi ha de tota mena, és clar. Cal triar-ne un d’interessant. Algú amb qui tu, lector, sentis una certa familiaritat. Algú que t’acabi important tant que vulguis continuar llegint. Algú que et desperti empatia. Algú que sàpiga conduir bé la història, no com aquell oncle que sempre la començava pel final, reia sacsejant la papadota i després la reprenia des d’un inici incert, bullit, sense gràcia ni tensió. Algú que tingui alguna cosa a dir, i això no és fàcil, tampoc. No són poques les novel·les que han acabat estripades a la paperera d’un editor perquè el protagonista era un sonso, algú sense cap mena d’interès, normalment el reflex fidel de l’escriptor, un autor tan desnerit que és incapaç d’imaginar res més enllà de la pròpia monotonia existencial.

La mala sort fa que en aquest mateix moment, a la sala, només hi hagi en Rèquiem.

Sense ànim d’ofendre, en Rèquiem no és precisament en qui havíem pensat com a protagonista.

Hi esperàvem el doctor Broch, el metge de llarguíssima trajectòria, l’últim d’un llinatge de forenses que remenen vísceres com qui barreja les fitxes del dòmino, caliquenyo als llavis i cigaló sobre la taula. Amb la seva experiència, la seva visió freda i professional, el seu cartesianisme científic, tota narració queda ben endreçada, neta, de traç nítid, d’ordre impecablement maoista. Col·leccionista de càmeres fotogràfiques, el doctor Broch pot passar-se hores corregint els nivells i la saturació de les fotografies, etiquetant-les, omplint-ne manualment les metadades (és una de les tres-centes vint-i-sis persones arreu del món que ho fa), comparant-les per trobar patrons i unint-les en mosaics per crear composicions artístiques (com aquell retrat de la Mare dels Dracs fet a partir d’instantànies de ronyons, la joia de la corona de la seva col·lecció).

L’August Broch ha sortit un moment a buscar una bateria de recanvi de la Leica.

La Sara és una de les tècniques. Ulls de princesa àrab i veu de pilot d’helicòpters canadenc. És intuïtiva, desperta, mordaç, astuta i carismàtica. Ho té tot per capitanejar la història amb mà ferma i una veu molt personal. A més, viu sola, la qual cosa ens estalvia tot de subtrames dramàtiques sobre desenganys amorosos o pares malalts. La Sara està lliure de compromisos i no té intencions d’adquirir-ne cap en les properes pàgines. Tret del compromís urinari que ha de complir ara mateix amb la seva bufeta, i que la té apartada d’aquesta escena.

Amb en Julio no hi compteu, que ha sortit a fumar.

Hauríeu d’haver començat a llegir una estona abans: d’aquesta manera no us trobaríeu ara a soles amb en Rèquiem, pesant l’estómac de la noia ofegada quan hi troba l’anell.

2
La misteriosa mort de la Lynette Santes Creus

Hi ha clients d’en Rèquiem que semblen més vius que ell.

Cabells tallats amb desbrossadora rovellada, bosses sota els ulls com saquets de te negre, la pell citrina de patiment hepàtic constant —un fetge enutjat, definitivament desentès del cos que habita. En Rèquiem és tot un model de la temporada primavera-estiu de 1945 a Polònia.

Arrossega els peus en caminar i té una canya de pescar per columna.

Podries arribar a pensar que un home així (AIXÍ) ha de tenir una personalitat magnètica per compensar tanta desgràcia leptosomàtica, una col·lecció d’atributs irresistibles que el colguin de carisma, un exemple a seguir, algú a qui admirar, el mirall d’una generació. En canvi, en Rèquiem no és res de tot això: la manca d’astúcia en la mirada és un reflex fidel d’un intel·lecte justet, el processador necessari per fer sostenir un món interior tan atractiu com el solar d’un campament de toxicòmans.

No l’atrau res prou per dedicar-hi el mínim esforç.

Una vegada, va posar un anunci a la secció de contactes del diari: «Noi romàntic de dinou anys a qui li agrada llegir, el cinema, la música i passejar a la llum de la lluna busca noia amb interessos similars per amistat i el que sorgeixi.» L’únic que era cert era l’edat, la resta l’havia copiat d’un altre candidat a buscar parella a través de les pàgines dominicals, entre dones solitàries, homes desesperats i amors a primera vista en vagons de metro. En Rèquiem sempre s’excusa que no té temps de llegir, que no va al cinema perquè és molt car, que no entén de música i que l’últim cop que va passejar a la llum de la lluna va ser tornant a casa durant una vaga de taxis. Ara bé, l’interès per mantenir certa relació amb el sexe femení es manté hormonalment intacte des de l’adolescència, massa sovint no correspost pel seu aspecte de retrat de Dorian Gray taciturn. Des que té la millor fibra òptica del mercat, a més, ja no li cal amuntegar columnes senceres de cederroms i devedés torrats de pel·lícules pornogràfiques que coneix de memòria.

Abans del cliffhanger, ens havíem quedat amb en Rèquiem pesant l’estómac de la noia. Centrem-nos en aquest cadàver un moment, perquè tindrà una importància de pes més enllà del de l’estómac en l’esdevenir de la història que estem arrencant.

Fins i tot morta, la Lynette té un aspecte saludable. Potser ara està una mica inflada i cianòtica, la pell esquinçada i els pulmons negats d’aigua; però exceptuant aquests detalls, sembla una noia sana i acabada d’esmorzar. Amb ressaca. I sense funcions motores. Podries dir que ha menjat el bol de cereals i se n’ha tornat a dormir. A la taula d’autòpsies. Amb el tors obert en forma d’i grega.

La Lynette té vint-i-set anys i unes diligències obertes per suïcidi. La van trobar ahir al vespre surant al Moll de la Fusta, entre plàstics, llaunes de cervesa i condons usats. Quan els de la subaquàtica la van enganxar a la grua per sota de les aixelles i la van alçar un metre sobre l’aigua, la capa d’oli que la recobria va reflectir les llums potents dels focus, convertint-la en una bola de discoteca punxada. El vestit se li arrapava al cos com una cortina de dutxa. Girava bressolada pel vent. Feia tan bona cara que tothom esperava que es disculpés en qualsevol moment. «Perdoneu, he caigut a l’aigua i se me n’ha anat el cap, però ja estic millor, gràcies. Algú pot despenjar-me? No voldria constipar-me.»

Una gavina li va buidar un ull i la gent va admirar el capteniment discret, gens estrident, de la noia.

El fet que la boca li regalimés encara durant una bona estona va començar a fer sospitar els policies, els bombers, els del zeroseixantaú, el centenar de persones que feia cua per entrar a la carpa del circ, el pakistanès que li oferia cervesa amigo arriscant-se a caure ell també i un repartidor a domicili que s’estava cruspint uns nigiris de l’entrega que, ja no ve d’aquí, lliuraria amb retard.

Al canell, una polsera identificadora del pavelló psiquiàtric de Can Ruti: Lynette Santes Creus. Els agents d’investigació van fer dues trucades i van esbrinar que s’havia escapat tres dies enrere. La primera trucada era al Pizza Pazzo per avisar que arribarien tard a sopar. La segona, a l’hospital, on els va atendre un infermer desganat que els va confondre amb una antiga nòvia de veu molt pregona i viril, i que encara no ha entès per què aquella noia que li havia trencat el cor enllitant-se amb el seu millor amic (un home que amb prou feines coneixia) li demanava informació sobre una pacient escapolida.

L’agent d’investigació de nom irrellevant per a la trama va acomiadar-se de l’infermer enviant-li petonets i amb el propòsit ferm de fer reviscolar la passió que alguna vegada havia existit entre tots dos, a pesar del matís que no havien mantingut mai cap mena de relació més enllà de la confusió telefònica.

Ara ja sabia tot el que necessitava de la Lynette Santes Creus: pacient amb una malaltia mental greu (indefinida, ni falta que fa), manies persecutòries, deliris apocalíptics i aficions autolítiques. La noia saníssima rescatada del port s’havia suïcidat. Cas resolt.

Calia trucar a la família?

No pas. Lynette Santes Creus l’havia perdut tota en un incendi gens sospitós a la mansió dels pares, encara no feia ni un any. Pare, mare, sis germans, dos nebots, quatre cosins, nou cunyats i excunyats, un conillet d’índies, un tucà anomenat Fèlix, les cendres de l’avi dins d’una urna de cartró biodegradable i la matriarca de la família, la gran Madame de Santes Creus, que amb noranta-nou anys va quedar atrapada al panteó privat del jardí mentre li prenien les mides per construir-li un sarcòfag a l’estil egipci.

L’agent d’investigació no tenia cap mena d’interès a seguir el rastre de l’evident maledicció familiar perquè és un home racional que no creu en la mala sort i sí en l’estadística. I l’estadística deia que aquest és un altre cas tancat brillantment per la seva unitat, ara l’arxivem en unes carpetes que s’engroguiran amb els anys i tots contents.

Més endavant retornarem a Lynette Santes Creus. Encara no sé quan. Tinguem paciència.

En Rèquiem creu que és un tumor. El seu pensament cada cop que detecta un cos estrany és el mateix: és un tumor. Com una piloteta dura embolcallada pel teixit estomacal. Com el bec amagat a la pell llefiscosa d’un pop. Agafa el bisturí i hi fa un tall precís de forma totalment innecessària, perquè, si hagués estat destraler, el resultat hauria estat idèntic: un anell d’or, juraria que és d’or, amb un segell opalí amb la lletra H en ambre.

«Un anell que sembla un heliport per a mosquits», pensa en Rèquiem.

La lletra del segell sembla que bategui, que s’arronsi i giri en una espiral que li fa aclucar els ulls amb força per assegurar-se que no al·lucina. De gairell, li sembla que la Lynette Santes Creus exhala el darrer alè, a destemps, i vibra uns segons, com si hagués esperat que algú trobés el seu petit secret gàstric abans d’anar-se’n del tot.

Passa un cop de mànega a l’anell i se l’embutxaca; no el trobarà a faltar ningú, o això creu.

En Rèquiem ni s’imagina que un gest tan ínfim, una cleptomania de pa sucat amb oli, ha lligat el seu destí al d’Aquell Qui No Pot Ser Anomenat.

3
Un llac estrany

La boira sobrevola la riba del llac, l’onatge escumós enfosquit per la posta gairebé simultània dels dos sols, que abandonen a la tenebra les ruïnes d’una ciutat llunyana. L’imperi dels astres obscurs i els satèl·lits fugissers s’apodera de la volta celeste, però l’urbs es resisteix al jou. Aliena a la música de les nimfes, allà on el Rei espera en el tron, en Rèquiem entona un cant sord, un plany, un plor que no escoltarà mai ningú.

Després, eructa i allibera una part de l’ànima que li oprimia l’estómac, gas sobre gas, la broma inflamable que prenya una vall erma. Gira el cap a banda i banda i no troba ningú amb qui disculpar-se. La ciutat és llunyana i sense nom, o almenys no veu cap cartell, cap indicador, cap senyal de trànsit ni avís per obres. Arrenca a caminar pel fangar a l’espera de vida, els pulmons abrasats, pústules porprades a la pell que, no obstant això, no couen, com si el cos pertanyés a algú altre, com si l’aire que respira, un oxigen viciat i pestilent, no li correspongués. En Rèquiem s’apropa al llac per emmirallar-s’hi, però l’aigua recula a cada passa i fa tota la impressió que s’allunya, en una fugida perpètua. Treu el mòbil de la butxaca i prova d’encendre’l, però no té bateria. Es maleeix per no haver-lo deixat carregant durant la nit, abans de penetrar en el món dels somnis. Més tard li treu ferro, quan calcula que el roaming a una altra dimensió l’arruïnaria a ell i a la seva descendència (en cas que mai en tingués, que encara s’ha de veure) durant generacions. La pantalla li serveix de mirall, un espill fosc i malèvol com els ulls celestials que el sotgen a través de la calitja ferruginosa que ara l’envolta. No reconeix el seu propi rostre, però tampoc és el de ningú altre.

Res no té sentit en un somni.

En Rèquiem creu que no cal buscar-hi una lògica, als somnis. Que això és només per a psicoanalistes de pa sucat amb oli i novel·listes amb pretensions, que si fa no fa són el mateix col·lectiu.

Es dedica a continuar caminant com si explorés un videojoc, a l’espera d’alguna ordre, alguna instrucció, alguna pista o algun camió de la brossa que el desperti de matinada amb l’estrèpit d’un contenidor carregat de detritus en descomposició i vidres despatxats en el color equivocat.

Com del no-res, un estrany castell abandonat, a mig construir, i una roda de carro a la porta. Escrit amb sang (ves a saber de qui o de què), en un alfabet impossible que és capaç de desxifrar per il·luminació onírica i amb una cal·ligrafia infausta que llegeix amb habilitats farmacèutiques: «Fortificació controlada pels germans Byakhee.»

No hi ha ni rastre dels tals Byakhee ni ganes, més enllà de la pudor de flatulència lleguminosa que impregna cada maó, cada columna, cada balustrada, cada punt de volta, cada arc gòtic, cada sortida d’emergència correctament senyalitzada, cada extintor, cada armadura buida, abandonada, com si algú n’hagués xuclat el cadàver de dins com qui succiona un percebe. Sí, potser és això. Un castell com les restes d’una mariscada l’endemà al matí, crocant de closques i mosques, els plats bruts a l’aigüera, aquella copa trencada encara amb un cul de vi blanc on sura una vespa golafre.

De sobte, perquè en aquests estranys indrets ultradimensionals tot sempre passa de sobte, un estrany udol que cap gola pot emetre, l’estrany esgarip perllongat d’un turment insaciable... i estrany. El lament finisecular d’un estrany habitant de l’estrany paratge. En Rèquiem baixa unes estranyes escales de cargol fins a arribar dalt de tot d’una estranya torre. El llac regurgita estranyes bombolles de gas que esclaten en estranys i terrorífics crits de milers d’ànimes condemnades. Una estranya riallada trenca el firmament i fa giravoltar els núvols en estranyes formacions en espiral. Una llum s’encén en un edifici de la ciutat llunyana. Una llum estranya, és clar. I la ciutat també és estranya. I terrorífica. I en Rèquiem sent que perd el seny i el mòbil, que li cau de les mans i s’estavella contra el cel, que cal insistir que és ben estrany.

De sobte, de nou, s’adona que té l’anell clos en el puny i que el puny es desfà com una aspirina efervescent a la tauleta de nit. Una ombra li atansa el got perquè en begui, ajagut a la vora, la mà al clatell per ajudar-lo a fer el primer glop, com una llevadora o un actor porno amatent. En Rèquiem es mulla els llavis al mateix temps que abandona el somni, amb els músculs encara garratibats.

—Cridaves —diu la silueta amb veu nasal de cocaïnòman refredat— d’una forma molt estranya.

—Collons, Kurosawa —exclama en Rèquiem—. Crec que he sopat massa fort.

4
Kurosawa

Si no fos perquè comparteixen pis des de fa gairebé un any i ja s’hi ha acostumat, en Rèquiem tindria tot el dret a sentir-se terroritzat en trobar-se en Kurosawa només despertar. Qualsevol altra persona preferiria tornar al malson, comprar-hi una casa, conèixer algú amb qui compartir el projecte letàrgic, qui sap si tenir descendència (fills amorfs, de cap de mosca i tentacles al tors, que et demanen calés, et contesten malament i etziben cops de porta quan pubertegen), envellir en un patiment constant i, finalment, morir entre llàgrimes paranoides.

Consumit per l’heroïna, té la boca com un orfenat de genives, les parpelles com persianes a mig abaixar —torno d’aquí a cinc minuts—, els cabells a clapes, tatuatges irrecognoscibles fets amb tinta tal·leguera repartits aquí i allà com metàstasis capritxoses, ungles mossegades fins a la primera falange i xandall, sempre xandall, dalmatat de foradets de diferents etiologies (tabac, maria, crac, farigola). En Kurosawa és la viva imatge d’un home (o la morfologia aproximada del que s’entén per un home) institucionalitzat: capcot, desubicat, dòcil, imprevisible, inestable com un barril de dinamita caducada, un carnet d’identitat dels que mostren l’estat civil i l’ocupació.

No es pot dir que els dotze anys de condemna l’hagin convertit en aquesta espècie d’ésser malèfic de bestiari medieval, perquè ja apuntava maneres quan es guanyava la vida entre els aparcaments de Chocolate, Spook i Puzzle venent ampolles d’aigua als bakales que anaven fins a dalt de tot d’àcid, speed i amfetes, clients que el van batejar amb el malnom de Kurosawa, perquè repetia com un mantra, amb la dicció i entonació d’un reputat actor que acabés de patir un greu vessament cerebral, «¿Quieres agua? ¿Quieres agua?».

En Kurosawa tenia l’entrada vetada a l’aparcament del Barraca, però, per un curiós incident (pícnic, llamp, menor, regidor d’esports, decapitació) que va desembocar en una enemistat de llarga durada amb els propietaris de la discoteca i una sentència no més curta a Picassent, on no va delatar mai els responsables dels segrestos, tortures i clubs de lectura que havien proliferat per la zona, qui sap si empès per un codi ètic que només ell coneixia i practicava o pel convenciment que qualsevol intent de confessió en un programa nocturn de màxima audiència acabaria amb el seu cos encalcinat dins un clot entre tarongers.

—Quina hora és? —pregunta en Rèquiem.

—Gairebé les quatre.

—I què feies despert?

En Kurosawa desvia la mirada a un garbuix ressec de mocadors de paper que ha deixat caure com un floc de neu sobre la flassada.

—No podia dormir i m’he posat un vídeo de Greta Von Pussy.

Els dits esquelètics d’en Kurosawa que no han abandonat el clatell d’en Rèquiem adquireixen aleshores un tacte enganxifós.

—T’has rentat les mans?

En Rèquiem coneix sobradament la resposta: no ha vist mai en Kurosawa rentar-se res.

—Eh, tranqui, que estic net.

Un regalim de semen groguenc com niell líquid s’escapa entre els mocadors de paper rebregats als peus d’en Rèquiem. En Kurosawa vesteix una samarreta imperi (LA samarreta imperi) i calçotets de golfista (divuit forats) amb un testicle tafaner. Pudiria a palla i hormona desfermada si l’halitosi no en monopolitzés l’olor corporal.

En Rèquiem, en un acte d’higiene preventiva que tal vegada arriba tard, li desplaça la mà a la distància mínima imprescindible fora del seu espai vital.

—Cridaves i he vingut a veure què passava —en Kurosawa no es dona per al·ludit—. Semblava que t’estiguessin torturant.

—Cridava després que te la casquessis?

—Eh? —la resposta per antonomàsia de tot bon politoxicòman.

—Si ja havies acabat quan he tingut el malson.

—Ah, no! —somriu, com recordant els vells temps de fa deu minuts—. La Greta li estava menjant el forat del cul al maromo quan has començat a fotre uns crits com d’escorxador i ja em diràs tu qui havia de parar.

—O sigui que has seguit masturbant-te amb els meus esgarips de banda sonora?

—És una de les millors escenes i s’ha de gaudir fins al final!

—Em podia estar morint! Podia estar tenint un atac de cor!

—Mentre dormies? Això pot passar? Pots tenir un atac de cor quan dorms? N’has fet l’autòpsia, a algun d’aquests?

—Kurosawa, que l’has vist un milió de vegades, aquesta puta pel·li. Que me la sé de memòria de guipar-la de reüll quan vaig a la cuina o a cagar!

—És bona, eh?

La gran afició d’en Kurosawa és el porno tirolès. D’adolescent va trobar un grapat de revistes alemanyes amb abundants fotografies on unes valquíries rosses de trenes com amarraments de transatlàntic s’introduïen penis bratswurtians sense abandonar el somriure (alegres com el concert de Cap d’Any) ni el tradicional dirndl (brusa, cotilla, faldilla, mitgetes, vellositat frondosa de bosc alpí), amb especial atenció en els primers plans de pitrams nevats i la floració de l’edelweiss d’homenots anomenats Carl, Hans o Tobias. D’ençà d’aleshores que va veure’s atret per la copiosa cinematografia sexogràfica del Tirol, coincidint amb la seva època d’esplendor, entre les acaballes dels vuitanta i la primera meitat dels noranta. D’aquí, que en Kurosawa li ha estat més fidel a la col·lecció de cintes VHS d’especialistes com Maximilian Dickfest o Arnold Schwanzgesicht que a altres aficions vitals com l’heroïna o l’oxigen (en Kurosawa ha tingut sis aturades cardiorespiratòries per causes de diversa índole: apnees, escanyaments, sobredosis i simples descuits). En tot el temps que va passar a presó, l’únic que el consolava eren els vídeos que l’esperaven al soterrani de l’apartament de la Cerdanya, que els seus pares (antics directius del Barça en la pitjor època) no visitaven mai, com mai el van anar a veure a la trena.

—Escolta, tu coneixes uns tals germans Byakhee?

—Com s’escriu [baɪɑːkiː]?

—Amb sang.

—No. Que com es lletreja.

—No ho recordo. Era un alfabet estrany.

—Aleshores són russos. I si tens problemes amb russos, has begut oli. A la trena, una vegada em vaig barallar amb un rus en un somni i l’endemà va venir a demanar-me explicacions al pati. —Assenyala una cicatriu mal cosida a l’alçada del fetge.

—No era rus.

—Moro? —Alça un braç per mostrar una ferida blanquinosa sota el bíceps.

—Tampoc.

—Yakuza. —Es comença a abaixar els calçotets quan en Rèquiem l’atura.

—Era àlien.

—Què?

—Estava escrit en àlien.

En Kurosawa fa inventari de ferides, punyalades i pagarés, però no en troba cap de procedència extraterrestre. En Rèquiem li acaba fent cinc cèntims del somni, d’aquella manera que la narració no només no s’ajusta a l’episodi viscut, sinó que el modifica, l’esborra i l’acaba substituint. A mesura que parla, el record es torna vaporós. Quan el remata, ho fa amb un final alternatiu que no existia a la versió estrenada a cinemes, perquè li feia angúnia deixar la història incompleta, sense una evolució del personatge i amb un acabament massa obert. En Kurosawa l’ha escoltat amb tota l’atenció que és capaç de proporcionar-li durant els primers disset segons, i després s’ha quedat clapat amb els ulls oberts, ni un pestanyeig, el cos lleugerament inclinat cap a en Rèquiem, qui se n’adona i l’acotxa al seu costat i prova de tornar-se a adormir. En Kurosawa emet una ranera de ràdio espatllada, crida i s’eleva un pam per sobre el llit, i fa saltar en Rèquiem i el mocador espermat.

—Perdona, tio, que se me n’ha anat la flapa —es disculpa i ajuda en Rèquiem a aixecar-se de terra, on havia sortit projectat. Aleshores és quan veu l’anell estomacal i el recull de sobre el llençol amb la cobdícia d’un usurer somnàmbul—. Què és això?

—Voleu callar d’una puta vegada?! —La veu estrident de la Dalsy travessa la paret—. No hi ha qui dormi en aquesta puta casa!

—Bona nit, Dalsy! —diuen a l’uníson en Rèquiem i en Kurosawa.

—Aneu a cagar! —brama amb el seu habitual bon humor la companya de pis—. Però en silenci, que alguns demà hem de treballar.

—L’he tret de la panxa d’una suïcida.

—I tant —respon en Kurosawa—. Vols que te’l col·loqui? Conec peristes que te’l podrien valorar a l’alça.

—No. Tinc curiositat per saber d’on surt.

—De la panxa d’una suïcida. M’ho acabes de dir.

Esbufec sobredimensionat de la Dalsy a l’altra habitació.

—Què deu ser aquesta hac?

—Si és d’una suïcida, potser vol dir hajuda. Si el tenia a la panxa: haliment.

Grinyol de somier, garranyic de parquet, escarritx d’una porta, esgarip de la Dalsy.

—Qui és el medusomental que s’ha acabat la puta orxata que hi havia a la nevera?!

5
De cosins, falsos detectius i metges en soterranis

Una avinguda llarga i diàfana de graveta amb obscurs xiprers imponents a banda i banda, que mena fins a un casalot de parets arrebossades i ornamentació marina (petxines, cloïsses, estrelles de mar, anelles de llaunes de refresc, brics de llet desnatada amb la marca esvaïda pel sol i la sal), acollidora i amenaçant, d’on surten repentinadíssims infermers musculosos d’uniforme blanc amb els botons creuats, passejant pacients de mirada absent en cadires de rodes. Una papallona blanca traça un vol erràtic entre els rosers de carmí intens com una esquitxada de sang. Una silueta s’escuda rere la finestra de les golfes, qui sap quins secrets guarda. Un vell Royce s’atura a la placeta de la font, un tritó de pedra d’on brollen dos rajos d’aigua cristal·lina que fan ballar les carpes entre guspires de llum. El xofer s’afanya a baixar del vehicle i obrir la porta al passatger que duu en el seient posterior, un home encorbat amb guants de seda i bastó de cap d’ivori, que protegeix el rostre sota un bufanda de caixmir.

Tot això és el que en Rèquiem no es troba a Can Ruti.

Dos edificis com dues capses de cereals gegantines, assetjats per aparcaments mastodòntics, en una lloma atapeïda de pins, roures, merles, pit-rojos, cruising, senglars i paquets buits de tabac.

En Rèquiem hi arriba a primera hora de la tarda, després d’acabar el torn i travessar odisseicament en transport públic d’horari estival (èpica combinació de Ferrocarrils de la Generalitat, metro, autobús i semàfors en ambre) una Barcelona xafogosa dominada per hordes de turistes, sirenes carteristes i ciclops en patinet elèctric. Va xop de suor i el contrast amb l’aire condicionat de temperatures àrtiques un cop travessa les portes automàtiques el deixa mig garratibat. S’adreça a recepció i demana pel doctor que tractava la Lynette Santes Creus.

—Qui és vostè?

—Un amic de la família —improvisa.

L’atén un noi imberbe, molt jove, amb tota probabilitat un estudiant de preescolar en pràctiques. Per compensar l’aparença infantil, el noi es pentina com si volgués ocultar una calvície inexistent i vesteix una rebequeta de punt per sota la bata. Guarda una ampolla de sèrum rehidratant amb gust de nou de macadàmia sota el taulell. En Rèquiem s’haurà d’afanyar abans que al recepcionista no li vinguin ganes de pixar o arribi a l’adolescència i li canviï l’humor.

—Si no és de la família, no puc derivar-lo al metge. Per la llei de protecció de dades.

—Aleshores soc de la família.

—Ja m’ho havia semblat. És vostè el pare? Un germà? No, esperi, deixi-m’ho endevinar: és un cosí. Té vostè tota la pinta de cosí.

—Només volia fer una consulta ràpida.

—És molt bonica la relació que hi ha entre cosins. De vegades, més forta que entre germans. La meva cosina, per exemple. Ens ho expliquem tot: la seva primera menstruació, la contrasenya de l’streaming, la tercera desaparició del seu nòvio en circumstàncies inquietants...

—Em pregunto si podria avisar el metge i jo ja hi parlo.

—És vostè cosí per part de pare o de mare?

En Rèquiem ha de prendre una decisió en mil·lèsimes de segon. Qui sap quina és la resposta correcta.

—És més complicat que això.

—Ja ho veig —el recepcionista agafa el telèfon i el sosté a mig camí de la cara, però es resisteix a callar—. Les famílies ja no són com les d’abans, oi? Pare, mare, dos fillets i gos. Tothom volia tenir la parelleta, oi? De fet, jo soc el petit de dos germans i la mama esperava que fos una nena. Quan li van dir que a l’ecografia hi veien un penis el disgust va ser tan gran que només arribar a casa va intentar avortar amb una agulla de fer punt, un assumpte molt tèrbol. El papa la va aturar a temps i li va comprar una gosseta.

La cua rere en Rèquiem creix com una tènia descontrolada.

—Pot avisar el metge, sisplau?

—Ara mateix.

Però no ho fa. Es queda quiet, l’auricular al puny com una promesa a Déu poso per testimoni, l’esguard aquós fixat en en Rèquiem, tot ell un aparell electrònic en mode avió, viu i absent.

—Hola?

Com si tornés el corrent elèctric després d’una apagada, el recepcionista es reinicia.

—I tant. —I marca una extensió al telèfon—. La mama no volia saber res de mi, sap? Per això em van criar els meus oncles. Però ells tampoc no m’estimaven gaire, així que vaig haver de fer-me passar per la meva cosina, moltes vegades, perquè em donessin menjar. Al final vaig ser una mica la nena que la mama volia. Sí? Hola? Doctor Gisbert, miri, tinc aquí el cosí de...

—Lynette Santes Creus.

—El cosí de la Lynette Santes Creus, que demana per vostè. Sí, d’acord.

Penja.

—Què li ha dit?

—Que és morta.

—Però m’atendrà o no?

—Sí: diu que l’espera al soterrani, a la sala de calderes. —Però el noi ja no el mira quan parla, més pendent de la cua que s’ha format, amb l’anhel que algun dia hi sigui la mare per abraçar-lo, omplir-lo de petons i dir-li fill, que equivocada estava, hauria d’haver anat a una clínica especialitzada en avortaments—. Següent, per favor.

El despatx del doctor Gisbert és un parlament d’ombres preternatural, parapetat al cap d’un passadís de brunzits i làmpades titil·lants, escortat per la respiració purulenta de calderes i generadors. Les parets palpiten pesadament. Una rata pàl·lida corre espaordida i desapareix en la penombra, a través del formigó podrit. Plana en l’ambient una pestilència plúmbia. La porta del psiquiatre fa pinta de pesada, d’una presència prehistòrica. Està parcialment oberta i de l’interior en surt una resplendor pictòrica.

En Rèquiem pica a la porta.

—Passi —prega la veu de l’especialista.

A poc a poc, en Rèquiem empeny la fusta, que es resisteix a plegar-se a la seva presència.

El psiquiatre l’examina perspicaç des de darrere del pupitre. És un home prim, pelut i imponent, de perfil punxegut i aire pedant, plenament empoderat del seu paper primordialment paternal, però principalment pedagògic.

—Podríem parar de parlar amb la puta pe, sisplau? —prega en Rèquiem en silenci.

—Perdoni?

—No parlava amb vostè.

—Perfecte. Parli.

—Prou.

Com un vampir a qui no han convidat a entrar, en Rèquiem no passa de la porta. El gabinet és tan petit que si hi entra haurà de lubricar-se el cos per sortir-ne. Amb prou feines hi caben la taula (un pedestal de portafolis, carpetes d’anelles, arxivadors, llapis escapçats i un ordinador antediluvià), les prestatgeries curulles d’arxivadors, fetus enformolats dins de pots de vidre (quin psiquiatre no en necessita almenys mitja dotzena?), el pèndol de Newton reglamentari, màscares rituals de màgia negra guineana, el títol de llicenciat en Psiquiatria per la Universitat de Pratdip, una col·lecció d’intervius de 1986 i un parell de fotografies emmarcades d’un jovencell doctor Gisbert (en una hi surt posant en un moll amb una canya de pescar i un amfibi antropomorf de dimensions aberrants, en l’altra passa el braç per sobre l’espatlla de la Maña). El doctor Heribert Gisbert, alopècic a jornada completa, ulleres de sol i bigotet franquistes, dentadura groga i bata blanca (combinació vaticana), es disculpa per rebre’l en un despatx que assegura que no és l’habitual.

—És provisional —matisa—. El meu està en obres perquè fa una setmana s’hi va calar foc el reposador de la màquina de vènding. Com un bonze, una cosa molt desagradable. El tercer, des de principi d’any.

—Ho entenc.

—El sutge costa de marxar.

—No cal que es justifiqui.

El psiquiatre s’alça i li ofereix la mà. En Rèquiem encaixa amb fermesa i li trenca dues falanges. Per sort, el metge és esquerrà i enfunda la mà dreta de nou a la butxaca, amb els dits inflats i retorçats com una girafa feta amb globus per un pallasso begut.

—M’ha dit el noi que volia informació sobre la Lynette Santes Creus.

—Exacte.

—Que és vostè el seu cosí.

En Rèquiem agafa una targeta de visita del metge de la pila que hi ha sobre l’escriptori i la guarda a la butxaca dels texans.

—No és ben bé així. Soc detectiu privat. Estic investigant-ne el suïcidi. —Abans per impuls que per cap fred, a en Rèquiem li sembla més adient fer-se passar per investigador que per cosí.

—Què vol saber? Ella va escapolir-se quan encara era viva. D’altra manera, hauria estat més complicat. No impossible, però sí més difícil.

—La família troba a faltar una joia que ella duia a sobre: un anell —s’arrisca.

—Tenia entès que tota la seva família havia mort.

—Sí? Vull dir: sí. I tant. És una família diferent.

—Com de diferent?

—Uns cosins. Uns cosins tercers.

—Cosins detectius?

—No. Cosins de tercera. Van anar al dipòsit a reconèixer el cadàver i els va costar perquè feia temps que no la veien i l’última vegada ella encara respirava.

—La mort canvia molt les persones. La majoria no tornen a ser les mateixes.

—Exacte. Els cosins... llunyans van trobar a faltar un anell.

—O sigui que feia temps que no la veien però van detectar que li faltava un anell.

—Són una branca de la família amb un vincle emocional escàs, però molt gasius.

—I per què m’explica tot això?

—Em preguntava si la Lynette tenia l’anell quan estava aquí tancada.

—Aquí no tenim a ningú tancat.

—Ja m’ha entès.

—No recordo cap anell.

—Un anell negre, amb una lletra hac ben visible.

—Tampoc no recordo aquest anell.

—Però recorda la Lynette.

—Esclar, home. Tinc l’expedient per aquí. —Rebusca entre papers i finalment n’extreu una carpeta amb el logo de l’hospital, que desplega com pot sobre la taula. La llum de la bombeta titil·la—. S’ha d’arxivar, perquè dubto que hi parli més, amb la Lynette. Vejam: trastorn paranoide de la personalitat. Delirava. Es pensava que conspiraven contra ella. Que li volien fer mal.

—I per això es va suïcidar.

—Irònic, oi?

—Qui?

—Qui, què?

—Qui li volia fer mal?

La llum se’n va unes mil·lèsimes de segon i, quan torna, en Rèquiem té el doctor Gisbert a tocar, sostenint la carpeta verda. Pot ensumar-li la flaire de rapè. De fet, encara té una mica de tabac d’esnifar enganxat als pèls aràcnids que li pengen dels narius.

—Tothom. Desconfiava de tothom. De mi el primer. Feia uns crits horribles quan m’hi atansava, i després es quedava calladeta, els ulls fora d’òrbita, els llavis tremolosos, encongida com un cadellet indefens...

—Ja me’n faig al càrrec.

—Ho va passar molt malament, arran de l’incendi a la Mansió Santes Creus.

—Expliqui’m això de l’incendi.

—La família tenia una casa a Sant Feliu de Llobregat. La mala combustió d’una estufa catalítica va cremar-la fins als fonaments, amb tots els parents a dins, menys ella.

—Potser la mania persecutòria venia d’aquí. Potser algú sí que va intentar matar-la.

—Per què ho diu?

—Potser volien matar tots els Santes Creus i ella va sobreviure.

—No hi havia pensat. —El doctor Gisbert es posa la mà sana al mentó i se’l grata. L’altra mà li palpita i té un aspecte preocupant.

—No hi havia pensat?

—Però no tots són morts, no? Vostè treballa per a uns cosins!

El metge fa el gest d’acompanyar-lo a la sortida. De cua d’ull, en Rèquiem guipa un llimac escolant-se entre la paperassa de la taula. La llum se’n va de nou i quan torna en un brunzit ja són a les escales que menen a recepció, malgrat que en Rèquiem juraria que no ha fet ni un pas.

—Que siguis paranoic no vol dir que no et persegueixin —diu en Rèquiem en un somriure forçat, provant d’allargar la conversa.

—Qui li ha dit això? —L’Heribert Gisbert arrufa el front.

—Ningú. Vull dir que són coses que es diuen.

—No en faci cas. Digui als cosins que la Lynette no tenia cap anell com el que vostè m’ha descrit. I digui’ls que se n’oblidin, que no busquin fantasmes.

—No he parlat de fantasmes —diu en Rèquiem mentre és amablement empès escales amunt pel doctor.

—Així m’agrada, la parapsicologia no porta enlloc més que a la bogeria. I ja tinc prou pacients. Passi-ho bé.

Ara podríem seguir en Rèquiem i acompanyar-lo al bany, que fa una estona que la bufeta marca el dipòsit ple. El veuríem creuar la mirada amb el recepcionista, que plora desconsoladament davant la trista història del familiar d’un pacient (un cosí, amb tota probabilitat) que ha perdut el tiquet del pàrquing. Observaríem com busca la Mansió Santes Creus al mòbil i en troba l’adreça, un parell de vincles a diaris digitals, un anunci de cases d’apostes virtuals i un article del Time Out sobre les cases encantades més misterioses de l’àrea metropolitana. Però ens quedarem una estona amb el doctor Heribert Gisbert, que retorna al despatx i s’embena la mà lesionada, esquinça l’esparadrap a queixalades i marca de memòria un número en un telèfon de dial amb els dits de la mà bona.

—Mestre? (L...) Magister, sí. Perdó. Magister. (...) Acabo de rebre una visita al despatx preguntant per la Lynette. (...) Que és al Paradís, ara? (…) Ah, el prostíbul, esclar. Però pot parlar? (…) Sí, sí. (…) No, no. No li he dit res. (...) I tant, i tant. (...) Demanava per l’anell. (...) No ho sé. No m’ha dit res de cap medalla, no semblava olimpista. (...) He dinat al menjador de l’hospital, un desastre: tot reescalfat, com sempre. (...) M’està repetint, però em prendré un antiàcid. (...) Sí. (...) Sí, sí, sí. (...) No. (...) No m’ha interessat mai la lluita grecoromana, però miraré si queden entrades. (...) Un detectiu. (...) Sí. (...) Un cosí, que és detectiu. (...) D’acord. (...) Quedem així. (...) Vinga, dios, dios.

Clic.

6
La caiguda de la casa Santes Creus

La primera referència que hi ha sobre l’enclavament del que segles després seria la Mansió Santes Creus és dels voltants del 700 abans de Crist, quan un grapat de laietans va establir-se al vessant sud del Turó d’en Pisca, als afores del que avui coneixem com Sant Feliu de Llobregat.

Era un poblat on van arribar a viure mig centenar de persones comptant-hi tretze ovelles, que disposaven del mateix dret a vot que qualsevol dels seus veïns2. En excavacions arqueològiques recents s’hi han trobat restes d’àmfores, de ceràmica àtica, coríntia, jònica, fenícia i massaliota, així com peces d’un collaret d’origen púnic (per consultar l’entrada a la Viquipèdia, cliqueu aquí).

El nom del poblat ibèric, Puig Perillós, prové de la troballa d’una necròpolis en el mateix indret, on es comptabilitzen mig centenar d’esquelets carbonitzats, comptant-hi els de tretze ovelles, que disposaven del mateix dret a morir socarrimades que qualsevol dels seus veïns3.

Entre els ossos, s’hi van trobar dues plaquetes de plom minúscules (avui oportunament desaparegudes en circumstàncies misterioses per necessitats narratives) datades del 500 aC (segle amunt, segle avall), amb inscripcions en el que sembla la llengua ibèrica. Un misteri que ningú encara ha aconseguit desxifrar però que han estat adjudicades amb una seguretat quasi total als habitants humans, ja que es considera improbable que cap de les ovelles dominés l’idioma ibèric ni hi tingués gens d’interès.

Cap al segle X, al Puig Perillós s’hi va alçar una torre de guaita per controlar la vall del Llobregat i mantenir un punt de defensa a la delicada frontera de la Marca Hispànica. La llegenda diu que, dos dies després d’acabar la fortificació, una ràtzia dels musulmans hi va calar foc i va abrasar els dos soldats que hi havia destinats mentre es cruspien un bon tall de porc acabat de cuinar. L’endemà d’aconseguir la possessió de la torre, els soldats musulmans van morir carbonitzats quan van quedar-hi atrapats en un incendi provocat pels reflexos que el sol produïa en els punyals dels catalans morts i que els moros no havien gosat tocar per la impuresa porcina del seu destí.

Aquestes anades i vingudes, aquestes petites conquestes i derrotes efímeres, aquests incendis fortuïts i devastadors es van anar succeint almenys una desena de vegades en els següents anys, fins que ambdós bàndols van abandonar la idea de dominar el Puig Perillós sota el pretext que a l’hivern hi feia massa fred, i a l’estiu, massa calor.

No va ser fins ben entrat el segle XIII, sota domini del noble rei Jaume I, que el cavaller Guerau Corvo va ordenar construir-hi «lo pus bell castell del Llobregat», tal com es recull al Llibre dels Fets: «Lo castell és una fortalesa formosa, que mira vers Tarragona e ha sol tot lo jorn, ben distribuïda i agençada, e quadrada, e ha porta de fusta de roure, e merlets sense usar, e pou, e dues torres, e pati d’armes prest a entrar-hi a formar, e celler propi, una sinecura, òptim parelles.» El rei Jaume havia donat les terres del Turó d’en Pisca a Guerau Corvo en agraïment per l’ajuda en la conquesta de Mallorca, si bé va obviar esmentar la sort que havia acompanyat els habitants i les ovelles de Puig Perillós al llarg dels anys. Al cap i a la fi, el rei no se sentia tan agraït amb el cavaller Corvo, qui, a les ordres de Guillem II de Bearn i Montcada, havia noliejat una nau cap a Mallorca amb deu amics i vint minyones de llinatge vaporós i havia acabat fent salat perquè van errar el rumb (una petita confusió amb els astrolabis que va acabar amb el capità del vaixell amb l’estómac farcit de pedres al fons del Mediterrani en algun punt entre Sicília i Xipre) i van anar a raure a una illa controlada per un pirata otomà, on van ser apressats durant sis anys, en la major part dels quals van patir tota mena d’encarinyaments bruscos per part dels carcellers i una gavina especialment tossuda. Quan Guerau Corvo va aconseguir escapar de l’empresonament, cinc dels seus homes van acompanyar-lo en el viatge de tornada; tres li van dir que anessin tirant, que ells sortirien més tard, dos no van dir ni ase ni bèstia perquè havien mort travessats per una espasa un i per un bec l’altre, i de les minyones ja feia temps que no en tenien més notícies que el somriure murri dels corsaris turcs. En arribar a Mallorca, per fi, ja estava més que conquerida, i els cavallers van adreçar-se a la ciutat de València, que tot just queia sota domini cristià. Guerau duia de la seva estada amb el pirata tot un carregament de sedes, espècies i malalties de transmissió sexual que van delectar el bon rei Jaume.

Aixecat el castell al Puig Perillós, doncs, el cavaller Guerau va instal·lar-se a les masmorres per no perdre els costums adquirits amb els anys. Allà, gratant el terra per cap raó en especial, un tic que li quedava de les visites del carceller, va trobar mig enterrades les plaquetes de plom en idioma iber que amb una seguretat quasi total no havien estat escrites per una ovella. Guerau Corvo va forçar la vista per intentar desxifrar els gargots de les peces. Com que no s’hi veia, va agafar una torxa i se la va apropar a la cara, sense parar atenció que encara jeia sobre un jaç de palla seca que va encendre’s en un tres i no res.

Les flamarades que sortien per les finestres i espitlleres del castell van servir de far per als navegants que solcaven la desembocadura del Llobregat durant tota una setmana.

Potser perquè el Puig Perillós tenia mala fama, no va ser fins a la Guerra de Successió que ningú va atrevir-se a ocupar-lo de nou. El juny de 1713 (segle amunt, segle avall), es reunien a Sant Feliu de Llobregat el representant de les tropes de Felip V i el virrei i cap de comandament dels austriacistes de Catalunya per dirimir la capitulació de la Ciutat Comtal. El baró de Pallejà i Torrelles va oferir el Mas del Perill, un casalot senyorial que acabava d’edificar al Puig Perillós, com a lloc per a l’encontre. Els comandants van acceptar la localització perquè el baró de Pallejà era manifestament austriacista, però la seva muller es declarava obertament borbònica, de vegades de forma massa literal. Els exèrcits van plantar campaments a la falda del Turó d’en Pisca i els nobles es van allotjar als dormitoris confortables del Mas del Perill.

Entrat el vespre, bon vi, bona teca i alguna discussió abraonada sobre qui ha mort qui i qui ha jurat fidelitat a qui, que va acabar amb un això no m’ho dius a fora i dues persones visiblement èbries que es baten en duel al pati de la finca, un pati inclinat, no ho oblidem, que els feia caure un cop i un altre cada vegada que desenfundaven les pistoles i les alimentaven amb plom, palla, pólvora i alè de borratxo, i que va provocar que un tret rebotés en un dels porticons i la bala s’estellés en un oli de llum i el trenqués, i va caure ardent sobre tot l’alcohol que empastifava el terra i els fems dels cavalls i que hom pot imaginar-se com va acabar la cosa: el cim de la muntanya com una pira enorme on era impossible distingir un filipista d’un partidari de Carles d’Àustria si no fos perquè uns cridaven en castellà i els altres en català, tot i que hi ha qui ho posa en dubte.

Sobre l’incident es va segellar un pacte de silenci i els capitostos carbonitzats van ser reemplaçats per soldadesca de físic semblant (un bigoti de més o de menys, però sense ni un bri de sutge) que acabarien vivint el final de la guerra en una impostura socarrada.

Ramon Santes Creus va triar el Turó d’en Pisca per construir-hi la mansió que hauria de veure néixer i morir (sobretot morir) les següents generacions de la que ja era una de les fortunes més poderoses del país, en part gràcies al negoci de cultiu, transport i venda a preus molt competitius de mercaderia humana a ultramar. La nissaga dels Santes Creus vivia folgadament gràcies a l’explotació dels esclaus, doncs. El senyor Ramon empaitava les criades, els negres i els deutors; el senyor Ramon empaitava tot el món. Era implacable, perquè només algú amb la constància, manca d’escrúpols, empatia i roba interior del senyor Ramon podia tornar a la vila natal d’on va sortir amb una mà al davant i una al darrere, carregat amb un sarró de mans amputades a esclaus rebels. Mans que va fer embalsamar i enfilar per penjar-les sobre la portalada del Mas del Perill, fet pel qual a Sant Feliu molts van rebatejar el casalot com a «Mans del Perill».

La mort accidental de Ramon Santes Creus mentre cremava uns rostolls a l’hort de la finca va fer que l’hereu agafés les regnes del negoci durant tres setmanes, el temps que va trigar a estimbar-se amb un carro ple d’explosius turó avall quan es dirigia a demolir la mansió familiar per raons que ningú no coneix, i que ni tan sols el germà petit, qui va heretar la fortuna, les influències i el destí inflamable dels habitants del Puig Perillós, va aconseguir escatir contractant un vident per tal que s’hi posés en contacte. Vident a qui, en una sessió d’espiritisme, se li’n va anar la mà amb les espelmes i va acabar enviant mitja família (hereu de recanvi inclòs) a l’altre barri enmig d’una agonia de flamarades i esgarips d’ultratomba.

Fermí Santes Creus, un nebot de rebot, fill bastard del sisè germà amb una criada del palau Falguera, es va fer càrrec amb quatre anys del patrimoni familiar i de l’afició per l’ocultisme. Fascinat amb la història del Puig Perillós, al cap de set anys va promoure les excavacions per desenterrar el passat misteriós i flamíger de l’enclavament. Ell és el responsable de la descoberta de les ja desaparegudes plaquetes de plom, de la necròpolis ibera i d’una baralla de cartes Hermanos Fournier en perfecte estat sobre les quals d’ençà d’aleshores prendria tota decisió important en la vida. No devia ser tan mala decisió perquè Mas (o Mans) del Perill no va tornar a cremar (ni els residents a dins) fins a la mala nit que tots els parents vius i un de mort de la Lynette Santes Creus, tret de cosins detectius postissos, van morir-hi calcinats.

7
La benzinera dels falcons nocturns

Els mosquits del capvespre llisquen sobre la suor d’en Rèquiem, que ha trescat carretera amunt fins al Puig Perillós, per descobrir que ara l’antiga mansió és una benzinera. Una sèrie de caramboles notarials van propiciar que, un cop incapacitada la Lynette Santes Creus, l’herència anés a raure a una companyia petroliera veneçolana, un dels socis fundadors de la qual havia estat company de caceres del tinent coronel de l’exèrcit armeni que va tenir una relació sentimental amb el dentista del sabater del veterinari de l’escurçó que un mal dia va intentar cruspir-se en Fèlix, l’estimadíssim tucà de la família Santes Creus.

Les torres d’alta tensió de cables destensats zumzegen sobre la benzinera. Un pare compra coets a la màquina expenedora de focs artificials que hi ha al costat dels sortidors. Un gos pixa sobre les brases roents de les barbacoes a l’aire lliure que hi ha prop del dipòsit de bombones de butà, al costat de la zona de fumadors abalisada amb quatre torxes mal girbades. En Rèquiem obre la porta i troba tot de prestatges atapeïts d’oli de motor i oli de palma, plàstics que embolcallen substàncies de textura i color semblants a la xocolata, envasos de sopes microonables, bosses de pedres de sal salpebrades de fruits secs i tota una lleixa dedicada a la premsa, a saber: diaris desactualitzats des de primera hora del matí, revistes del cor eviscerat i quaderns de mots encreuats amb fotografies de models femenines de roba interior de 1973.

El Dependent el mira des de darrere la caixa registradora. És un home esquifit i calb que acaba de començar el torn de nit i té aquella mirada de qui reclama una mort ràpida i acabem ja amb aquesta merda. Avui no s’ha afaitat (el seu avui fa vint-i-sis mesos que dura, un cicle interminable d’insomni, dolor i fotofòbia), es gronxa compulsivament sobre un Teleprograma i sosté un misto entre les dents. Té tantes ganes d’estar-se a la barra com que el tanquin en un taüt ple d’escorpins i l’enterrin sota les restes de la necròpolis ibera que hi ha rere la benzinera. A més, té un bufador adherit sota la barra amb cinta americana i no veu el moment per usar-lo. El dia que l’atraquin de nou, o quan un client intenti aixecar-li la camisa amb el canvi, o quan el relleu del matí arribi deu minuts tard i el miri d’aquella manera que el mira, com si se’n fotés. Té un bufador i està disposat a encendre’l a la cara de qui sigui. I en Rèquiem sembla un bon Qui Sigui.

Dos mossos de trànsit desenganxen la mirada dels mòbils i escruten en Rèquiem, qui, per uns instants, se sent un espia a punt de ser descobert amb un maletí ple de microfilms al Checkpoint Charlie. L’escaneig visual dels policies deu resultar negatiu, perquè no triguen a submergir-se en un laberint de mems internàutics.

Si en comptes d’en Rèquiem l’anell l’hagués trobat el doctor Broch, ara estaríem parlant d’una investigació molt diferent. Perquè com una investigació és com s’ho pren el nostre poc traçut protagonista: ha d’esbrinar l’origen d’aquest anell peti qui peti. El malson que el va conduir a aquell planeta estrany és només la poteta del llop fent-se passar per la mare cabreta. Si el doctor Broch hagués aparegut per aquesta benzinera amb la seva estatura menuda, pantalons de pinça i americana de botons de puny personalitzats, de ben segur que l’interrogatori hauria estat diferent. Més directe. Concís. Estructura clara. Objectiu definit. Ell sí que hauria estat un bon investigador. En Rèquiem, en canvi, ha entrat per la porta sense saber ben bé què hi venia a fer, confiat que la intuïció el guiaria. La intuïció d’en Rèquiem era tan preclara que, quan era petit, va prendre consciència pròpia i el va abandonar, mentre dormia, per anar-se’n amb algú amb més fortuna.

—Sap que els saudites tenen cinquanta paraules per referir-se al petroli?

No és la millor frase del món per trencar el gel, però a en Rèquiem no se n’hi ha acudit cap altra en el trajecte fins a Sant Feliu.

—Nosaltres som veneçolans. I en tenim cinquanta-una.

—M’aixeca la camisa.

El Dependent fa ballar les pupil·les al ritme del tritlleig d’ungles sobre el linòleum.

—Pechicho, pecherote, tualamacán, aberroque, relachidasa, benzilona, cacereña, bombedisca, espelmoquiño, guatelentera, furolontana, clarera negra, clarera espesa —agafa aire—, petropapa, petropincho, panchelosco, endobrecio, sachimavisca, mirlón, orito prieto, gel fiduncio, camagüero, ledanenco, arganera, zurbabastro, petróleo, deluschacada, sinsaboniclo, mesmonio, rifofestaso, chaluría…

—D’acord, el crec.

—No, esperi: ebonesía, carmesí oscuro, arrepompa, bimtorodona, galvanediso, cacopusco, sifilinquero, broncho, pus pesquera, calabracha, berbecó, asticlosón, mesuquero, chilobombo, gomatoso, crin, niralato, salivón, salmoniteo i flor de azil.

—Vostè és veneçolà.

—Per part de sogra —passa un drap sobre la barra, com si volgués esborrar els noms que hi ha vessat—. En què el puc ajudar?

—Pensava que aquí hi havia la Mansió Santes Creus.

—Va cremar fa cosa d’un any.

En Rèquiem no està obligat a saber tota la informació de la qual ara disposa el lector. Es podria donar el cas que massa dades l’atabalessin i comencés a comportar-se de forma encara més imprudent; no seria el primer cop. A més, la història del Puig Perillós és més un apunt curiós i tangencial en aquesta història que un fet autènticament rellevant.

—No en queda res?

S’asseu en un tamboret que grinyola i es desploma un pam amb el pes. La barra està enganxifosa.

—Quatre parets, al costat del túnel de rentatge.

Assenyala fora, a través de la màquina del cafè, com si confiés en la visió de rajos X d’en Rèquiem. Si en tingués, veuria que el túnel de rentatge és una estructura de formigó semblant a un pessebre soviètic, amb tres mànegues (aigua, aire i mirra) i un cubell de la brossa amb una rata morta per intoxicació alimentària.

—Es pot visitar?

El Dependent arqueja les celles. Seria la pregunta més estranya del dia si un camioner no li hagués demanat a mitja tarda un lloc segur on poder amagar un cadàver que ja s’està podrint i deixa la cabina del camió tota empudegada.

—Prendrà alguna cosa? —interroga el Dependent. El negoci és el negoci.

—Què té?

—Te? Amb menta?

—No. Que què té.

—Trastorn esquizoafectiu, però el meu psiquiatre diu que està controlat. Mentida. —Agafa un pot de caramels de menta per al mal alè i l’obre—. Em recepta unes pastilles per controlar-me mentalment i he deixat de prendre-les. Les canvio per aquestes i així ningú no sospita.

Torna els caramels psicoactius a l’expositor.

En Rèquiem rescata la targeta del doctor Heribert Gisbert de la butxaca dels texans i l’entrega al Dependent.

—Si mai vol canviar de psiquiatre, aquest era el de l’antiga propietària de la Mansió Santes Creus.

D’una plantofada, el Dependent esclafa un mosquit impertinent que li voltava el coll des de feia una estona i, amb els dits encara ensangonats, recull la targeta.

—L’ha enviat el meu psiquiatre? —El bufador ho acabaria tot ben ràpid, pensa el Dependent.

—No —respon en Rèquiem amb una naturalitat del tot impostada—. Posi’m un cafè.

—No volia un te?

—El que li sigui més fàcil.

Els policies responen a un avís inintel·ligible de l’emissora, es corden el cinturó i deixen unes monedes a la barra. En Rèquiem fa un cop de cap per saludar-los i ells responen amb un grunyit. Surten tot just quan entra una dona i crida des de la porta:

—El dipòsit ple a la 4!

—Dièsel Ristretto? —pregunta el Dependent mentre manipula l’ordinador.

—No. 95 Intenso, avainillat.

—Ja el tens.

—No li demana una identificació? —En Rèquiem assenyala el cartell de «Per emplenar el dipòsit en torn de nit es requerirà DNI» gargotejat amb pressa i retolador de traç gruixut sobre una cartolina, al costat del pot de les propines folrat amb dibuixos eròtics esgrogueïts d’antigues publicacions pornogràfiques.

—És clienta habitual —s’excusa sense ganes el Dependent.

—I no sap quin combustible consumeix el seu cotxe?

—El canvia molt sovint, cada cop que se li mor un marit. Té molt mala sort, aquesta dona.

—Sí que és mala sort, sí.

La dona penja la mànega al sortidor i torna a pagar amb un feix de bitllets a la mà. Quan s’acosta a en Rèquiem, li pica l’ullet. En Rèquiem fa un simulacre de somriure i ella deixa un bitllet de cinquanta sobre la barra.

—Avui convido jo —diu, es passa la llengua pels llavis i se’n va remenant un cul embotit en leotards de gimnasta de cuneta.

—És el seu dia de sort —rebla el Dependent.

—Això sembla. Oblidi el cafè. Posi’m un trifàsic… amb el millor conyac que tingui.

L’aranya que teixia una teranyina entre les ampolles fuig en sentir-se amenaçada.

—Vol uns caramels per a la gola?

—No. Només busco informació.

El bufador. El bufador el crida. El foc ho purifica tot.

—Li costarà diners, doncs.

—Cobri’m el trifàsic —esgrimeix el bitllet de cinquanta euros que la vídua enleotardada ha entregat alegrement.

El Dependent tecleja a la caixa registradora i n’hi torna dos de vint i un grapat de xavalla. En Rèquiem els guarda a la butxaca d’on havia extret la targeta —no usa mai cartera—, però fa lliscar un dels bitllets sobre la barra. Pel camí, s’hi adhereixen substàncies mucoses indeterminades.

—Què vol saber?

—Em pregunto si coneix aquesta noia. —Desbloqueja el mòbil i busca la fotografia del rostre de la Lynette que va fer durant l’autòpsia. Està inflada i cianòtica, els ulls rebotits, el llavi tort en un gest que deixa a l’aire unes genives fosques, els cabells esbullats sobre el front.

—És maca —respon el Dependent—. Sembla molt viva. És la seva nòvia? Ha desaparegut i l’està buscant?

—No. Vivia aquí, abans, a la mansió Santes Creus.

—Fa un any que…

—… va cremar. Ho sé. Però la coneixia?

—Deixi’m mirar… —engrapa el mòbil i se l’acosta a pocs centímetres dels ulls, com si l’hagués de fer servir per pentinar-se les pestanyes—. Sí. Havia vingut alguna vegada per aquí. Em sona.

—Hi va parlar?

—Segur que no l’envia el meu psiquiatre?

—No.

—Crec que només la veia jo, aquesta noia. Entrava, s’asseia aquí en el mateix lloc on vostè és ara i s’hi passava hores en silenci. Estava més prima i menys blava, però ara la recordo bé: és ella.

—No li va dir mai res, aleshores?

—Només un cop. Però ja li dic que fins ara que m’ha ensenyat la foto —li torna el telèfon— creia que era, ja sap, una altra de les veus del meu cap. Tothom la ignorava, era com si no existís. Com en aquelles pel·lícules que descobreixes que el protagonista té un amic que en realitat és una projecció d’ell mateix i que no ha existit mai més enllà de la seva fantasia, no sé si m’entén.

—Què li va dir?

—Què?

—Diu que hi va parlar només un cop.

—Que moriríem tots.

En Rèquiem fa un glop del trifàsic, lletós, amargant i tebi com una escopinada.

—Així tal qual?

—Va dir que la fi del món s’apropava i no hi havia marxa enrere. Em va mirar directament als ulls i em va dir que m’acomiadés de la gent que estimo, que em preparés, perquè l’adveniment de no sé quin rei ja havia començat i ella n’era culpable. Va ser l’última vegada que la vaig veure, no ho sé, fa cosa d’un mes. Escolti, el psiquiatre aquest que m’ha recomanat és el mateix de la noia?

—Sí.

—I vostè existeix o també surt del meu cap?

—A veure, hi ha diferents corrents filosòfics que encara es barallen per respondre aquesta pregunta… —En Rèquiem aprofita per estirar els músculs i desemperesir-se—. Sigui com sigui, si visqués dins del seu cap, també seria real, oi? Vull dir: si existeixo només per a vostè, soc real «per a vostè».

El Dependent està més temptat que mai d’encendre el bufador i rostir aquest espectre molest que no calla. Posats a delirar, preferia la noia apocalíptica.

—La conversa s’ha acabat —sentencia, l’esguard enfosquit.

—No s’ho prengui així —diu en Rèquiem—. Què volia dir amb l’adveniment d’un rei?

Silenci per resposta. Precisament ara ha decidit fer cas del psiquiatre i ignorar les veus que li parlen.

En Rèquiem hi insisteix:

—Si em respon la pregunta prometo anar-me’n i no tornar mai més.

L’oferta és temptadora. El Dependent neteja el tub escalfador de la màquina de cafè amb el mateix drap que ha anat refregant arreu del local.

Penjat de la paret sobre la porta del bany com una escopeta catòdica de Txèkhov, el televisor. L’home del temps parla del pas proper a la Terra d’un cometa descobert fa pocs dies el pròxim 13 d’agost —no queda ni un mes—. Aleshores, es dedica a repassar la intensa activitat volcànica de l’Stromboli i un parell de volcans islandesos de noms de luxació palatal, tempestes torrencials a l’est d’Europa, el front de dos ciclons bessons que han arrasat Madagascar, un tifó de dimensions gegantines que ha causat desenes de milers de morts a la Polinèsia, quatre terratrèmols simultanis a l’Amèrica Llatina que han engolit poblacions senceres, un huracà que ha fet desaparèixer mig estat de Texas, incendis massius a Sibèria i l’Amazones i un tsunami que ha esbarriat l’illa de Kyushu, al Japó.

El Dependent sospira i es gira cap a l’home de vestit i fedora blaus que es corba sobre un got de whisky. Aquest dona la seva aprovació amb un encongir-se d’espatlles, i continua invisible a ulls del món, tot un falcó nocturn.

—Aquell Que No Es Pot Anomenar, em va dir. El Rei de Groc.

8
Bushido quàntic

—Jo crec que el principal escull és que veiem el temps com una línia recta, del punt A al punt B, com si fos una cursa a contrarellotge i no hi hagués cap desviament ni drecera possible —diu la Dalsy.

—Però si fas tard, fas tard. Si havies d’arribar abans de les deu, no pots presentar-te a quarts de dotze. —La Francesca, emprenyada, braços en nansa.

—Això és al que em refereixo: vivim engabiats en fusos horaris, en una continuïtat esclavitzadora que és falsa —i recalca, com si parlés en negreta:— Fal-sa. Ens guiem com zombis a partir de les coordenades absurdes d’una roca que gira a tota velocitat sobre si mateixa al voltant d’una bola de gas en flames. No sé tu, però com a vara de mesurar em sembla primitiu.

—És la que hi ha. —La Francesca es recolza en el marc de la porta.

—Mira les partícules quàntiques, per exemple. Tu creus que a un quant li importa si ha de rotar sobre una estrella? A un quant l’hi bufen, les estrelles. Són estrelles en si mateixes, en certa manera. Un quant… saps què és un quant, oi?

—Sí, però no crec que…

La Dalsy la interromp. Va llançada, com cada cop que s’engresca a garlar.

—S’ha demostrat que una partícula quàntica pot aparèixer aquí i en un altre indret de l’univers simultàniament, perquè també pot no estar en cap dels dos llocs alhora. Ja m’entens. O no, perquè ja saps allò que diuen que si entens la mecànica quàntica, és que no l’has entès de veritat. O sigui, vull dir: un quant ara, aquí, pot estar ara i aquí, em segueixes?

—Mira, Dalsy… perquè et deies Dalsy, oi?

—Sí.

—De veritat, no cal continuar per aquí. Fem veure que no has arribat tard i ja està.

—No. Vull dir sí. Però ja és això. Un quant que pot o no pot estar aquí i ara, pot aparèixer aquí i abans. El mateix. L’única pega és que en el moment d’observar-lo, el fixem. N’eliminem el rastre de probabilitat. Que és el que ha passat quan he arribat: hem fixat la meva arribada en el temps no estimat, i per això sembla, però només sembla, que hagi arribat tard.

—Pots donar-me el sushi, sisplau?

—Sí, esclar, perdona —la Dalsy obre la motxilla groga i en treu dues bossetes de plàstic relligades.

De l’interior del pis, una veu masculina pregunta si passa res.

—És el meu marit… —comença a justificar-se la Francesca, però la Dalsy li segella els llavis amb el dit índex.

—Calla, o no passarem el test de Bechdel. —Es col·loca de nou la motxilla, agafa la bicicleta i encara les escales—. Recorda puntuar-me bé!

La Dalsy ha fet totes les entregues i examina les peticions del mòbil. Té una recollida d’hamburgueses a l’altra punta de la ciutat, una petició d’àcid ascòrbic a vint minuts d’on es troba ara (qui vol vitamina C a mitja nit?) i vuit demandes d’alcohol repartides en diferents barris. Fins i tot una partícula quàntica hauria de resignar-se a perdre puntuació per no poder atendre totes les entrades, avui.

—Eh, nena!

Reconeixerà aquest crit el lector que hagi rondat pel carrer a certes hores de la nit. És un codi senzill que, habitualment, significa «problemes». La Dalsy fa la resposta habitual: ignorar-lo. Es posa el casc amb un dibuix d’una caca rosa amb cara i ulls de nou sobre el hijab i accepta l’encàrrec d’anar al Bon Pastor —quinze minuts a bon pedal— a portar-hi dues ampolles de Jack Daniels i una garrafa de Pepsi-Cola.

Algú altre hi insisteix, ara més alt:

—Ep, que et parlem a tu, guapa!

Es gira a poc a poc i es troba cinc brètols de festa, embravits, un dels quals s’avança a trompicons i esbossa el que un llimac imaginaria com un somriure seductor. Quan el té a un metre de distància, l’home exhala vapors d’alcohol en forma de fonemes. La transcripció literal seria un desgavell, però en una traducció més o menys fidel, la Dalsy interpreta que ha dit:

—Em sembla que tens una coseta per a nosaltres…

—Estic treballant, he fet totes les entregues i ningú m’ha pagat en efectiu. Per no tenir no tinc ni temps, per a vosaltres.

—Amb aquests ulls tan macos que tens i aquesta boqueta antipàtica… —Aquesta és una altra aproximació a les paraules del llimac ebri—. Això és perquè treballes massa. Vine amb nosaltres, que una noia no pot anar sola pel món. Hi ha massa gent dolenta.

La Dalsy fa un pas enrere cap a la bicicleta, quan de sobte sent les mans d’algú que no tenia controlat que l’engrapa dels braços. És un sisè home, que havia anat a pixar a un arbre i se l’ha trobada de tornada. Fins i tot en una nit calorosa i humida de juliol, pot sentir-ne l’alè càlid al clatell. Una gota de suor freda li davalla per l’esquena.

—Ningú et protegirà millor que nosaltres, oi, nois?

Riallades, ereccions guturals, fregar de mans.

—Sé protegir-me sola —els adverteix la Dalsy.

Esclafit de riure simiesc del llimac, que té un eco a la colla.

—Aleshores res, noia —mastega el valent—. Ara tornaràs a treballar, no et preocupis.

—Digues al teu amic que em deixi anar.

—Abans ens faràs un petó de bona nit, oi?

—És la meva última advertència: digues al teu amic que em deixi anar, si no voleu prendre mal.

Aplaudiments per l’acudit. Els amigatxos del llimac es calcen bé els pantalons i es passen la llengua pels llavis, famolencs, excitats, depredadors que ensumarien la presa si no pudissin a ginebra de cisterna.

L’avís de la Dalsy no és cap farol ni pretén enganyar-los per guanyar temps. Pot ser que el seu físic menut, d’extremitats primes com branquillons a punt de trencar-se, la dolçor innocent d’un rostre púber o la veu tan aguda que li ha valgut un malnom farmacològic (per la necessitat imperiosa de recórrer a l’analgèsic infantil) facin creure que és una noia delicada. La Dalsy és aquella participant ofensivament curteta d’un concurs de talents, carn de picota i mofa, pur bullying televisiu, que acaba fent plorar el jurat i posa el públic dempeus, tot són pells gallinàcies i goles gordianes, amb la seva interpretació angelical de l’ària més popular de l’òpera més famosa. Nascuda l’any més catastròfic a la claveguera més pudent de la barraca més atrotinada del carrer més enfangat del barri més miserable del districte més pobre de Rangun, a Myanmar, la Dalsy és una mestra en bokudenryu jujutsu koshimawari iaiheiho4.

—Vinga, nena.

Amb un gest velocíssim de la mà, treu la catana de la saia, lligada al quadre de la bicicleta, s’allibera del captor amb un cop del casc que li rebenta el nas i es col·loca en chudan kamae, la posició de guàrdia amb l’espasa apuntant directament a l’estèrnum del llimac.

—Vinga, medusomental.

A dos metres rere el llimac, l’Assetjador #3 aplaudeix sorprès.

—Tenim una samurai!

La Dalsy fa una ganyota de desaprovació, prem la punta de l’espasa contra el pit i li esquinça un bocí de samarreta.

—No cal posar-se així. —La catana de la Dalsy té unes propietats logopèdiques excepcionals perquè ara el llimac vocalitza a la perfecció—. Només et dèiem unes floretes. Ets una noia maca…

—Però si no deu saber ni fer-la servir! —crida l’Assetjador #4.

L’Assetjador #5 no té línia de diàleg perquè és aquell tipus d’home que sempre es deixa emportar pels col·legues i no bada mai boca, ni tan sols per aturar-los.

—Calla, idiota! La senyoreta i jo estem parlant! —El llimac no gira el cap, hipnotitzat pel centelleig del metall.

—Recull el teu amic de terra —la Dalsy assenyala el noi de la cara cubista, que es mira les mans ensangonades com si no hagués vist sang mai abans— i foteu el camp d’aquí, motherflèquers.

El llimac té les mans enlaire en senyal de pau i rendició i d’haver-se miccionat als pantalons.

—I a partir d’ara, vigileu què feu i a qui ho feu —rebla la Dalsy—. Hi ha molta gent dolenta.

Melodia seca d’oboè, els Assetjadors que se’n van amb la cua entre les cames, la Dalsy que enfunda la catana i puja a la bicicleta, en blanc i negre, els títols de crèdit en kanjis gegants sobreimpressionats mentre ella pedaleja cap a l’horitzó, s’atura en un semàfor, passa una bossa de supermercat fent giragonses pel vent, fos a negre.

S’obren les llums de la sala.

De fet, les encén la Dalsy en arribar al pis que comparteix amb en Rèquiem i en Kurosawa, perquè estan tots dos a les fosques, les cares il·luminades per la resplendor d’un televisor que té més polzades que metres quadrats l’apartament, filtrats per una boirina cannàbica. Com vampirs emporrats fan un esgarip amb l’impacte lumínic i es refugien inútilment sota una flassada foradada per les cremades.

—Apaga! Apaga! —l’insta en Kurosawa.

La Dalsy l’ignora, recolza la bicicleta contra la paret del rebedor (un rebedor office: un penja-robes trencat, un penjador de claus on els ganxos són penis i un cendrer Cinzano sobre un tamboret furtat d’un bar entre la porta d’entrada i la sala d’estar) i fa una llambregada a la tele.

—Una altra vegada el programa de les duanes? —exclama.

—És el que intenten portar tortugues tropicals amagades dins del recte —diu en Rèquiem des de sota la flassada, com un fantasma cosit a trets.

—Quants cops l’heu vist?

—Sempre fa gràcia —s’excusa en Kurosawa.

La Dalsy va cap a l’habitació amb la sensació que viu amb dos nens que sempre volen veure la mateixa pel·lícula de la princesa pescanova, una i una altra vegada. Treu el cadenat i es desvesteix per posar-se el pijama. Després de l’enfrontament amb els borratxos, ha donat per finalitzada la jornada i ara només vol asseure’s una estona, beure un litre d’orxata i no pensar en res.

En Rèquiem apareix per la porta.

—Tens un moment?

—Estic en calces.

—M’espero.

En Rèquiem plega els braços i compleix la seva paraula. Ella fa uns saltirons per embotir-se en uns pantalons que guarda de Rangun, i que no estan gaire millor que la flassada del menjador. Surt de l’habitació, tanca la porta i va cap a la cuina. Examen sorpresa de Primer de Nevera.

—Kurosawa!

En Rèquiem la segueix com un gosset que espera que l’amoixin.

—Demà! —en Kurosawa respon a la pregunta inexistent.

—Això em vas dir ahir!

—Tècnicament, t’ho he dit de matinada —matisa des del sofà—. Per tant, la resposta encara és demà.

Un petarrell de frustració s’obre pas entre els músculs facials de la Dalsy.

—Tinc llet de civada amb vainilla —ofereix en Rèquiem—. No és llet de veritat i la vainilla és un additiu cancerigen, però sembla orxata.

Ella l’accepta i en Rèquiem li omple un got de crema de xocolata reutilitzat.

—No sembla orxata —diu ella després de fer-ne un glop.

—No, però durant uns segons has tingut la il·lusió que podia semblar-ho. Això és millor que res.

—Fas de coach, ara? —S’acaba la beguda d’un glop.

—No és pas tan dolenta, eh?

—Què volies?

—Tu saps qui és el Rei de Groc?

—Què passa? Que han explotat els servidors de Google?

—No ho sé. Han explotat els servidors de Google? —pregunta a en Kurosawa, que acaba de fer una pipada i es torna a amagar sota el llençol.

No hi ha resposta.

—No pots mirar-ho a internet? Havies d’esperar que arribés? Qui soc? Ta mare?

—A la primera pregunta: el router ha petat i ens hem quedat sense dades als mòbils. A la segona: tu ets una tia llegida i sempre tens aquests temes de conversa que al·lucinem d’on els treus. A la tercera i quarta: afortunadament no, perquè si ma mare em veiés fer el que tu m’has vist fer des que compartim pis ja l’hauria matat del disgust.

Sembla que els arguments són convincents o que la llet de civada se li ha posat bé, perquè amolla un somriure.

—D’on ho has tret, això del Rei de Groc?

9
L’ominosa amenaça d’Aquell Qui No Es Pot Anomenar, però a qui al cap i a la fi qui més qui menys anomena el Rei de Groc o, si em colles, Hàstur

Forjada en el creepypastisme dels canals de YouTube més obscurs i l’evangelisme sinistre dels podcasts, la Dalsy té un coneixement superficialment enciclopèdic sobre tot el que està relacionat amb la mitologia del terror: emètiques possessions demoníaques, laberíntics hotels encantats, assassins de màscares icòniques, aberracions metamòrfiques antropòfagues, complexos d’Èdip mal curats, canibalisme per la via de la motoserra, òrgans de direcció de diputacions provincials, taxistes insomnes, taxistes en general, anticrists prepuberals, procrists senils, ectoplasmes ectoplastes, morts reviscolats, morts d’ullals esmolats, satanistes encaputxats, vilatans aficionades al vímet, armaris ultradimensionals, talps semihumans, bruixes guapes i bruixes lletges, pallassos, nazis, males dones i ultracossos.

—Alguns consideren el Rei de Groc una divinitat. —La Dalsy s’arrauleix al sofà i fa un altre glop a la llet de civada, el vuitè; ja se n’ha begut dos brics.

—Qui? —pregunta en Rèquiem—. No he sentit mai de cap religió que venerés aquest Rei de Groc.

—No pertany al mainstream, com si diguéssim. Evidentment, no el trobaràs al santoral de cap de les monoteistes, ni forma part del panteó de les politeistes més conegudes. Per no tenir, no té una església com a tal, no hi ha un corpus ritualista ni una adoració devota més o menys organitzada5.

—Sempre em deixes flipat —diu en Kurosawa.

—Soc la reina de l’infodúmping. —Somriure monàrquic i tornada a la sobreexposició d’informació dialogada—. El cas és que ni tan sols és un déu en si. És només un dels avatars d’una divinitat en la nostra dimensió. I abans que em pregunteu què és un avatar: és l’ambaixador d’un ens superior a la nostra realitat.

—I aquesta divinitat és…? —Li dona el peu en Rèquiem.

—Hàstur. Un monstre amorf, tentacular i escamós, que viu a Aldebaran, a la constel·lació de Taure —aquí és on la Dalsy ha de consultar el mòbil—, a la riba del llac Hali.

—Un llac? —El sentit aràcnid d’en Rèquiem li etziba una cleca.

—Un llac fètid sota un cel d’estrelles negres.

—I una ciutat abandonada.

—Carcosa.

—És el planeta del meu somni…

—Si que aspires a poc —diu en Kurosawa.

—Que no. Que és el planeta que vaig somiar. Hi havia aquest llac i una ciutat al fons. Vaig entrar en un castell en ruïnes. Què era?

—Aquí no hi arribo. El castell que dius encara no té cap ressenya a internet. Però potser és el castell del Rei de Groc, o d’algú de la seva cort de monstruositats còsmiques.

—Els biají! —crida en Kurosawa, i amb l’exaltació relaxa l’esfínter i amolla un pet trompeter que es guanya la recriminació dels companys de pis.

—Si t’has de cagar a sobre ves al bany —protesta en Rèquiem.

—És l’alarma corporal que m’avisa quan fa estona que no menjo res. I no fa pudor.

El menjador put a escorxador tropical un matí calorós d’estiu.

—He portat una pizza que no han acceptat perquè m’havia caigut a terra. La tinc a la motxilla, Sawa.

—En voleu? —ofereix en Kurosawa mentre s’aixeca i els genolls i les molles del sofà grinyolen en una coral harmònica.

En Rèquiem fa que no amb el cap, envermellit per la manca d’oxigen.

—Tu t’ho perds. I que sàpigues que a la feina has de suportar pudors molt més fastigoses que els meus pets i no et queixes.

—A la feina em paguen.

—I jo et regalo les meves ventositats; soc així de generós.

—Té raó. No en el seu altruisme gasós. En els byakhee. —L’ignora en Rèquiem, que s’ha rendit al seu sistema respiratori—. En el somni, els byakhee eren els protectors del castell.

—Mala peça al teler6. Els byakhee —espera uns segons que carregui la pàgina en el telèfon— són criatures alades grosses com un camió i tan agressives que ningú que les hagi vist ha sobreviscut.

—Aleshores com ho sabem, que les han vist, si no han sobreviscut?

—Per testimonis indirectes, suposo. Però no tenim més descripció que són horribles, mig insecte mig drac, queratinosos7, d’urpes palmejades com les dels ànecs, la qual cosa no és gaire terrorífica, que serveixen de muntura a genets experimentats i poden volar a la velocitat de la llum.

—Trobo que és massa descripció per no tenir testimonis directes vius.

—No ho sé, Rick —intervé en Kurosawa amb mitja pizza pengim-penjam de la boca—: sembla fals.

—Si no els ha vist ningú, no hauríem de tenir-ne cap descripció —continua el raonament en Rèquiem.

—Si no és que n’han desenterrat algun fòssil, com els dels dinosaures —raona en Kurosawa.

—Però això implica veure’ls. No hi diu que no els ha vist «vius» ningú —fa el senyal de les cometes per acompanyar la paraula entre cometes—. Hi diu que no els ha vist ningú.

—Fa soroll un arbre que cau al bosc si no el pot sentir ningú? —pensa en veu alta la Dalsy.

—Són llenyataires? —pregunta en Kurosawa, que ha trobat un escarabat cruspint-se el pepperoni de la pizza i el fa córrer entre els dits.

—Què?

—Que si són llenyataires. Has dit que talen arbres. Són monstres còsmics que es dediquen al negoci de la fusta?

—No —respon, contundent, la Dalsy.

—Ah. Aleshores a què es dediquen?

—Són muntures. Deuen transportar algú —diu en Rèquiem.

—Algú que no els pot veure? Què són, monstres pigall?

—Algun altre monstre galàctic que no apareix a internet. —En Rèquiem fa escarafalls, el porro traçant esteles ataronjades entre la fumarada.

—Monstres cecs. Els munten monstres cecs de l’espai exterior. Per anar a on?

—Són llenyataires —cedeix la Dalsy, tan contundent com quan ho havia negat—. Talen arbres al bosc.

—Ho veus. Jo tenia raó.

—Ens estem desviant —en Rèquiem intenta reprendre el fil—. Tenim un Rei de Groc, que en realitat és l’aparença d’un déu a la nostra realitat, que viu en un planeta on hi ha un llac i una ciutat i un castell protegit per monstres invisibles...

—Llenyataires —puntualitza en Kurosawa.

—Monstres invisibles lle-nya-tai-res amb llicència de transport públic interdimensional.

—Que a més es poden colar en els teus somnis —diu la Dalsy.

—I de tot això no hi ha res escrit enlloc que no siguin pàgines d’internet.

—I fòrums d’ocultisme. Res.

—Ni llibres, ni relats, ni jocs de taula, ni res.

—Res de res.

—No em puc creure que una mitologia com aquesta no tingui cap reflex literari.

—Espera, espera, espera. —En Kurosawa ha tingut una epifania i salta sobre el sofà per anar corrent a l’habitació—. Em sembla que he llegit sobre una cosa així.

—És tot per amor a l’art8 —sentencia la Dalsy.

En Rèquiem fa una pipada al porro. La Dalsy rasclumeja el broc del bric de llet de civada amb la llengua. A la televisió, policies amb casc i passamuntanyes carreguen amb porres i fusells contra manifestants mocadorats que els llencen pedres. Podria ser Barcelona, Santiago de Xile, Hong Kong o el tràiler d’un videojoc. Les flames els hipnotitzen, el caos és atractiu; la violència, llaminera. La mosca de l’altaveu barrat silencia les barricades a la pantalla amb un ball aleatori. El fum sembla brollar del televisor, fluid, orgànic, seductor, dolç. Fins que la veu psicotròpicament nasal d’en Kurosawa trenca l’encant.

—Aquí! —diu i assenyala un llibret blanc amb un marrec de mirada buida a la coberta—. La història d’un d’aquests genets siderals que viu en un asteroide volcànic a milions d’anys d’aquí. Mira, mira. Està obsessionat a talar els arbres del seu planeta i recorre l’univers de món en món per apoderar-se’n. Es fa dir el Príncep i explica històries de serps gegants que poden endrapar elefants. És això! Aquesta és la mitologia que busquem. Aquest és el Rei de Groc! Si només n’has de veure el color dels cabells!

—Això és El petit príncep, nen. —En Rèquiem li ha arrabassat el llibre i el fulleja, els ulls entretancats i ressecs—. I a més l’hauries d’haver tornat a la biblioteca fa nou anys.

—El vaig treure el primer cop que em van donar permís de la trena i vaig pujar a Barcelona a veure els meus pares. I aquí es va quedar, amb els vídeos de la Greta.

—No t’hi deixaran agafar cap altre llibre més en préstec durant una bona temporada —confirma la Dalsy.

—Tens sort si no hi ha un franctirador esperant que passis la porta —aventura en Rèquiem.

—Hi ha un llibre, però, que val més que evitis —la Dalsy alça l’índex.

—No crec que li representi cap problema —diu en Rèquiem, garneu.

—El Rei de Groc —diu la Dalsy, i obté una resposta de mirades atònites—. A veure, si ets una divinitat, no t’has d’esmerçar gaire amb el títol.

—Il·lustra’ns.

Ella fa una cerca ràpida a la xarxa i els mostra una col·lecció d’imatges gòtiques, lletres daurades, velluts gastats, àcars digitalitzats, la foto d’una infanta ictèrica i símbols arcans.

—Se suposa que El Rei de Groc és el text d’una obra de teatre que torna boig a qui el llegeix. «Aquell qui s’hi submergeixi —cita literalment d’un fòrum de singles conspiranoics— es veurà posseït per Hàstur, que el sotmetrà a voluntat fins a conduir-lo a la devastació moral, intel·lectual i física.»

En Rèquiem s’inclina endavant i aparta la flassada.

—I on dius que el puc aconseguir?

10
Una altra vegada un malson com a recurs narratiu

Unes passes el desvetllen.

La llum del celobert s’escola tènue a través de la cortina estampada de pirates i taurons simpàtics, herència de la família que vivia abans a l’apartament i que en Rèquiem, per mandra o per deixadesa estètica (però sobretot per mandra), no ha canviat. No recorda les taques de sang eixuta com pètals de rosa gegants que hi ha a les cantonades, així que ho atribueix a les ombres d’una habitació en la tenebra de la matinada. El despertador està apagat i no mostra l’hora. Cap gos borda fora. Cap camió de les escombraries buida els contenidors amb l’estrèpit d’unes mandíbules hidràuliques. Cap tub d’escapament trucat de ciclomotor trenca la barrera del timpà carrer amunt. En Rèquiem dedueix que o han envasat la realitat al buit, o el seu cervell passeja per un entreson viscós. S’agafa al coixí com a un transistor, xuta el llençol ben lluny de les cames suades i es tomba al llit.

Les passes s’acosten.

Deu ser la Dalsy en un dels continus viatges a la nevera. No és sols que la noia no dormi mai; és que tampoc no deixa de treballar: no en té prou de passar-se el dia d’una banda a una altra que de nit entrena.

Quan en Rèquiem vol dir-li que faci menys soroll, no pot articular una sola paraula. Una ranera li puja gola amunt i xoca contra els llavis, cosits. Uns fils grossos d’espart li penetren a la carn una, dues, tres, quatre, cinc, sis vegades, com cucs ressecs que li han tancat la boca. Es palpa la cara, inspira fort pel nas, el cor s’accelera, es dreça sobre el matalàs i una nàusea l’amenaça d’ofegar-lo.

No pot cridar. Els músculs garratibats li impedeixen aixecar-se.

La Lynette Santes Creus entra per la porta, una aparició espectral, mocador al cap, rebequeta, roba de psiquiàtric. S’atura als peus del llit i sotja en Rèquiem, que plora llàgrimes mucoses, terroritzat. A les parets, les taques de sang formen mapes de terres inhòspites que cap home no ha trepitjat mai. La Lynette té la pell cerosa i una teranyina de rius cians li recorre les galtes i li encercla els ulls, d’una escleròtica d’ou ferrat. Es desbotona la rebequeta, que cau a terra. Fa lliscar la bata i es mostra nua, apergaminada, el tòrax amb el recosit en i grega amb què en Rèquiem la va tancar a la sala d’autòpsies. Els dits de la Lynette són urpes de voltor que arrenquen els punts un a un i fan brollar els òrgans, les vísceres, les gases i els guants ensangonats, i una pudor d’orina i espàrrecs ho empastifa tot, i en Rèquiem vol cridar i no pot i a més aquesta setmana li tocava neteja de les habitacions perquè s’ho havia canviat amb el Kurosawa a canvi de no fer els banys.

Un cruixit retorça les extremitats de l’aparició fins a atorgar-los un aspecte aràcnid. La vulva, rasurada, es dilata i en surten unes arrels tentaculars, gelatinoses, de no més d’un pam de llargada, que s’enganxen a la part interior de les cuixes i fuetegen l’aire i escupen una substància amniòtica i corrosiva com el conyac del bar d’un prostíbul de carretera. La Lynette retrocedeix fins a la paret i inicia un ascens lent, els colzes colpejant l’envà, els dits fracturats, les ungles es parteixen en bocinets que xisclen amb vida pròpia. La Lynette, o l’aranya alopècica en què s’ha transformat, no deixa de fitar en Rèquiem, tot i que el cos és un garbuix d’articulacions impossibles, enfilada dalt de la paret com una humitat que no se’n va mai, i ara obre tant la boca que la pell de la mandíbula s’esquinça, i l’espetec de la llengua és el d’un fuet d’un galiot i l’alè li put a fuet i allioli i un ull l’esguarda des de la gola, un ull rodó, de parpelleig nictitant, inquiet, i en Rèquiem no pot apartar-ne la mirada i gairebé no sent el brunzit, que cada cop és més intens i que fa tremolar la tauleta de nit amb el mòbil a mig carregar i la trinxadora de cabdells de maria i un matamosques estucat de les restes de dípters mutilats, que aprofita per agafar i esgrimir contra la monstruositat que repta pel sostre i se situa cara a cara, si el rostre partit amb l’ull epiglòtic es pot considerar una cara, i obre un portal de constel·lacions negres, la tinta d’un univers llunyà escampada sobre un oceà d’acne galàctic, i una roca que viatja a tota velocitat, un gran meteorit, un asteroide com un tron, que recorre les distàncies infinites amb un objectiu concret, que és l’anell que batega al puny d’en Rèquiem i li crema el palmell i hi escarifica la lletra hac que ha esdevingut un símbol en espiral, el remolí pervers i abassegador sorgit de les profunditats d’un mal insondable que somriu, ho pot veure a la retina de l’ull a l’esòfag de la Lynette Santes Creus, a punt de parlar, preparat per revelar l’adveniment del Rei, si és que en Rèquiem deixa d’esgrimir el matamosques com si fos un espadatxí atàxic d’una santa vegada.

Un dels tentacles vaginals de la Lynette Santes Creus arrenca el matamosques d’una revolada i el llança contra els pirates de la cortina, que estan sent engolits per estampats de leviatans de somriures gentils, i del buit toràcic s’obren un miler de boques famolenques, dentades, que criden, xisclen, a l’uníson, una advertència estrident, un crit d’alarma, un avís, el senyal que avisa d’un bombardeig imminent o del final de l’hora del pati:

—Teke-lili! Teke-lili!

I la foscor s’ho empassa tot.

—————————

El lector pot tenir ara l’estómac remogut. No n’hi donem la culpa. És el moment d’aturar-se, agafar aire, un protector estomacal, trucar a la família i dir-los que els estima.

És possible que després no vulgui continuar llegint, per moltes raons. Perquè aquesta no és la història que esperava, perquè no li està agradant gens ni mica, perquè ha perdut l’interès, perquè hi ha un llibre a la tauleta de nit que el tempta o perquè considera que no està per perdre el temps. O perquè ja en té prou, ha tastat el primer plat i ja s’ha fet una idea del tipus de restaurant que és.

Permeti’ns el lector que li fem una petita recomanació. Si aquest és el seu cas, si vol abandonar la lectura però li sap greu deixar-la inacabada, li hem preparat un final al qual pot recórrer en qualsevol moment (ara mateix, si li plau), i que es troba a la pàgina 277 al capítol X (aquí). Tan sols s’hi haurà d’adreçar i podrà retornar el llibre a la prestatgeria, a un calaix, a la paperera, al contenidor blau, a la biblioteca, a un punt de book crossing, a una app de venda per internet o a una llibreria de segona mà amb la satisfacció d’haver-ne llegit la història completa. Recordi: pot desviar-se quan vulgui a la pàgina 277 al capítol X (aquí) per saber com acaba.

Li preguem que no el torni a l’amic que li ha prestat aquest llibre, sisplau, en cas que hagi estat així. Ja coneix la dita: «Només hi ha una cosa més idiota que deixar un llibre, i és tornar-lo.»

—————————

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.