Sinopsi

Una caixa tancada, que passa de mans a mans, conté un tresor que ara veu la llum: les cartes que es van intercanviar una parella d’enamorats, María Simón i Alejandro Morillo, durant el primer terç del segle xx, escrites a cavall de Barcelona, Puigcerdà i Lamalou-les-Bains.

Basant-se en aquests documents, Mercè Foradada, neta de la María i l’Alejandro, elabora una obra que retrata d’una manera fidel i des d’una posició privilegiada la vida real de l’alta burgesia barcelonina, amb les seves grandeses i misèries, a partir de la quotidianitat de la vida familiar al passeig de Gràcia i de la devoció per l’amor dins d’un ordre, en una època especialment convulsa des d’un punt de vista social i polític. Aquest amor es perpetua fins avui dia en una història paral·lela que fa immortals els sentiments responsables.

L’amor quiet ens dona l’oportunitat de conèixer les interioritats d’una nissaga que comença amb el copropietari de l’Editorial Montaner y Simón, on van treballar Pere Calders i Jesús Moncada, domiciliada a l’edifici que ara acull la Fundació Tàpies.

Dedicatòria

A la María i l’Alejandro.

A la Merceditas, la seva segona filla,

que amb els anys escriuria en una caixa de cartró

«cartas de los papás (para quemar)».

A tots els Morillo i Simón

que encara són aquí i als que hi han passat.

Amb el prec que disculpin la gosadia de mostrar

una part de la biografia dels seus avantpassats,

i amb l’esperança que ells, com jo, prioritzin

l’alegria de reviure’ls a la discreció d’amagar-los.

A la Rosa i el Julio Bou, amics i nets de Cora Morillo,

que m’han ajudat en la investigació sobre Alejandro Morillo.

I com sempre, al Pau, l’Anton, l’Anna, el Jan, el Toti,

la Mia, el Jordi, la Belén, el Pol i el Leo, els meus estimats

i el sentit últim del meu estar en aquesta Terra.

Cites

«Tú no te irás, mi amor, y si te fueras,

aun yéndote, mi amor, jamás te irías».

rafael alberti

«No llores porque ya se terminó, sonríe porque sucedió».

gabriel garcía márquez

«Quan la meva veu calli amb la mort,

el meu cor et seguirà parlant».

rabindranath tagore

«Alma a quien todo un Dios prisión ha sido,

venas que humor a tanto fuego han dado,

médulas que han gloriosamente ardido,

su cuerpo dejará, no su cuidado;

serán ceniza, mas tendrá sentido;

polvo serán, mas polvo enamorado».

francisco de quevedo

«El que compta per a ella és, al contrari,

captar aquesta durada que constitueix el seu pas

per la Terra en una època concreta,

el temps que l’ha travessada, el món

que ella ha enregistrat només vivint».

annie ernaux

«Desperta, és un nou dia,

la llum

del sol llevant, vell guia

pels quiets camins del fum.

No deixis res

per caminar fins al ponent.

Car tot, en un moment,

et serà pres».

salvador espriu, «Cançó de l’albada»

Taula

Sinopsi

Enllà

Mi querida María / Querido Alejandro

L’aproximació i el prometatge

La María

L’Alejandro

Algunes notes del primer sobre, i de la correspondència en general

Els Gats

Querida María de mi corazón / Mi querido Alejandro

Ara que ja són nòvios, cal afrontar la primera separació

Les cases i els llocs

Algunes notes del segon sobre

El Daltabaix

Mariucha adorada / Nano mío querido

L’enamorament en plena efervescència. Els sentiments s’afermen

El valor de les cartes i els retrats: el fil conductor

Algunes notes del tercer, quart i cinquè sobres (parcial)

Enyor

Mujercita mía adorada / Mi Nano querido

El dia a dia de la María i l’Alejandro al llarg del primer estiu. Diferents rols i ocupacions

El temps meteorològic i el temps cronològic

Més notes del tercer, quart i cinquè sobres (parcial)

La Veïna

Mía mía / Nano mío querido

Parents i amics

Els encàrrecs

Més notes del tercer, quart i cinquè sobres (parcial)

Pensaments dels altres que ja són meus

Mujercita adorada / Maridito mío querido

Hi ha novetats

Anades i vingudes

Algunes notes del sisè sobre

Les parts i el tot

Mi querida María / Mi querido Alejandro

El nen

Mare i pare, però amants

Algunes notes del setè sobre

La visita

Querida Mía / Alejandro mío querido

L’estiu del fill i mig

L’evolució dels tarannàs

Algunes notes del vuitè sobre

Més enyor

Mi querida María / Mi querido papá. Nano mío querido

El Francisco i els animals

Els iogurts

Morillo-Simón versus Abadal-Simón

Algunes notes del novè sobre

L’amor quiet

Mi querida Mía

La carta solitària

L’evolució de la correspondència

Algunes notes del desè sobre

D’ells a nosaltres

Marujilla querida

Cinc cartes conservades

El valor i la cura de les coses

Algunes notes de l’onzè sobre

D’illes i bombolles

Mi queridísima María / Nano mío querido

Últimes notícies

Els grans temes d’interès

Algunes notes del dotzè sobre

El dia infinit. La nit infinita

Epíleg

Enllà

No sap on és. No sap com és.

Deu ser això, el Més Enllà? O és només l’Enllà?

L’única certesa que té és que, quan el mira, pot sentir-se. és. Com un reflex al mirall que només apareix quan al davant hi ha algú que s’hi projecta.

Per què no els veu, els altres? Els Fills, els Nets, la resta de la família, els amics. Percep que hi són, els nota. I els intueix raonablement bé… vius. L’escalfen. Però no els pot veure.

Només a Ell.

I ja fa dies, potser setmanes, que ho fa. Des d’aquest Enllà que no sap on és, el veu. A Ell… i la Casa.

Es van començar a mostrar, i alhora la van fer aparèixer a Ella, quan Ell hi va tornar. De sobte, Ella es va trobar en aquest indret tan desconcertant, i va poder veure la Casa i a Ell. Havien passat molts dies? Setmanes?

Va ser quan finalment els Fills li havien permès marxar, sol, com els havia acabat exigint. Ja havia complert el tràmit de deixar-se acompanyar i mimar una pila de dies: ara a casa de la Nena, la filla gran; ara en una forçada estada a la ciutat on treballa i viu un dels Bessons, el Menut. Però havia arribat l’hora de la veritat, de la soledat que havia d’aprendre.

Ella l’havia vist entrar, deixar-se caure al sofà, pitjar el comandament de la tele —sense esma de bellugar-se, sense entrar a l’habitació a posar-se les sabatilles, ni desfer la bossa, ni obrir alguna finestra per ventilar les habitacions tancades, ni posar en marxa la calefacció i trencar la gelor de l’ambient humit i fred— i quedar-s’hi, clavat, presoner de la pantalla d’on sorgien imatges i sons que ni veia ni sentia, absent o potser mirant de reunir les forces per començar a viure sol.

I des d’aleshores el continua veient, i sentint, però no pot seguir-li els pensaments. Llegeix el seu front corrugat i la mirada que es gira endins, i els intueix. Com sempre.

Quant de temps el podrà acompanyar? Fins quan podrà abrigar el seu enyor, que és també l’enyor d’Ella, la seva raó de ser en aquest Enllà que no entén? Si algun dia el perd del tot, si ja no el pot veure ni és capaç de vetllar per Ell, aleshores sí que vindrà el Més Enllà, aleshores sí que arribarà la mort veritable.

Però de moment el veu i, si en fos capaç, somriuria mentre l’observa immers en el ritu de l’esmorzar. Com cada dia durant els últims anys, seu a la taula de pi de la cuina —excessiva, com Ella l’havia triada—, on sembla perdut, un nàufrag en un mar de fusta clara. Ha fet els gestos de sempre amb algunes vacil·lacions, les habituals i d’altres de noves, com si la càmera que el filmés s’alentís anormalment: ha col·locat el plat, el tassó, els coberts i el paper de cuina que fa de tovalló perfectament doblegat en triangle; ha tret una peça de fruita de la nevera —Ella la treia sempre el dia abans de menjar-se-la perquè no havia suportat mai la fruita freda; a Ell, tant li és—, s’ha preparat el cafè i ha baixat la capsa de les galetes.

«Un altre cop galetes? No et convenen, carinyo. I les pastilles?».

Com si l’hagués sentida —Ella pensa que potser sí que la sent d’alguna manera incomprensible, com tot això de l’Enllà—, l’ha vist aixecar-se, desar les galetes a l’armari i treure quatre llesques petites de pa del congelador. Després, ha dut el tàper dels embotits i el setrill a la taula i, mentre es torrava el pa, ha anat a buscar el pastiller de dins de la vitrina, on encara hi ha la tassa d’Ella. La seva tassa… Havia estat un recurs mnemotècnic per a jubilats oblidadissos, ideat feia anys: ficaven el pastiller dins de la tassa perquè el te, sagrat cada matí, els fes recordar-se de les pastilles. Ara, ja no pren ningú te en aquesta casa i la mnemotècnia no funciona, però Ell conserva l’amagatall, no sap ben bé si d’esma o perquè li fa pena perdre encara un altre costum.

L’hi ha semblat a Ella o quan ha agafat el pastiller ha deixat lliscar la mà per dins de la tassa com si l’acaronés? Sent que si es pogués esgarrifar, ja tindria la pell de gallina.

Amb les torrades a la panera, l’ha vist tornar a seure i aixecar-se un cop més a buscar el vas amb dos dits d’aigua per empassar-se les pastilles.

I ara el mira com mastega, maquinalment però sense encantar-se, i espera entendrida el moment en què refarà l’embolcall del pernil i en farà un paquetet, com si es tractés d’un regal, que de seguida col·locarà dins del tàper. Tots els embotits ben encaixats, com en un tangram, perquè es pugui tancar bé.

«Jeremy…».

Ella li deia així sovint, Jeremy, d’ençà que van veure una pel·lícula del director francès Louis Malle, Ferida, li sembla que es deia. La protagonitzaven una sensual Juliette Binoche i el millor Jeremy Irons, en un paper que havien trobat magistral. Una pel·lícula turmentosa i turmentada que intentava aprofundir en l’infern d’una passió amorosa condemnada a la tragèdia. L’escena final, amb un Jeremy abandonat de tots i d’ell mateix, que torna de comprar i desa els quatre queviures amb la cura neuròtica de qui ja no té res més que les rutines, li havia proporcionat la broma i el malnom que des d’aleshores emprava per escarnir el temperament detallista d’Ell… —els seus petits paquets de «regal» per als embotits i els formatges, la cura amb què aturava el possible regalim d’oli del setrill o de vi de l’ampolla, la precisió mil·limètrica amb què situava el platet de cafè davant d’Ella mentre l’hi feia, els moviments sistemàtics i ordenats de la tovallola quan s’eixugava en sortir de la dutxa, o les tallades d’ungles al bany amb passada d’aspirador immediata—, i una mica, també, per fer-se perdonar els gestos maldestres i precipitats amb què Ella feia la majoria de coses.

«Jeremy, estimat!, si sabessis com enyoro les teves manies, des d’aquest Enllà tan fred!».

L’últim glop de cafè. Ell sacseja suaument el pastiller, que no sona —si és buit, és que deu ser diumenge—, i entra a l’habitació a buscar les pastilles per reomplir-lo amb el gest resignat amb què fa anys que es pren el pas del temps. Després, el retorna a la tassa recordatori dins la vitrina del menjador, i es queda uns moments palplantat resseguint l’enfilall de copes, tasses i porcellanes que Ella hi havia acumulat.

«Per què no te’n desfàs, si a tu no t’han fet mai cap gràcia? D’acord, tens raó: hauria d’haver estat jo qui ho hagués fet, i et juro que hi havia pensat més de deu i de cent vegades. Però, què vols? No trobava el moment de posar-m’hi. Eren les meves coses, me les estimava, formaven part de la meva… de la nostra vida. Pur egoisme, ho sé, i ho sento, carinyo, però es veia venir. És el que té haver compartit tants anys amb una col·leccionista de vida, que no va saber llençar mai res. Ho sento, de debò. Quan s’és una “diogenista” com jo, s’hauria de tenir el detall, amb els que deixaràs, de fer neteja abans d’anar-te’n. Però jo em deia que encara tenia temps. Excuses, ja ho sé. I després, amb la malaltia, ja no vaig tenir prou forces i, a més, com més feble em sentia més necessitava l’agombolament dels altres: de tu, dels fills, dels nets, de la família, dels amics… i també dels meus trastets».

Ara li sap greu. Per Ell, que, encara que sigui l’home més pràctic del món, no té esma de repartir o eliminar tants bibelots com Ella ha anat atresorant, i també per elles, les seves pertinences, que l’han sobreviscut i han quedat òrfenes de mestressa.

«El bastón, las monedas, el llavero…», paraules d’un poema de Jorge Luis Borges en què glossa la permanència de les coses —«Las cosas», es diu precisament— i es dol de la seva indiferència davant de la marxa de qui les ha usat i estimat, li arriba fins a aquest Enllà misteriós, potser perquè sempre li havia cridat l’atenció i sovint se’l repetia. Permanència i oblit. Ella s’adona de la tristesa i la ràbia que la penetren en la seva talaia de la no-mort. Per Ella mateixa, si contempla tants objectes usats, estimats, guardats i col·leccionats que l’han sobreviscut i segueixen on eren, inerts, definitivament inútils, però sobretot per Ell, que veu com vagareja desconcertat pel saló, abans de deixar-se caure abandonat al sofà.

Què pot fer? Dubta si agafar un llibre, encendre la tele o tornar-se a aixecar i anar cap a l’ordinador per seguir llegint les notícies, tan allunyades, tan indiferents en el seu estat absent i aliè al dia a dia.

El mòbil, amb un to sempre massa estrident, acaba decidint per Ell.

—Sí? Ah, hola, Conxita. Doncs què vols que et digui? Ja t’ho pots pensar. Anar fent. Sí, ens ho vèiem venir, però així i tot…

Cada cop que una amistat despenjada —la Conxita passa més temps a Edimburg fent d’àvia dels nets escocesos que a Barcelona, on ja no li queda família— s’assabenta de la mort de la dona, Ell ha de tornar a repetir la mateixa cançó: l’agreujament de la malaltia i el seu final, esperat i amb tot sobtat.

Perquè que Ella tenia mala peça al teler era evident i tothom ho havia hagut d’admetre, però, tan aviat… Com uns ximples havien confiat que la pròrroga incerta que els havien promès s’allargaria més enllà, i tot d’una… Ja feia gairebé tres anys que la sang se li aclaria, segons l’expressió que havien sentit a una auxiliar en un dels primers ingressos a l’hospital comarcal i, encara que les diverses químios i el trasplantament de medul·la li havien concedit aquell llarg respir i, amb intermitències, una acceptable qualitat de vida, sempre havien sabut que es tractava d’això, d’una treva preciosa, però que la sentència era en ferm. El que no s’esperaven és que s’hagués de complir en menys d’una setmana i que arribés de la mà d’un simple refredat, començat com tants d’altres amb quatre esternuts i una mica de picor al coll.

Ell sembla cansat de repetir, per enèsima vegada, el relat de les corredisses finals:

—Jo tornava del mercat i Ella mateixa em va dir que no tanqués el cotxe, que havíem d’anar a l’hospital perquè li semblava que li faltava l’aire i que, de tan cansada, no tenia força ni per respirar. Al cotxe va tancar els ulls i vaig pensar que dormia, però a urgències ja hi va arribar inconscient… No, és clar, això ens consola: tot fa pensar que no va patir gaire, al final.

Quan pot penjar, després d’agrair unes inútils, repetitives i ben intencionades paraules de consol, s’eixuga els ulls d’una manotada amb un tros de paper de cuina que du sempre a la butxaca del polar. I això que Ell no n’ha estat mai gaire, de plorar.

«Pobret meu! Com em dol haver-te deixat desemparat, així, tan de cop! Tantes il·lusions que ens fèiem que hi estàvem preparats, gairebé que ho controlàvem tot. Tant que ens entrenàvem a viure el dia a dia, ja abans de posar-me malalta, perquè crèiem que això ens prepararia pel que pogués arribar. Que burros!».

Perquè s’havien esforçat, realment, i des de feia molt de temps. Des que s’havien instal·lat a la caseta dels seus somnis, feia un grapat d’anys, havien aplicat els cinc sentits i tota la intel·ligència i dedicació a viure l’instant, mirant d’extreure’n tot el suc i de paladejar-lo amb consciència plena. Passaven pels mals tragos, d’aquells petits o no tan petits glops de fel que la vida no estalvia mai, amb l’impermeable cordat, el pas accelerat i la vista fixada al davant, on segur que acabaria sortint el sol. S’hi esforçaven, i havien arribat a creure que eren uns experts en allò tan tòpic de «gaudir de l’instant». I ho volien així no només perquè tenien plena consciència que es feien, que ja eren, grans, i que el camí del davant era descaradament més curt que el que havien deixat enrere, sinó perquè ja havien viscut el que era perdre’s, i en aquesta segona oportunitat volien fruir del que la vida els servia, amb una entrega total.

Perquè qualsevol dia de la setmana, una volteta en bici —calia que no fes gaire fred, ni vent, ni que estiguessin refredats, ni tenir algun encàrrec o obligació urgent…—, o un vermut al bar de la plaça, o l’estona de lectura a les gandules entre sol i ombra al racó de la mimosa, o una estúpida sessió de tele, o l’espera de la millor sèrie al sofà de les migdiades, o el dia que fins i tot es veien amb cor de…, qualsevol cosa que poguessin compartir era viscuda amb la consciència del seu valor, amb el convenciment que allò era exactament el que volien: un regal que no duraria sempre però que en aquell moment era real.

Avui, Ella se n’alegra i agraeix aquell carpe diem viscut i practicat amb dedicació. Ja no els hi podrà prendre ningú, malgrat que des de l’Enllà no pugui percebre el perfum de la felicitat passada, ni que a Ell sembli servir-li de gaire consol.

El nota tan cansat! No ha tornat a encendre la tele després de la conversa amb la Conxita, i seu desmantellat com si un pes insuportable l’aclaparés i l’esclafés contra el sofà. Ha posat els peus a la tauleta, sobre la mateixa revista que va agafar fa dies per no tacar-la —no veu que té el coixí pla que Ella li havia comprat per evitar la típica revista, just a la butaca del costat?—, i abandona les mans quietes a banda i banda del cos.

«Déu, ho donaria tot per poder agafar-te una mà i acaronar-te-la entre les meves. Poc, perquè de seguida te’n desfaries com sempre. Però almenys la tindria: premuda, calenta, viva. Sentir-te i que em sentissis. Treure’t d’aquest pou de solitud que t’ha engolit i que m’engoleix».

Mi querida María /

Querido Alejandro

De su buen corazón espero benevolencia para mi osadía, rogándole acepte la demostración de mi más profunda, así como sincera, admiración y simpatía (Barcelona, 7/4/1913).

primer sobre

L’aproximació i el prometatge

Tots els dies a tres quarts de tres passo davant de casa seva, i el fet que algun dia tingués la satisfacció de veure-la a vostè seria el permís per realitzar aquest acte esperat per mi des de fa molt de temps (Barcelona, 7/4/1913).

Aquell acte tan esperat des de fa temps és acostar-se a parlar-li, amb la intenció de començar una relació formal.

Li escriu d’amagat, és clar, tractant-la de vostè i en castellà, perquè qui s’atreveix a fer-ho en català, l’any 1913, a la Barcelona de l’alta burgesia? Una altra cosa serà com li parlarà, però a això encara no hi han arribat.

Com i de què es coneixen María Simón i Alejandro Morillo? Tot sembla indicar que ha estat a través de les germanes d’ell, la Cora i la Mercedes, també amigues de la María, i perquè ja s’han vist algunes vegades al Liceu. De lluny, però. Ella s’ha fixat en aquell jove pels seus ulls tristos; ell l’ha observada, funció rere funció, sense gosar aproximar-s’hi.

Mesos després, amb una confiança ja força consolidada, l’Alejandro li escriu:

Poses moltes pretensions amb el que vas fer de decidir-te tan de pressa, però hauries de confessar que si vas obrar així va ser per por que aquell jove dels ulls tristos al Liceu no fes cap tonteria i et comprometés. Però no t’enfadis perquè encara que ho cregui així també crec que cada dia estàs més contenta de la teva decisió i pensant-ho em poso molt orgullós (Barcelona, 30/8/1913).

Entremig s’han intercanviat un centenar de cartes, que segurament han alegrat aquells ulls tristos que la María havia volgut emparar. Les vuit primeres, totes del mes d’abril, són notes de contraban, on encara es tracten de vostè, dominades a parts iguals per la il·lusió, la por, els nervis i les incerteses.

A vostè li he de dir que, en donar els primers passos després d’un any i mig de reflexió, l’únic que em preocupava era el carinyo que en vostè pogués despertar. Comptant-hi, estic decidit a tot perquè, malgrat la diferència que hi ha entre vostè i jo, tinc prou i em veig prou capaç per fer que vostè i jo puguem ser molt feliços sense comptar amb ningú (Barcelona, 18/4/1913).

Uns primers passos que s’han produït amb celeritat, sens dubte, i que han passat per la temuda conversa amb el pare de la María, senyor absolut de la clau que pot obrir la porta a una primera aproximació.

La seqüència podria haver estat aquesta:

El 7 d’abril de 1913, l’Alejandro fa arribar una carta a la María —segurament a través de la seva germana Cora—, on després de disculpar-se per fer-ho per aquell mitjà, tot i que el seu ànim no és amagar res, afirma que encara seria més contrari al seu caràcter seguir esperant una oportunitat per parlar-li, sense saber si a ella li podria resultar impertinent, i li demana el senyal d’aquella discreta compareixença al jardí.

Al cap de menys d’una setmana es produeix aquest senyal-bandera blanca, ja que ens consta que l’Alejandro i la María parlen —al Liceu, al Teatre?— i, sens dubte, amb molta discreció. Tot seguit, ell es planta a casa d’ella, o a l’editorial de la qual és copropietari el senyor Simón, per a la primera i temuda entrevista amb el futur sogre.

Ve aleshores una segona carta de l’Alejandro, sense data, on informa la María de les sensacions de l’entrevista. Li diu que encara no es pot fer un judici del seu resultat, però que està molt angoixat i insegur, que ha quedat molt impressionat per la conversa i té por d’haver semblat molt poc comunicatiu i haver causat, davant d’aquell impressionant prohom barceloní, una pobríssima impressió. Amb tot, ha intuït que, com que el pare estima molt la seva filla, es prendrà l’assumpte de manera molt conscienciosa. Vol confiar que la bondat dels seus papàs i el gran amor que li tenen els guiaran cap a una solució favorable. Està impacient i esperançat, però tem la demora en la resposta.

Onze dies després de la primera, el 18 d’abril, arriba la tercera carta de l’Alejandro, amb paper del consolat del Paraguai i una salutació més propera: La meva estimada María. Angoixat i ansiós per la resposta del «sogre», li proposa una cita.

Tindria una gran alegria de poder parlar llargament amb vostè. Si no estic mal informat, sé que alguns diumenges va vostè a la missa de vuit o de dos quarts de nou a la Concepció; el proper dia jo hi seré, de vuit a nou i, si vostè hi és, procuraré parlar-li. Si no pot ser, comuniqui’m si us plau la seva opinió d’una manera o altra (Barcelona, 18/4/1913).

I la María l’hi comunica, amb una targeta gran amb un viu blau cel i una il·lustració molt delicada —el bust d’una dona amb un barret ple de flors i un altre pom a la mà— emmarcada dins d’un oval amb una mica de relleu. Tot del més pur estil modernista. És la primera carta que la María adreça a l’Alejandro —abans, però, ha fet arribar una targeta a la Cora, que exerceix d’alcavota, no fos cas que aquell eixelebrat la comprometés: Estimada Cora. Digues al teu germà Alejandro que estigui tranquil, que tingui una mica de paciència, que espero que tot anirà bé. Saluda’l afectuosament de part meva. Adeu, rep besos afectuosos de la teva amiga que t’estima. M. de las Mercedes Simón y Bach— i li confessa que li costa molt d’adreçar-li aquelles línies: […] pot creure que m’ha costat molt de decidir-me, perquè sempre havia dit que no escriuria mai a ningú sense que ho sabessin els meus papàs; però tinc plena confiança en vostè i per això m’he decidit a fer-ho (Barcelona, 19/4/1913).

Unes línies després, la María li insisteix que estigui tranquil, que creu que tot anirà bé, que només és qüestió d’uns dies de paciència, i li comunica que és impossible que es trobin a la Concepció perquè hi va amb la mamà i les germanes, i si els arribessin a veure i se n’assabentessin els pares es disgustarien molt. Compensa la negativa amb un comiat tranquil·litzador, que devia sonar a música celestial a les orelles del jove angoixat.

També crec que vostè desitjaria saber si sento carinyo per vostè, i li puc dir, Alejandro, que el dia en què li vaig parlar em va ser vostè molt agradable i que ara cada dia sento més carinyo cap a vostè. Pot comptar sempre amb el carinyo sincer de la María (Barcelona, 19/4/1913).

Al correu següent, hi ha la resposta eufòrica de l’Alejandro, que ha tingut un dissabte «de glòria».

És impossible que vostè es figuri com de feliç soc des de dissabte. Sense recordar-me del que ha de venir, que espero febrilment per part meva, em passo el temps projectant i somiant en la nostra felicitat, que amb el meu entusiasme ja considero segura (Barcelona, 21/4/1913).

La glòria ha vingut donada per la reiteració d’haver-la vist tres vegades, malgrat que encara no tenen el permís de parlar-se: al migdia sortint de casa d’un amic comú, a la tarda passejant i a la nit al Liceu, on ha sentit un benestar que compensa les males estones passades en nits anteriors. Amb tot, la felicitat el desborda.

María, estic encantat de la vida, potser exageradament, perquè de vegades he de recriminar-me a mi mateix, ja que em poso com un nen de content. És tanta la meva satisfacció que em sembla que tot i tothom en participa. Em passaria el temps parlant de vostè, però, com que això per ara no pot ser, fujo de totes les companyies (Barcelona, 21/4/1913).

En resposta —novament tria el format de la targeta gran, que té el mateix viu blau cel i l’oval amb il·lustració modernista d’una altra dama, aquest cop embolcallada en pells i plomes—, la María li comunica la bona nova: el seu pare li acaba d’anunciar que ja pot escriure a la Cora per dir-li que avisi el seu germà, i que li faci saber que l’espera al despatx per donar-li una resposta, que s’imagina que serà bona.

Li escric aquestes línies boja d’alegria i espero que a vostè, quan les llegeixi, també li passi igual. A mi també em passa com a vostè, tinc una alegria i una satisfacció que no havia experimentat mai, i és d’esperar que això anirà en augment (Barcelona, 22/4/1913).

Aquesta alegria desbordant fins i tot l’ha dut a escriure-li ella mateixa, tot i que li prega que faci veure que ha estat citat a través de la Cora. Tot seguit, l’insta que passi aquella mateixa tarda pel despatx.

L’última carta d’aquest primer període, s’entén que amb un permís força restrictiu, l’envia l’Alejandro a la María el 28 d’abril, només vint-i-un dies després de la primera i tímida aproximació. És la carta de la impaciència, de la frisança per allò que ja es pensa que s’està tocant amb els dits però que no s’arriba a abastar.

Excedint-me una mica del permís concedit pel seu papà, li envio aquestes línies amb el convenciment que si ell se n’assabenta perdonarà la meva falta (Barcelona, 28/4/1913).

Són quarts de dotze de la nit i es troba abatut perquè l’ha buscat arreu i no l’ha pogut trobar. A més, el dia anterior gairebé no han tingut ocasió de parlar, amb tantes coses que tenia per dir-li.

En canvi, em va agradar molt conversar amb la seva mamà, del tracte i l’afabilitat de la qual vaig quedar encantat; i d’això que li dic en pot prendre una part vostè, ja que estic convençut que és el seu mateix retrat (Barcelona, 28/4/1913).

L’Alejandro, sorprès per la pròpia impaciència, ja que sempre s’ha enorgullit de la seva impassibilitat i sang freda, reconeix que viu en un estrany neguit.

Estimada María, tinc tantes ganes que tot estigui arreglat de forma que ens puguem veure cada dia, que em sembla que si depengués de mi faria els dies de quatre hores i els mesos de vuit dies (Barcelona, 28/4/1913).

Aquesta és l’última carta de la llarga correspondència entre l’Alejandro i la María en què encara s’empra el tractament de vostè. A la següent, comencen a dir-se de tu i ja s’anomenen promesos.

La María

Era la cinquena filla d’un prestigiós editor barceloní, don Francisco Simón Font —cofundador de l’Editorial Montaner y Simón, ubicada al carrer Aragó de Barcelona, impulsor i president del Centre de la Propietat Intel·lectual i de l’Institut Català de les Arts del Llibre, a més de president de la Junta de Govern de la Casa de la Maternitat i membre de la Cambra de Comerç de Barcelona—, i de la senyora Ana Bach Bobés, una dona menuda i molt prima que segons els seus nets tocava el piano, cantava melodies de Schubert… i no parava de xerrar.

La María —en realitat havia estat batejada com a María de las Mercedes, però sempre l’havien anomenat, o s’havia fet anomenar, María— havia nascut el 1887, a Barcelona. Per tant, en iniciar la relació amb l’Alejandro tenia vint-i-sis anys.

El seu germà gran, el Francisco, havia mort un any després que ella nasqués, però en tenia tres de més grans que ella: l’Ana, la Magdalena i el Santiago, i una de més petita, la seva millor amiga i confident, la Carmen.

El pare, don Francisco Simón, es proclamava un republicà convençut, però tenia al menjador de casa una foto amb la reina Cristina, d’una visita a la Casa de la Maternitat, que mostrava orgullós a familiars i visitants. Quan va morir, l’any 1923, li van fer un enterrament a la Federica, amb un carruatge de cavalls guarnits amb plomalls negres que transportava el taüt, al qual seguia una corrua de nens tot al llarg del passeig de Gràcia.

La María tocava l’arpa, era molt religiosa i familiar i es beneficiava de la tranquil·la vida social i cultural de Barcelona. Era un paradigma d’una noia de família de l’alta burgesia barcelonina.

La família de la María —una autèntica troupe, integrada per tres generacions, que creixia a mesura que els fills es casaven i venien els nets, i per un ampli ventall de personal de servei: xofers, mainaderes, cuineres, cambreres, bugaderes…— gaudia d’un llarg estiueig de gairebé tres mesos, que repartia entre Lamalou i Puigcerdà i, posteriorment, entre Puigcerdà i Tona. Aquests estius van propiciar la llarga correspondència entre la María i l’Alejandro, el primer any com a promesos i la resta ja com a casats i pares de família.

La María i l’Alejandro es van casar el gener del 1914, a la parròquia de la Concepció de Barcelona, després de vuit mesos de festeig.

Van tenir tres fills: el Francisco, que va néixer el mateix 1914; la Mercedes, la mare de la Veïna, el 1917, i el José Oriol, que va arribar el 1920.

Amb els fills va aparèixer un personatge cabdal a la vida de la petita família: Dolores Sala Alcocer, la Nana, una mainadera mexicana que havia fugit del seu país en plena revolució civil. Un personatge estimat, i amb gran predicament entre el matrimoni i els fills, que va viure amb la família fins a la seva mort.

La María i l’Alejandro van fixar el primer domicili a casa d’ell, al carrer Ausiàs March, 12, però al cap de pocs mesos es van traslladar al passeig de Gràcia, 3, al mateix edifici on ja residia gran part de la família d’ella: els pares i algunes germanes.

Gràcies a l’abundant correspondència que intercanviaven i que s’interromp l’any 1925 —potser perquè deixen de passar els estius separats?, potser perquè ja no guarden les cartes?—, sabem que repartien els mesos d’estiu entre Puigcerdà i Tona, que van fer diversos intents de trobar una casa de lloguer més a prop de Barcelona i que, a partir d’un cert moment, passaven el mes de juliol a Premià, on estiuejava una part de la família de l’Alejandro.

La Guerra Civil va trasbalsar la vida de la família en tots els sentits, i els va obligar a abandonar el pis del passeig de Gràcia. Hi van tornar l’any 1941. Estava destrossat, i van decidir rehabilitar-lo i vendre’l.

Des de llavors, la María i l’Alejandro viurien al passeig de Gràcia, 36, en un pis de lloguer.

L’any 1952 va morir l’Alejandro, i tot seguit es van produir una sèrie de problemes familiars que van acabar amb la pèrdua de la fàbrica de teixits i la marxa d’un dels fills i la seva família a terres sud-americanes.

La María va morir el març del 1958, als setanta-un anys, d’un càncer de matriu que li havia estat diagnosticat un any abans.

L’Alejandro

Era el setè fill del matrimoni format per don José Morillo Llobet, comerciant, natural de Vic i establert a l’Argentina, i de la senyora Corina Doremus, nascuda a Montevideo, a l’Uruguai.

Havia nascut a Buenos Aires el 3 d’agost de 1883. Per tant, quan va iniciar la relació amb la María tenia vint-i-nou anys.

Encara que a la partida de naixement consta que era el setè fill del matrimoni, només es té constància d’un germà, el José (Pepe), i de quatre germanes: la Cora, l’Elisa, la Clara i la Mercedes.

La família, potser ja amb la mare morta, havia tornat a Espanya quan ell era un nen. El pare va morir a Barcelona, abans del 1913, any en què l’Alejandro i la María van iniciar la seva relació.

L’Alejandro dirigia una fàbrica tèxtil, «Blanch & Morillo. Fábrica de Tejidos de Novedades de Algodón y sus Mezclas», que havia fundat el seu pare amb un soci, Jaime Blanch Riera, l’any 1902. També era el cònsol general del Paraguai, càrrec que va ostentar durant onze anys, del 1909 al 1920. Les relacions diplomàtiques amb el país sud-americà sembla que tenien un gran predicament a la família, ja que el seu pare n’havia estat el cònsol entre el 1900 i el 1909, i el seu germà José, el vicecònsol, del 1909 al 1920, i el cònsol general després que el seu germà deixés el càrrec, del 1920 al 1924. L’Alejandro també havia estat cooperador i conseller d’honor de la Casa d’Amèrica.

El contacte amb la María es va produir a través de les seves germanes, la Cora i la Mercedes, amigues de la noia.

L’any 1913, quan va començar la relació, vivia al carrer Ausiàs March, 12, possiblement amb alguna germana encara soltera. Després de casar-se, el gener del 1914, aquest pis es convertiria en la casa familiar durant uns mesos.

Durant la Gran Guerra, les seves obligacions com a cònsol del Paraguai —basades fonamentalment en les relacions comercials, ja que el país era ric en cotó i en extracte tànnic, recursos indispensables per a la indústria tèxtil i de l’adobament a Catalunya— es van veure ampliades per la necessitat de donar suport als ciutadans paraguaians que es trobaven dispersos per Europa i propiciar-ne l’evacuació.

La Guerra Civil (1936-1939) li va comportar l’expropiació de la fàbrica, on se li va permetre seguir treballant amb un sou molt baix, i deixar el domicili del passeig de Gràcia per fer successius trasllats amb la família, al carrer Mallorca i a la Diagonal, acompanyats sempre d’altres parents.

Recuperada la fàbrica i instal·lats al pis de lloguer del passeig de Gràcia, 36, a l’inici de la dècada dels anys quaranta es va comprar una masia al Garraf, a mig camí entre Sitges, Vilanova i la Geltrú i Sant Pere de Ribes. Es deia Els Cocons. Segons la mare de la Veïna, la seva filla, sempre li havia agradat molt la natura però d’ençà de la guerra l’opció d’anar a passar temporades al camp li havia esdevingut una autèntica obsessió.

L’any 1951 li van diagnosticar un quist hidatídic o un tipus de tumor al pulmó. El van operar però només l’hi van netejar sense extirpar-l’hi perquè el tenia massa escampat. Va morir el gener del 1952, amb seixanta-vuit anys.

Algunes notes del primer sobre, i de la correspondència en general

1. Moltes de les informacions les trec directament de la correspondència. D’altres, potser un pèl més fantasioses, me les va anar proporcionant la Veïna quan em va venir amb la caixa de les cartes dels seus avis i em va fer un encàrrec tan particular. Les vam anar ampliant en converses posteriors.

2. La caixa en si ja és un poema. Atrotinada, d’un cartró que imita les aigües de la fusta, té unes lletres de pal a la tapa: «cartas de los papás (para quemar)». Dins, hi havia les dues-centes setanta-tres cartes, sense sobres, i alguns fulls solts de tipus divers que corresponen a diferents anys i autors: un gràfic de temperatura llarguíssim; l’esquela, retallada d’un diari, d’un cunyat d’A. mort a Salamanca l’any 1937 en plena Guerra Civil; una carta amb capçalera d’un paisatge de Lucerna i una lletra gòtica historiada en excés, que es llegeix molt malament, escrita en un idioma barreja de castellà, alemany i francès, i que adreça a M. un o una tal H., el 1899; els quatre fulls de La Vanguardia del 27/1/1939: «En este momento histórico La Vanguardia dice “¡Presente!”»; el certificat de baptisme d’A.; dues cartes de la Carmen, la germana de M., de l’agost del 1916, des d’un hotel d’Arenys de Mar; una targeta de visita d’A., amb rivet de dol, que conté una nota escrita a llapis, adreçada a M., i una llista de la compra de diversos fulls, enganxats amb una agulla de cap, amb els preus de cada producte.

Però l’autèntic tresor que amagava la caixa són les cartes, desordenades i barrejades, totes escrites amb ploma en papers de molt diversos formats, qualitats i característiques. La majoria de les signades per M. estan escrites en paper gruixut, de format petit, plegat en dos, alguns dels quals tenen un anagrama daurat, en relleu, que encercla les seves inicials. Amb els anys, aquest paper s’alterna amb d’altres, però hi predomina el de mida reduïda, molt d’acord amb la seva lletra diminuta, «de potetes de mosca», com en diu A. També en té algun amb capçalera de l’hotel balneari de Lamalou o amb un dibuix imprès de la casa de Puigcerdà, de Bellesguard.

Les cartes d’A. estan escrites amb formats més variats, però la majoria ocupen folis més grans, de diverses qualitats. Des de fulls amb gramatge dens, com les de M., fins a d’altres de molt lleugers, que gairebé transparenten. Molts tenen la capçalera de la fàbrica o del consolat del Paraguai. També hi ha diverses cartes escrites amb papers timbrats d’establiments de restauració —fondes, restaurants, cafès, balnearis…— on sopava alguns dies dels seus llargs estius, o feia una pausa en els desplaçaments a Puigcerdà. I en trobem també algunes amb ribet negre de dol, sobretot de l’any 1916. La més curiosa, però, és una de les primeres enviada a Lamalou, amb tres fulls, al primer dels quals ha enganxat un petit retrat de M., que encapçala amb una broma: Què et sembla aquest nou paper que he comprat? En diuen paper de la «Reina adorada». Apa! (Barcelona, 16/7/1913). Totes les cartes d’A. estan redactades amb una cal·ligrafia elegant, molt correcta i entenedora, i potser amb algun tipus de pauta, perquè les rengleres són impecables.

3. Sobre els escrúpols de la Veïna. Eren normals. A mi també me n’haurien agafat si es tractés de la meva família. Però, per sort, van guanyar les ganes de donar a conèixer el tresor d’una correspondència tan plena de memòria, de memòria històrica, com ara en diuen. Quan em va donar la caixa i em va fer l’encàrrec, em va fer jurar que de moment només m’ho miraria i que no es publicaria res si ella no hi donava el vistiplau. Voler i doler. Ara que ja no hi és, la pilota ha quedat a la meva teulada, amb la dicotomia de sempre entre el respecte a la intimitat de l’altre i el deure o el privilegi del testimoniatge d’una època, relativament propera, però ja clausurada. Aquestes cartes de la doble, no, de la triple traïció, em cremen a les mans. Hi segueixo treballant i ja veuré què en faig, finalment.

4. Sobre el certificat de baptisme d’A., que sol·licita l’any 1901 des de Barcelona, un munt de dubtes. Per què el devia necessitar als divuit anys? Per temes del servei militar? Va conservar sempre la nacionalitat argentina o tenia una doble nacionalitat? O triple, si fos possible, perquè als marges del document hi ha segells oficials del ministeri corresponent de la República Francesa, que potser es justifiquen pel cognom de la mare, Corina Doremus, uruguaiana però d’origen francès. També hi ha altres segells argentins que donen fe que el certificat és legal, que consta en tal foli de tal registre i que la signatura del capellà oficiant és autèntica. Finalment, hi ha una anotació, la que sembla més moderna, que diu: «Contrajo matrimonio en la parroquia de la Purísima Concepción y Asunción de Nuestra Señora de Barcelona en el mes de enero de 1914», signada per un prevere d’aquesta església. El certificat de baptisme, a banda de ser curiós, introdueix un altre dubte. S’hi afirma que es tracta del setè fill del matrimoni format per José Morillo, natural de Vic, de quaranta-dos anys d’edat, de professió comerciant, catòlic i que sap llegir i escriure, i per Corina Doremus, natural de Montevideo, de trenta-tres anys d’edat, de religió catòlica i que sap llegir i escriure, evidentment sense professió, a part dels seus set fills als trenta-tres anys! Aleshores, si A. era el setè, quan havia nascut i segurament mort un germà o una germana que no apareix mai a la seva història?

5. En relació amb A. i la seva etapa il·lusionada per la masia del Garraf, la Veïna em va deixar veure —i encara la conservo— la que segons ella era una de les poques fotografies, i sens dubte la més bonica, conservades d’ella amb l’avi. La Veïna deu tenir més o menys un any i mig i a A. n’hi deuen quedar no gaire més de tres de vida. A. seu en unes pedres, al costat del que sembla un pou, amb les mànigues de la camisa arromangades, pantalons amples amb gira i uns botins que semblen de lona, amb sola d’espart. La nena du petits monyos i un vestit emmidonat amb farbalans als tirants, està dreta, es recolza a les cames de l’avi i mira, amb cara de no tenir-les totes, un ramet de flors que ell li ensenya amb la mà que no usa per subjectar-la.

6. Caldria dedicar una especial atenció a l’evolució de les salutacions i els comiats per part d’A., ja en aquest primer bloc de cartes. Des del formal Senyoreta María Simón de les dues primeres fins a La meva estimada María, de la setena, per acabar arribant a la ja eufòrica de la vuitena, Mariucha meva. I també, pel que fa als comiats, que van des del formal, respectuós i ponderat de la primera carta, Del seu bon cor espero benvolença per a la meva gosadia, pregant-li que accepti la demostració de la meva més profunda així com sincera admiració i simpatia. Alejandro Morillo, passant pel més atrevit de la cinquena, Prometo ser en endavant més formal i retenir tant com pugui aquest carinyo que cada dia creix cap a vostè, d’Alejandro, fins a arribar a l’explosió del de la vuitena des de la seva recentment estrenada condició de nòvios formals: Adeu, la meva estimada Mariucha, me’n vaig al llit perquè demà he de llevar-me a les sis, però abans de fer-ho poso en aquesta carta amb tot el meu carinyo uns quants mimos dels molts que t’he de fer i amb què somia sempre el teu Alejandro. En canvi, en el cas de M., hi trobem molta menys variació i més convencionalisme en les salutacions: Estimat Alejandro o El meu estimat Alejandro, i uns comiats segurament ja molt atrevits per a la seva mentalitat, però igualment convencionals: Pot sempre comptar amb l’afecte sincer de la María, o Adeu, Alejandro, esperant poder-li parlar aviat, li envio un afectuós record. La seva María.

Els Gats

Mig dormia o tornava a mirar la pantalla del televisor, sense veu, fins que el rellotge de cucut de la cuina li ha recordat que ja eren les cinc.

«I tant que em va costar d’encolomar-te’l! Te’n recordes? “Si ja no sabrem on posar-lo”, “Si quines ganes de carregar amb aquest trasto la resta del viatge”… I mira-te’l ara, el bon servei que et fa desvetllant-te amb el seu cucut impertinent».

Ella el veu que s’aixeca en dos temps, com si tota l’ossada, queixosa perquè se l’obliga a posar-se en moviment, se li rebel·lés. Després es fixa en com s’agafa a la barana per pujar a l’habitació, on deixa les sabatilles i es posa els «sabatots del jardí», uns d’autèntics que van sortir de ves a saber on, però que sempre ha emprat per ajudar-la al jardí del davant.

«Ara ja no és ajudar, carinyo. Ara et toca conservar el que hi ha de plantat, que tot just comença a despertar. Després de l’hivern tan rúfol que ens ha fet, ja convenia una mica de verdor i de flors, encara que no te les miris gaire. Perquè fer una petita excursió al Garden i firar-te noves adquisicions primaverals ja seria massa, oi, pobret meu? Això sí, confio que no deixaràs morir el que hi ha plantat o surt motu proprio. El teu sentit del deure, a prova de qualsevol contingència, ens salvarà el jardí, n’estic convençuda».

Amb els sabatots de combat, surt al jardí que no es mira mai com Ella feia.

«Hauries de treure les fulles grogues de l’hibisc i d’aquest ficus benjamí que se’ns ha fet un arbre. I les flors seques dels geranis, que no paren de treure’n de noves. I també s’han d’arrencar els herbots que gairebé ofeguen els brots de les tomaqueres. No et fa il·lusió que tornin a sortir totes soles?».

Ell, aparentment, no veu res de tot això: va de dret a la caseta dels testos i les eines i comença a desenrotllar la mànega. Ha d’aprofitar l’última claror per regar, que avui és dimecres i fa setmanes que no plou. A la lleixa, damunt de l’aixeta de l’aigua, hi veu la renglera d’ampolles d’adob. Se’n deu haver de posar, ara que s’acosta la primavera? Però quin, i quant, i cada quan? Sembla que s’ho rumia mentre les va agafant d’una en una, les espolsa i en llegeix les etiquetes. Després, les torna a deixar, desanimat.

—Si fa o no fa, totes diuen el mateix, totes serveixen per a tot i no n’hi ha cap que concreti. Ja l’hi preguntaré a la Nena, quan vinguin per Setmana Santa… Si venen, és clar, perquè la canalla ja estira i això d’anar a veure els avis… L’avi… En canvi, amb les plantes de dins, les tres que queden després dels viatges dels Gats, és més fàcil. A l’armariet de sota la pica només hi ha una ampolla que hi diu «Fertilitzant», i en l’etiqueta, amb lletra seva: «Un cop/setmana: primavera i estiu. Un cop/2 setmanes: tardor i hivern». En canvi, aquest fotimer d’ampolles… Segur que ni Ella sabia que les tenia.

«Això de parlar sol és nou. Bé, nou d’aquests darrers mesos, és clar, perquè abans prou que en tenies, de seguir-me a mi, tan xerraire que soc. Ara és com si pensessis en veu alta, amb una veu fluixeta, això sí, com si verbalitzar els pensaments t’ajudés a comprendre’ls, com si la veu, encara que només sigui la teva, et fes una mica de companyia».

Abans d’obrir l’aixeta, comprova la posició del broquet de la mànega. Després comença a regar de manera sistemàtica, d’esquerra a dreta, acompanyant la llum que ja declina cap a l’oest: primer la buguenvíl·lia, que algun dia haurà de fer podar perquè ja s’enfila fins a la finestra del dormitori; després els parterres de sota la paret de l’est, les clívies que van sembrar el primer any i que s’han multiplicat a cada nova primavera, i les alegries que, puntuals com sempre, comencen a brotar espontàniament allà on les van plantar fa no sap quants estius; tot seguit els testos de geranis resistents a totes les papallones malignes que puntegen la barana sobre les roques i el racó de la mimosa, ja sense flors i un pam més alta cada any.

«El meu raconet de lectura d’estiu… On deu haver anat a parar la gandula i la tauleta de vímet on amb prou feines aconseguia encabir les ulleres de prop, el llapis i la maquineta, el llibre de torn i el quadern dels pensaments que no es podien deixar escapar?».

Li falta encara el racó dels cactus, que rega molt poc —sempre ha sentit dir que volen poca aigua si no vols que se’t podreixin—, i el massís dels rosers que ja exhibeixen moltes poncelles, algunes a punt d’obrir-se.

I ja està. Recull i cargola la mànega i la torna a penjar a la caseta de les eines.

Seurà uns moments al banc de fusta de darrere els geranis i s’encantarà amb el festival de taronges i daurats amb què el sol s’acomiada rere la línia de la costa, a la dreta del poble? I ara! Ell només mira el terra, i revisa que no s’hagi entollat gaire: té entès que sempre és millor que les plantes pateixin una mica de set que no pas que s’ofeguin per excés de reg.

«Deu ser per això que no me n’he acabat d’anar i que només et puc veure a tu… Et trobo tan desvalgut, tan tancat en el teu remugar que t’aïlla… Ni t’adones que és l’hora bonica! Tantes vegades que ens havíem avisat, algunes tu, moltes més jo, que era el moment d’aixecar els ulls d’allò que estiguéssim fent, de sortir i d’abocar-nos a la barana per veure la desaparició tan espectacular del sol! Com dues criatures amb una joguina nova que no s’acaben de creure. Perquè va ser-ho, una joguina, la nostra caseta vora el mar, no trobes? Quan vam tornar, després del Daltabaix… Bé, ja callo, ja. A tu no t’ha agradat mai que recordi allò del Daltabaix… Però ho va ser, i dels grossos. Diguem que, quan ens vam casar per segona vegada, instal·lats de ple a la cinquantena i tremolant a parts iguals de por i d’il·lusió, tots dos vam saber que no podíem continuar vivint com si no hagués passat res, que calien canvis significatius i que els més importants havien d’afectar les feines i el lloc on ens estaríem. No va poder ser immediatament, és clar, un dels Bessons encara era a casa i calia fer molts números i tancar moltes carpetes per no fer un altre pas en fals. Tu ja estaves tip de la farmàcia que havies agafat en tornar d’Estrasburg. Te’n queixaves contínuament i deies que t’avorria fer de botiguer amb bata blanca, o sigui que la possibilitat d’un traspàs tranquil i en bones condicions era l’horitzó més temptador. Jo ho tenia més fàcil, perquè podia demanar una jubilació anticipada a la biblioteca i seguir ajudant en l’economia domèstica amb les petites col·laboracions que des de feia anys em servien per matar el cuquet d’artista frustrada: exposicions fixes o itinerants, mostres, hores del conte, itineraris, xerrades, debats literaris… Bé, les mateixes activitats que havia començat a organitzar des de la biblioteca i que després duia allà on algú les demanés. Tot plegat, reminiscències, nostàlgia de tanta creativitat que havia abocat a la nostra Respirem. Te’n recordes? Els estudis de biblioteconomia i documentalista, els havia tingut clars des de ben joveneta: els paperots ben plens de tinta, les històries passades, els relats ficticis, l’encadenament de successos dels uns i dels altres em semblaven una ampliació de la vida de cada dia, aleshores massa esquifida vista pels meus ulls d’adolescent desconcertada. Però després… El dia a dia de la biblioteca municipal em queia al damunt, tu ja ho vas viure. Jo també em sentia una mica la botiguera, sense bata blanca en el meu cas, que despatxava productes molt estimats que no sempre eren valorats i tractats com hauria volgut. Aleshores ens vam empescar allò de la Respirem, als baixos de casa dels pares, a Sant Andreu. Tu vas ser imprescindible en aquella aventura. Jo tenia la idea: una llibreria especialitzada en literatura epistolar —era una premonició?— amb una sala mínima per a exposicions de petit format i actes culturals diversos: presentacions, xerrades, recitals… i quatre taules i una barra on es poguessin servir cafès, sucs, infusions i alguns còctels dels que aleshores acabàvem de descobrir. Una bogeria, un somni que s’acostava a una temptativa suïcida, i que no m’hauria vist mai amb cor de tirar endavant si tu no m’haguessis donat la primera empenta… i les moltes altres empentes i cops de mà que vaig necessitar per obrir-la. La “cafexposillibreria”, la vas batejar, per fer riure els nens. I, sense tirar coets, la Respirem va anar fent. Teníem el petit cercle de fidels que tant s’empassaven una presentació com l’exposició d’un amic o qualsevol xerrada que haguéssim programat. Es venia algun llibre, pocs en realitat, però la cafeteria compensava i, a més, teníem ben clar que a un somni materialitzat no se li podia demanar que, a sobre, es convertís en el negoci del segle. Sense tenir en compte que el que proveïa de garrofes la taula familiar eres tu, que en aquell temps tenies un molt bon sou. Amb els tres nanos, no ens sobraven calés, per descomptat, però tampoc ens en faltaven. No hem estat mai gaire de luxes, tu i jo. Després, amb el Daltabaix —perdona, perdona…—, la Respirem va passar a millor vida; bé, si es pot considerar una vida millor convertir-se en un local on es reparen ordinadors i es venen elements informàtics, que és el que ha acabat sent des que la vaig traspassar. I jo cap a la biblioteca, amb el cap cot i l’actitud humil del fill pròdig que torna a la casa del pare. Calia assegurar uns ingressos estables i despatxar llibres era més segur que l’aventura de la Respirem, sobretot en solitari i en hores baixes. L’únic aspecte positiu va ser descobrir que les biblioteques ja eren una altra cosa, que s’havien omplert de vida i de gent que les feia servir no només per agafar llibres. Les “activitats complementàries” em van ocupar, distreure i donar el glop d’aire que necessitava. Però et deia que quan ens vam tornar a trobar —i visca els eufemismes!—, una de les coses que calia canviar era el domicili. La casa, el barri, la ciutat… Tot estava contaminat de records bons i dolents d’un passat que necessitàvem deixar enrere. Sobretot era imprescindible no esborrar, que això no s’esborra mai del tot perquè ha estat escrit amb tinta permanent, sinó deixar de mirar aquells moments, aquelles paraules, aquelles ferides que havien quedat enganxats pels racons i encara coïen. Volíem escapar-ne, i l’escapada es va acabar encarnant en la caseta del teu Oncle. La caseta amb l’hortet, li dèiem de sempre. Però quan vam decidir el canvi imprescindible, l’Oncle encara era viu i en gaudia de manera intermitent: feia un parell d’anys que s’estava en una residència, on havia volgut recloure’s quan havia descobert que viure sol amb tantes xacres no és el mateix que viure sol perquè et dona la gana, com havia fet fins ben passats els vuitanta. A la caseta el dúiem de tant en tant, si ens tocava fer-li de cangurs i l’Oncle estava prou estable perquè li permetessin sortir a passar el dia fora. La nostra pregunta “On vol anar avui, Oncle?” tenia una única resposta, “A casa!”, i hi fèiem cap. I passàvem el dia tots tres a la casa amb l’hortet abandonat, que ell no volia ni veure. Mentre nosaltres preparàvem un dinar, que ja portàvem mig cuinat, ell seia al jardí quan feia bo, o a dins, amorrat a la llar de foc, si feia fred o el vent bufava massa fort. L’Oncle, conco i vividor fins que ja no va poder ser-ho, era l’únic germà viu de la teva mare i tu, l’únic nebot prou responsable per fer-se’n càrrec ara que s’havia tornat tan fràgil. Nosaltres dos aprofitàvem aquells dies, mentre ell feia capcinades a l’ombra de la mimosa o a la seva butaca de vellut verd tan ratat, per airejar la casa i anar posant una mica al dia aquell cau en què havia passat la seva vellesa daurada. L’Oncle, que tenia la pretensió d’arribar a centenari i desconfiava que els pocs estalvis i la prima pensió s’estiressin fins aleshores, havia volgut posar a la venda la caseta tan bon punt va ingressar a la residència, però passaven els anys i no es venia: massa solitària, massa allunyada del poble i, a sobre, gravada encara amb les restes de la hipoteca que havia subscrit en comprar-la a l’hora de la jubilació. Nosaltres, aleshores, no pensàvem en “aquesta” caseta amb l’hortet, però sí en una caseta, amb hortet o sense, a la vora del mar. Això sempre havia estat obligatori. Fins i tot l’havíem buscada, amb més o menys convenciment, quan vam fer aquella mena de viatge de les segones noces. Te’n recordes? La represa de l’amor ens havia retornat una diguem-ne joventut i un hippisme que no havíem practicat mai quan érem joves de debò, que ens havia fet decidir a agafar el cotxe i “anar cap avall”, sempre per carreteres costaneres, fins a Màlaga, com a mínim. Paràvem, menjàvem i dormíem allà on teníem fam, estàvem cansats o hi havia una bona foto a la qual no ens podíem resistir. Jo, a més, m’enrotllava amb tothom, deies tu, i és que tot m’interessava: els costums, les festes, els girs lingüístics, les tradicions, la gastronomia… Sempre amb l’orella i l’ull atents a possibles temes per a treballs futurs, llavors que havia descobert la meva vocació de “documentalista i agent cultural” a les biblioteques renovades. I alguna caseta ideal, en algun indret ideal, sí que hi vam descobrir, i per descomptat que va ser degudament fotografiada i arxivada per ser explorada el dia que poguéssim donar ales al nostre somni. Tan lluny, però… Encara no gosàvem establir-nos a tants quilòmetres dels nostres, de tota la nostra vida. Feia vertigen. Fins que la mort de l’Oncle va precipitar la decisió. Això i que el Gros havia trobat la feina de la seva vida i marxava a empaitar bestioles en perill d’extinció a les muntanyes de Cantàbria. Finalment, tu vas fer el cop de cap i jo al darrere, només faltaria! Vam posar a la venda el pis de Barcelona, vas traspassar la farmàcia, em vaig acomiadar de la biblioteca amb la promesa de seguir-hi col·laborant puntualment en les activitats que sorgissin, vam fer uns quants, bastants, arranjaments a la caseta per deixar-la totalment al nostre gust, vam liquidar les restes de la hipoteca i ens hi vam instal·lar. I, mira, gairebé tretze anys, l’hem poguda viure junts. Segurament els més feliços, o almenys els més serens i plens de la meva vida. I tu encara l’has de seguir gaudint molts més, rei meu. Una mica de paciència i tornarà la vida, ja veuràs».

Quan, amb els sabatots de regar a la mà i descalç per no tacar de fang el parquet que ja demana una bona repassada, puja l’escala per posar-se les sabatilles, s’atura, sorprès, al replà del primer pis i la mirada se n’hi va a la porta oberta del despatx, al pis de dalt. Ella el veu vacil·lar. «Per què està tan oberta, si no hi entro mai i la Paqui no ha vingut des de dijous?», sembla rumiar amb l’expressió preocupada que li uneix en un angle agut les celles damunt del nas, un angle que a Ella sempre li ha fet somriure. Què fa oberta aquella porta si Ell no en traspassa mai el llindar? Encara no s’hi veu amb cor… encara no.

«“El cau dels teus papers”, li deies, i realment era el meu regne exclusiu. Per això me’l vaig triar al segon pis, en aquella mena de golfes destinades a emmagatzemar tots els sobrants de les nostres vides, dalt de tot per estar-m’hi sola, ben aïllada. Primer de tot les vaig dividir: una meitat per a l’amuntegament de caixes i andròmines diverses; l’altra meitat per al meu estudi, gairebé tan plena com la dels trastos, però exclusivament de papers: arxivadors, carpetes, llibres i dossiers. Allò que tu deies “els teus papers”, per simplificar, i on rarament entraves. I és que precisament per poder-ho tenir fet una olla, com Déu mana, i gaudir de l’única finestra sota teulada que té vistes al mar, vaig cedir l’habitació del primer pis, la del darrere, als convidats. Te’n recordes?».

En la distribució inicial tots dos havien pensat que l’estudi havia d’anar al primer pis, a l’altra banda del passadís, al costat del bany petit i de l’habitació destinada en primera instància als convidats. Finalment, però, després de donar-li moltes voltes, Ella s’havia decantat per un espai més reduït, més aïllat i, sobretot, de cara al mar, de manera que n’hi van quedar dues, d’habitacions de convidats —tan pocs que en solien tenir, amb els fills i els nets escampats pel món…—, sense mar, però amb vistes a l’hort recuperat, les vinyes i els quatre pins de la muntanyeta que els separa de la carretera que va al poble. Si n’havia passat d’hores i més hores en aquest estudi poti-poti! Sobretot des que hi havia traslladat tot el material de la Veïna, allò que l’havia tinguda segrestada, fins que ja no va poder seguir.

«Tenia un sistema de treball molt especial, molt meu, ho he de reconèixer. A la taula encarada a la finestra, tan llarga que m’havia semblat al començament!, la pantalla de l’ordinador i les dues orquídies havien quedat assetjades per col·leccions de carpetes d’acordió, de fitxers de calaixos que ja no tancaven i per on apuntaven centenars de fitxes classificades amb gomets de colors, de llibretes plenes de punts i pòstits amb resums superposats, i de mitja dotzena de pots de retoladors fluorescents, llapis i puntes fines. Sobre el teclat, més pòstits amb les notes de les consultes urgents que havien quedat pendents. I al terra, encara, dossiers en equilibris difícils i els llibres i diccionaris de consulta més freqüents. Jo m’hi aclaria, però. Bé, d’aquella manera. En la fase en què em trobava d’ordenació i elaboració de materials, potser no gaire, però trobo que era prou sistemàtica dins del caos».

De vegades, perquè li feia pena deixar-lo sol tanta estona, agafava una llibreta i el portàtil i baixava a treballar al saló. Però aleshores Ell, que escoltava música o veia alguna sèrie, acabava posant-se els cascos per por de molestar-la i Ella se’n tornava al cau, que era on realment estava còmoda.

«En canvi, ara, no en sents mai, de música, i quan mires la tele fas pinta de no veure-la gaire, pobret meu!».

Sense abandonar l’expressió de preocupació, encara descalç i amb els sabatots del jardí a la mà, Ell puja l’últim tram d’escales i entra a l’estudi, que ha estat defugint des del dia que, després de la tournée per les cases dels fills, s’havia hagut d’enfrontar amb el silenci de la casa buida. Aquella tarda hi havia pujat sense ni adonar-se’n, completant la ruta de les estances, tot d’una estranyes. Ja a dins de l’estudi, s’havia quedat palplantat davant la taula amb tanta lletra familiar que li esgarrapava la pell de la gola i l’hi estrenyia allà on potser hi hauria d’anar el que anomenen ànima. No havia pogut tocar ni llegir res. Havia reculat i tancat la porta amb un cop sec, per córrer a la nevera desèrtica buscant alguna cosa que li suavitzés la grapa del coll.

Avui, en canvi, ha quedat paralitzat a la mateixa llinda.

—Què és això? Els refotuts Gats… No li vaig deixar ben clar que aquesta habitació havia d’estar tancada, que no calia tocar-la? Que potser més endavant… Però aquest coi de Paqui sempre ha estat d’idees fixes: que s’havia de ventilar de tant en tant, que almenys calia deixar la porta dos dits entreoberta perquè si no tants papers s’acabarien florint… Doncs té, ja els han ventilat! I ara, què?

Ella s’esgarrifa amb Ell veient l’obra dels Gats, que, segurament buscant restes de la seva olor cada cop més difuminada, han convertit el caos ordenat en caos absolut. Dos Gats capiculats —adormits plàcidament al costat del teclat en una taula gairebé desembarassada que contrasta amb el terra, invisible a causa de l’escampall de papers, llibretes i arxius esbatanats— que ara fugen esperitats i sorpresos, després que els sabatots de regar els impactin amb tota la ràbia del braç que els ha llançat i que ara tanca la porta amb la mateixa fúria.

—Fora d’aquí, animalots! Que es floreixi tot si vol!

Els Gats, la Gata i el Gat, havien arribat sense buscar-los. Primer, ella, que voltava per les roques de la cala del costat i que de mica en mica, com que li posaven menjar —feia pena de veure aquella pell tan deslluïda i tot el costellam que es marcava damunt la panxa penjant—, es va anar acostant al jardí fins a quedar-s’hi. Ell havia insinuat dur-la al veterinari per esterilitzar-la, però Ella s’hi havia negat. «Si per aquí no hi ha més gats… Es posaria com una truja, pobreta!». Però sí que n’hi havia, de gats, o almenys n’hi havia un, que la va deixar prenyada al cap de poques setmanes d’haver-la acollida. De tota la gatada, van decidir només deixar-n’hi un, el Gat, i els altres van desfilar cap a un centre d’acollida de la rodalia prou poblat. La Gata, aleshores ben «arreglada», era d’Ell; el Gat, totalment d’Ella. I semblava que els haguessin clonat els tarannàs. La Gata, sobretot després de l’operació, era la viva imatge de la serenor: dormia o semblava reflexionar hores i hores en els seus llocs preferits, sempre a la vora d’Ell, amb els ulls ben rodons fixos en l’objecte adorat. El Gat, en canvi, era un belluguet tafaner a qui ni la seva respectiva operació havia aconseguit apaivagar. La seguia allà on anava i mossegava fins a foradar-li qualsevol peça de roba que deixés fora de lloc, com si volgués menjar-se la seva olor. Un amour fou, deia Ell, que preferia l’adoració respectuosa de la Gata, amb la mirada i des d’una distància còmoda, a l’amor invasiu del Gat, que quan Ella treballava s’havia de plantar a la seva taula, jugar amb els llapis i remenar els fulls, fins que, derrotat, pretenia jeure a dormir sobre el teclat.

«Pobrets Gats. Pobret Gat, sobretot! I pobret tu, estimat meu. Què en vas fer, les setmanes que vas estar fora, a casa dels fills? Segurament no et va quedar més remei que dur-los a la mateixa casa d’acollida on vam deixar la resta de la gatada. Espero que amb els anys fos menys depriment. Us he deixat tirats, pobrets meus, ben orfes. I jo també me’n sento, d’òrfena, no sabeu com. Òrfena en aquest Enllà profilàctic! Té nassos!».

I ara, a més, li dol contemplar el munt de paperassa informe en què s’ha convertit el seu treball dels últims anys! Un treball tan incert com suggeridor, tan absorbent com gratificant, tan ple de dubtes com d’expectatives. Si Ell s’hi veiés amb cor d’endreçar-lo, potser algú o altre el podria continuar, a la seva manera, per descomptat. I encara sort que les cartes originals eren a l’armariet amb porta de vidre, l’únic que es pot tancar amb clau, ben desades i ordenades en grans sobres datats! Si arriben a ser a la taula…

Aquelles cartes, tan llamineres de fer sortir a la llum però amb un futur tan ple de dubtes… Les cartes de la doble traïció, les havia anomenades la Veïna, abans que ella les rebategés de la triple, de la quàdruple… o ves a saber de quantes més traïcions!

La història havia començat feia bastant temps. Uns quants anys abans de morir, la Veïna havia rebut una sol·licitud de col·laboració de la Fundació Tàpies, ubicada a l’edifici d’una cèlebre editorial fundada pel seu besavi, amb un soci, a finals del segle xix. L’havien informat que preparaven una exposició sobre els orígens de l’edifici singular que els acollia i sobre els fundadors d’aquella mítica editorial que havia situat Barcelona al cim de la indústria de les lletres de l’època. Volien commemorar el cent trentè aniversari dels seus inicis i s’adreçaven a tots els familiars localitzables per demanar-los el que hi poguessin aportar: documents, fotografies, objectes… —en préstec, per descomptat—, que il·lustressin la vida i la història d’aquella institució. La Veïna de seguida havia pensat en la caixa de les cartes, que no recordava on l’havia entaforat però que aviat va descobrir damunt de l’armari de la roba blanca. Una caixa de cartró que imitava la fusta però que no era de fusta —ho demostraven les cantonades abonyegades en què apareixia el gris del paper—, amb una tapa on la seva mare havia escrit amb lletres de pal i cursiva «cartas de los papás (para quemar)». Un fotimer de papers de diferents formats amb rengles atapeïts i dos tipus de lletres ben diferenciades, sense sobres però per sort perfectament datades. Les cartes dels papàs, és a dir, dels avis de la Veïna, la María, filla d’un dels editors, i l’Alejandro, el seu promès i després marit.

Cartes de la doble traïció, les havia anomenades quan les hi va presentar, perquè la seva mare li havia demanat que les cremés quan ella faltés, cosa que evidentment no havia fet, com tampoc havia estat capaç de destruir-les la mare de la Veïna davant del prec de la seva, aquella María que signava la meitat de les cartes. «No he tingut mai esma d’endreçar-les, ni les he llegides senceres. I no sé si poden contenir informacions que convinguin per a aquesta exposició que prepara la Tàpies. Però he pensat… Tu no te les podries mirar? Hi entens molt, d’això de papers antics i d’exposicions. És només perquè em diguis si tenen algun interès. Es veu que encara falten molts mesos per a l’aniversari: tenim temps abans de decidir què en fem», li havia dit, amb cara de prec disfressat de disculpa.

«Prec? Disculpa? Un tros de regal, aquella caixa de cartró que volia semblar fusta! Com m’hi hauria pogut resistir? Una correspondència tan extensa que abraçava part del primer quart del segle passat! L’oportunitat de furgar en la vida d’una parella que devia ser coetània dels meus avis que no havia pogut conèixer, de remenar papers tan vells, de tafanejar la vida d’uns altres…! Crec que ni tan sols vaig dissimular ni fer veure que ho entomava com un favor! A bodes em convides! Vaig agafar la caixa com si fos el Sant Grial i m’hi vaig submergir com qui es llança a una piscina de xampany francès».

A partir d’aquell dia havien seguit setmanes, mesos, de gaudi pur: classificar, transcriure, començar a destriar els temes de la quotidianitat, resseguir l’evolució dels sentiments, observar de primera mà els costums d’una època i d’una classe social molt marcada, treure el nas a la intimitat d’una parella i als moviments dels satèl·lits familiars; submergir-se en unes vides autèntiques, en uns personatges que havien estat, que havien viscut en unes coordenades de temps i espai concretes i que ara se li revelaven amb enormes dosis d’innocència i autenticitat!

Després la cosa s’havia anat embolicant: la Veïna, veient el seu entusiasme, que depassava l’exposició i s’orientava cap a altres possibilitats de publicació, havia començat a dubtar. Normal, havia pensat Ella: «Jo hauria fet el mateix si fossin les cartes dels meus avis». Ell també l’hi insinuava, tímidament, amb respecte, sense voler influir en una decisió que no li pertocava: que si el respecte a la intimitat, que si la privacitat… Tenien raó. Ella se n’adonava, però el material li semblava tan llaminer, tan valuós, tan digne de veure la llum. Fins que…

«Però ara què fas? Tanques la porta i prou? Te’n vas tan tranquil? Ni tan sols t’ajups a recollir les llibretes més grans o els arxivadors? No veus que estan agafant males formes? Va home, la mort, les morts, ja han escombrat els dubtes, no trobes? Ara ja no compta la doble traïció, ni la triple, ni… Almenys, no ho deixis tot remenat per terra, tu que saps el munt d’hores que hi vaig esmerçar, i tantes il·lusions, tantes incerteses, tanta vida. Algú o altre ho podria seguir, potser. I a tu mateix, no et serviria de distracció? Va home, torna-hi, sisplau!».

Querida María de mi corazón /

Mi querido Alejandro

Y cada vez que levanto los ojos del papel, me figuro verte delante de mí mirándome como tú sabes mirarme y como lo harás durante las horas de felicidad que en este sitio pasaremos juntos (Barcelona, 5/5/1913).

segon sobre

Ara que ja són nòvios, cal afrontar la primera separació

Te’n recordes, Nano meu, de què fa un mes, avui? No ho dubto. Em sembla veure’t pel passeig de Gràcia i venir cap a nosaltres amb una cara tota satisfeta i dir-me que ja érem nòvios. Quina alegria tan gran vaig tenir. Després, a la nit, al Novedades, tota la nit juntets. Alejandro meu, has d’estimar molt, molt, la teva María perquè ella t’estima cada dia més (Lamalou, 30/7/1913).

A l’última carta des de Lamalou, des del primer dels exilis d’aquell interminable primer estiu, la María recorda el dia que l’Alejandro li va fer saber que ja no eren promesos clandestins, que l’insubornable pare havia donat el vistiplau definitiu, que ja es podien considerar oficialment nòvios i que havien començat a parlar d’una data per al casament.

Les coses podien haver anat més o menys així: «El xicot convé, ha superat tots els filtres de seguretat. La Nena hi està més que entusiasmada. Doncs que es casin al més aviat possible, que cal evitar perills innecessaris».

Amb tot, ells dos, la María i l’Alejandro, ja tenien pensat el casori des del primer vistiplau, encara tímid i condicionat, arrencat a començament del mes de maig.

Amb quina ànsia espero aquell temps en què aquí, entre aquestes mateixes parets, no em trobaré més sol i sí acompanyat de la meva estimada María (Barcelona, 5/5/1913).

Les quatre parets són les de la casa familiar, al carrer Ausiàs March de Barcelona, des d’on l’Alejandro escriu la primera carta conservada en què s’empra el tractament de tu.

A partir d’aquí, i sempre entre ells perquè el prometatge oficial encara estava en mans del gelós editor, van avançant sense titubeigs.

Perquè no se t’oblidi aquesta data, guarda l’anell que enrotlla aquesta carta on l’he feta marcar, com espero també que en farem marcar dues més que seran igualment acabades en 13 (Barcelona, 21-22/5/1913).

Arribats en aquest punt, sorgeixen dues consideracions ineludibles. La primera: per quin mitjà l’Alejandro fa arribar aquestes cartes mig clandestines? No sembla probable que les facturi per correu ordinari, amb la doble quartilla de paper d’un gruix considerable enrotllat dins d’un anell. I la segona: aquesta segona data acabada en 13, que l’enamorat vol fer gravar en dos anells més, no apunta inexorablement a la intenció de casar-se abans d’acabar l’any, només vuit mesos després d’iniciar la tímida aproximació?

Com el mateix Alejandro evidencia en l’esmentada carta, escrita a tocar de mitjanit, un cop trencat el primer glaç la primavera empeny amb tot l’ímpetu.

Serveixi aquesta carta per recordar-te que avui s’acompleix un mes del dia en què ens van concedir aquell quart d’hora que vam trobar tan curt i que així i tot no hem d’oblidar mai per haver estat el primer pas en el camí de la nostra felicitat. […] De les roses que t’envio [això explica el sistema de fer arribar el correu?] pots comptar-ne les fulles que hi ha, perquè sàpigues el que em deus, ja que cadascuna representa un X. Soc una mica exagerat i t’espantarà haver-ho de pagar, veritat? Jo en canvi no faria res més que pagar-te comptes d’aquests! (Barcelona, 21-22/5/1913).

Després, en cartes posteriors, descobrirem que cada X és un petó. Tenen pressa, queda clar.

Per desgràcia, amb l’enamorament en plena efervescència, ja plana damunt dels novells amants el fantasma de la primera separació, llarguíssima, insuportable en aquell moment. La María i l’Alejandro s’hi preparen com poden i intercanvien fotografies, «retrats», per endur-se’ls o quedar-se amb la figura estimada, a falta de la persona real. En una targeta gran que no té data, però que s’endevina que arriba en vigílies de la marxa, l’Alejandro escriu:

He triat el de bust, no perquè hi estiguis millor, perquè a tots dos estàs divina com ets, sinó perquè em sembla que veient-te de mida més gran em semblarà que et tinc més a prop.

La partida arriba inexorablement el 10 de juliol, i aquell mateix matí a les set l’Alejandro escriu a la María des de la fàbrica, perquè la carta surti amb l’exprés i ella no es quedi sense ni un sol dia.

Ja fa molta estona que soc aquí arreglant-ho tot per poder arribar amb puntualitat a l’estació. Que Déu vulgui que puguem estar junts una bona estona. Estic molt trist de pensar en els dies que estaré sense veure’t i ja voldria haver arribat al 15 de setembre per no deixar de veure’t cap dia (Barcelona, 10/7/1913).

I a la nit, trist i enyorat, hi torna per explicar-li el seu primer dia en una Barcelona buida de sobte.

Quan t’he deixat, més ben dit, m’has deixat, he anat a la fàbrica fins a les dotze i després a dinar a casa en companyia de l’Eduardo, que té la seva dona a Premià, i del tronera del Pepe. A la tarda he tornat, per variar, a la fàbrica, fins a les vuit, que he vingut a sopar, esperant amb ansietat acabar i posar-me amb el teu retrat al davant a dir-te tot el que se m’ocorri, com estic fent ara. Després de tants dies de veure’t diàriament, em sembla impossible que aquesta nit no pugui veure’t, així que calcula com de més impossible m’ho semblarà demà (Barcelona, 10/7/1913).

L’Alejandro confessa que quan l’ha vista marxar, he estat a punt de fer el nen, i li fa una broma que es repetirà sovint, ja que sembla que la María té la llàgrima fàcil.

I tu, què tal? No has premut l’esponja i vessat unes llagrimetes, tan pròdiga com sols ser-ne? (Barcelona, 10/7/1913).

A penes han passat quatre mesos des del primer contacte, aquell tímid suggeriment de poder veure-la al jardí quan ell passés per davant de la casa, aquella mena de salconduit per iniciar l’aventura, però sembla que ja no saben, o no volen, viure l’un sense l’altre.

La primera carta de la María des del seu exili francès és un plany inconsolable i una demostració d’una intensa emoció, gairebé infantil i, no obstant això, commovedora en la seva innocència.

Quin dia tan trist ha estat per a mi el 10 de juliol, no t’ho pots arribar a pensar. Quan el tren ha començat a caminar i no t’he vist més, m’ha semblat que no podia respirar, és a dir, una cosa molt estranya. Cada quart d’hora que passava pensava que ja era més lluny del meu Alejandro, tan bo i que m’estima tant. […] M’he posat al davant d’on havies estat assegut i el meu pensament sempre estava amb el meu Nano. No et pots arribar a imaginar les estones que he passat amb la bossa de mà oberta i el teu retrat, però de manera que només el podia veure jo, però tots s’hi fixaven; cadascuna de les meves germanes em deia alguna cosa. La Carmen em deia «No t’amoïnis, no veus com està de content?», perquè tenia el teu retrat petit, on estàs rient (Lamalou, 10/7/1913).

I aquí comença una llarga etapa en què la correspondència de cada dia és l’únic fil que els uneix i els alimenta. Enyorats i il·lusionats a parts iguals, ho afronten amb els ulls posats en els sis mesos que els obliguen a esperar abans d’un casament que ja no es treuen del cap.

Les cases i els llocs

Fins a aquest moment ens hem mogut entre les seves dues cases, un establiment termal francès, l’editorial del pare de la María i la fàbrica tèxtil de l’Alejandro. També s’han citat en alguns llocs d’esbarjo o per caminar, com el passeig de Gràcia, el Liceu o el teatre Novedades, el Saturno Park —un parc d’atraccions construït dins del parc de la Ciutadella— o l’Estació de Barcelona, que podria ser el Baixador del Passeig de Gràcia o l’actual Estació de França.

—La casa de la María.

L’any 1913 viu amb els seus pares i germans en un palauet que l’editor s’ha fet construir en un solar del carrer Mallorca i que, amb el temps, es convertirà en un dels col·legis per a nenes preferit per la burgesia barcelonina, el Loreto. És obra de Josep Domènech i Estapà, que uns anys després començarà a construir-ne un altre de semblant als terrenys del costat per al soci de l’editorial, Ramon Montaner Vila. El palauet Montaner, amb tot, no l’acabarà aquest arquitecte, sinó un nebot seu, Lluís Domènech i Montaner, també nebot per part de mare del coeditor. Aquesta última edificació, encara en peu, allotja en l’actualitat la seu de la Delegació del Govern d’Espanya a Catalunya.

Al palauet Simón, enllestit l’any 1886, neix i viu la María fins que en surt el dia del seu casament, després d’una celebració doble que descriurem més endavant.

I és en el seu jardí, o en la bellíssima rotonda envidrada que el coronava per la part posterior, on se situa la jove pretesa quan l’Alejandro la requereix per primera vegada perquè li faci un senyal, perquè encengui el llum verd que els ha de permetre començar a estimar-se.

Uns anys després, la família Simón abandonarà el palauet per instal·lar-se a l’antic habitatge del passeig de Gràcia, on es retrobarà amb la parella de l’Alejandro i la María, ja ampliada amb un membre i mig de més.

—La casa de l’Alejandro.

L’any 1913 l’Alejandro viu, juntament amb alguna germana encara soltera i una parella d’empleats —el Ramón, que li fa de mosso a la fàbrica i de xofer i ajudant en tot, i la seva dona, la Cristina, que atén les tasques de la casa—, en un ampli pis al carrer Ausiàs March, 12, a l’Eixample barceloní.

—Les Thermes de Lamalou.

El 1913 la família Simón en bloc passa tres setmanes en un establiment termal francès, que, per les referències trobades en diverses cartes, ja havien freqüentat altres estius. Es tracta del Grand Hotel des Thermes, a Lamalou-le-Haut, al departament d’Hérault, en plenes muntanyes del Languedoc, a la regió d’Occitània. L’establiment disposa, a més de les instal·lacions termals, de teatre, grans jardins i una gamma de recorreguts amb paisatges suggeridors per a curtes i llargues excursions. Allà la família de l’editor hi fa salut i vida social.

—L’Editorial Montaner y Simón.

L’Alejandro s’entrevista amb el seu futur sogre al despatx que el senyor Simón té a l’editorial. Fundada entre 1861 i 1867 (el ball de dates no s’acaba mai) per ell i un soci, Ramon Montaner Vila, té diverses i indeterminades ubicacions abans d’instal·lar-se al carrer Aragó, 225, en un dels primers edificis modernistes de Lluís Domènech i Montaner, entre els anys 1882 i 1885 (de nou, les dates ballen). L’edifici, amb una proposta de façana on es combina el maó vist i el ferro, és pionera en l’arquitectura urbana barcelonina i té unes grans dimensions. L’empresa manté una activitat i uns nivells de qualitat que la posicionen com a referent en el món editorial nacional i internacional de l’època. Incorpora nous sistemes d’impressió a la impremta tradicional i es dedica especialment a publicar obres monumentals sobre història, art i cultura, i també edicions de bibliòfil en llengua castellana. A la planta baixa de la seu hi treballen dos-cents quaranta operaris i fan servir cinc-cents mil quilos de paper a l’any. Arriba a tenir més de vuit-cents corresponsals, subscriu acords amb catorze empreses sud-americanes (a Buenos Aires, Montevideo, Santiago de Xile, Valparaíso, Puerto Rico, l’Havana, Mèxic, San Salvador, Bogotà, Guatemala, Caracas, Lima, El Callao i Guayaquil) i el volum d’exportacions al continent americà es valora en mig milió de pessetes anuals. Durant el primer quart del segle xx té més de dos-cents cinquanta títols al catàleg, alguns de molta volada com la Historia general del arte, que dirigeix el mateix Domènech i Montaner, la Biblioteca universal ilustrada, el Diccionario enciclopédico hispano-americano de ciencias, artes y literatura i prestigioses revistes com La Ilustración Artística i El Salón de la Moda.

—La fàbrica tèxtil de l’Alejandro.

«Fábrica de Tejidos de Novedades Blanch & Morillo. Viladomat, 165. Teléfono 414», diu una de les capçaleres del paper de carta fundacional; «Fábrica de Tejidos de Novedades de Algodón y sus Mezclas. Blanch y Morillo. Cortes, 622. Teléfono 1359», diu la capçalera del paper de carta amb què l’Alejandro escriu sovint a la María, previsiblement en les interminables hores de feina.

Fundada pel seu pare, José Morillo Llobet, l’any 1902, juntament amb el soci, Jaime Blanch Riera, el 1913 la dirigeix l’Alejandro, ja que el senyor Blanch, segons es pot deduir per algunes cartes de la correspondència, té una salut delicada.

Algunes notes del segon sobre

1. Crida l’atenció la vida regalada de l’alta burgesia barcelonina de començament del segle xx. Cases principesques, estiuejos de tres mesos a diverses poblacions, negocis pròspers i vida desvagada per a la immensa majoria del sexe femení i gran part del masculí. El mateix A., copropietari d’una fàbrica tèxtil en ple auge i cònsol general del Paraguai, que gaudeix d’un estatus econòmic i social força envejable, se sent poc solvent davant del tren de vida de la família de la dona que pretén festejar. Sap que no podrà oferir-li la vida tan plena de luxe a què està acostumada i, des del primer moment, vol deixar les coses clares.

No he considerat mai la riquesa un mitjà imprescindible per fer la felicitat de ningú, i m’atreveixo a creure que vostè té la meva mateixa opinió. Per exposar-li a vostè tot el que se m’ocorre la meva carta seria interminable, només vull que hi consti que per part meva no penso ni em preocupa cap altra cosa que el seu carinyo; tota la resta, a banda del respecte que els seus pares em mereixen, ho considero molt secundari. Soc una mica violent, ho comprenc, però mai, mai voldria passar pel que no soc (Barcelona, 18/4/1913).

2. Es comencen a perfilar els tarannàs de M. i A., ja des d’aquestes primeres cartes? A., tot i la seva percepció de trobar-se en condicions d’inferioritat econòmica, apareix decidit i bastant segur d’ell mateix, i assumeix aviat el paper de protector, tendrament foteta de la «fragilitat» i sentimentalisme de M. És realment M. una mica figaflor o el seu capteniment forma part del rol femení de nena consentida que sembla tenir tan interioritzat?

3. És curiosa la velocitat amb què evoluciona el to de les salutacions i els comiats, sobretot pel que respecta a A. Fórmules creatives, on assaja totes les possibilitats del nom de l’estimada: Estimada Mariucha, María de la meva vida o Estimada Mía del meu cor, un diminutiu que després serà molt habitual entre ells. I no parlem ja dels comiats, progressivament més «encesos»: Mentrestant no oblidis que mentalment sempre està amb tu i que només per tu viu, i que t’estima cada vegada més i més, el teu Alejandro; Amb aquest paper que he comprat per escriure’t quan siguis a Lamalou, ja no em queda lloc ni per enviar-te una abraçada, però en endavant ja escriuré més petit perquè n’hi càpiguen moltes, del teu Alejandro; M’acomiado fins a la meva carta de demà i fins després al Saturno, i per carta, no podent fer-ho d’una altra manera, et besa mil i mil vegades, amb tota la seva ànima, el teu Alejandro; I per a tu, per a tu tot, tot el carinyo, el cor, el pensament i incomptables petons i abraçades com a expressió de com t’estima el teu Alejandro.

M., en canvi, es manifesta més ponderada amb les salutacions, i manté el ja establert El meu estimat Alejandro, però es deixa anar una mica més en els comiats: Adeu, estimat Alejandro meu, desitjo que aquesta [carta] et causi la mateixa alegria que m’ha causat a mi la teva. Rep mil petons de la teva nòvia, que ja saps com t’estima. María.

4. Pel que fa al format de les cartes d’aquest sobre, es manté la quartilla plegada de paper de gran gramatge, amb la incorporació de dos altres suports remarcables: el paper fi i amb una subtil pauta de la fàbrica Blanch y Morillo, amb la capçalera ja reproduïda, i el paper, de format més petit, de l’establiment termal de Lamalou. A la capçalera impresa, sota un escut que mostra unes muntanyes, coronat i entre llorers, s’hi pot llegir: gd etablissement thermal et gd hotel des thermes. cros-aguillon, propiétaire. lamalou-le haut (hérault). També hi ha un parell de targetes de diferent grandària.

5. Respecte de l’embolic dels arquitectes Domènech. Pel que sembla, Josep Domènech i Montaner (1849-1923) signa les obres de la Torre Simón a la Vila de Gràcia el 1878 —és la casa d’estiueig familiar fins a l’any 1885, dos anys abans del naixement de M.—, recomanat pel soci de Francisco Simón, Ramon Montaner, que és el seu oncle i vol promocionar el jove arquitecte, que tot just ha acabat la carrera uns anys abans. Poc després, li encarreguen les obres de la nova seu de l’editorial Montaner y Simón, al carrer Aragó, i la culminació del Palauet Montaner, veí del Palauet Simón. L’altre Domènech, Josep Domènech i Estapà (1858-1917), és l’arquitecte del Palauet Simón, que s’acaba enfrontant amb Domènech i Montaner per la seva concepció de l’arquitectura nacional i per algunes idees polítiques. En alguna ocasió és anomenat «Domènech, el dolent».

6. Hi ha tota una colla d’informacions curioses al voltant de l’Editorial Montaner y Simón que la Veïna m’havia proporcionat, entre dubte i dubte.

Desaparegut l’editor Francisco Simón Font el 1923, el succeeix en les seves tasques a l’editorial el seu fill, Santiago Simón Bach, fins a la seva mort el 1939. Aleshores, la vídua d’aquest últim, Laura Gili Ros, continua la seva feina fins al 1948. Morts els pares, els fills, Laura i Santiago Simón Gili, els relleven i van venent les seves accions a un empresari indià, José González Porto, que acaba comprant l’empresa l’any 1950, després d’haver estat uns quants anys el seu agent.

En algun moment de la seva història, evidentment no en vida del besavi Simón ni del seu soci, hi treballen els escriptors Pere Calders i Jesús Moncada. La Veïna creia que devia ser cap allà als anys seixanta, perquè ella era molt joveneta quan ho havia sentit comentar a casa. Consultats els webs pertinents, veig que anava ben orientada.

Quan Pere Calders, que havia dedicat molts anys de la seva vida al món editorial i tenia experiència en diverses de les seves facetes —redacció, il·lustració, disseny, edició i redacció— va tornar de l’exili, va ser fitxat com a gerent de producció, càrrec que va ostentar des del 1963 fins al tancament de l’editorial, el 1981. Uns anys després que s’hi incorporés Pere Calders, va ser contractat, també per treballar a producció, Jesús Montcada, que s’havia instal·lat a Barcelona en acabar el servei militar i mirava de guanyar-se la vida amb la pintura. Malgrat la seva diferència d’edat —Pere Calders tenia cinquanta-cinc anys i Jesús Moncada, vint-i-sis, quan van coincidir a la Montaner y Simón— van fer-se molt amics. L’escriptor de Mequinensa reconeixia la influència de Calders, que el va encoratjar a escriure i a fer-ho en el català de la seva terra: «Vaig estar treballant amb ell durant dotze anys a la Montaner y Simón. Per a mi era un gran mestre. Un gran mestre des del punt de vista del rigor a l’hora d’escriure. Ell va tenir la paciència de llegir les meves primeres coses en català. El que també és cert és que va tenir la delicadesa d’animar-me a seguir el meu propi camí a l’hora d’escriure».

Un record de més enrere, encara, de ben petita. Quan la Veïna i els seus germans estaven malalts i feien llit —en aquella època una mica de febre d’un refredat, unes angines o una grip obligaven a no treure un peu fora dels llençols—, els volums enquadernats de La Ilustración Artística de la Montaner y Simón feien de tauleta al damunt de la qual es podia dibuixar o jugar. Deia que encara recordava el seu pes damunt les cames!

Més o menys a l’època en què havia sentit comentar la incorporació de Pere Calders i Jesús Montcada a l’editorial, encara tan present a la seva família, la Veïna recordava haver-se cruspit tota una col·lecció de novel·les de Joseph Conrad, editada per Montaner y Simón, a l’habitació del darrere de casa dels seus avis, els de les cartes, on hi havia uns armaris amb vitrines i una taula i unes cadires enormes i pesants, de vellut blau clavetejat, imponents i summament incòmodes. Eren un mobiliari i uns llibres que procedien de l’editorial, li havia sentit comentar sempre a l’àvia M.

El Daltabaix

Ella el veu entrar a la cuina amb la bossa del súper, i que es posa a col·locar les quatre compres que duia apuntades en un tros de paper, que ara repassa: cerveses, tres taronges i tres plàtans, uns quants tomacons, dues baguets de pa, una ampolla d’oli, un fuet, dos paquets amb embotit i un pot d’olives.

«Com és que només et puc veure a casa? Tant que m’agradaria saber si quan vas al poble parles amb algú, si entres al bar de la plaça a fer un cafè, si passeges una mica pel moll dels pescadors com fèiem tan sovint quan el dia es començava a allargar, en aquestes alçades de l’any!».

Ara observa divertida la cerimònia del tangram, amb el tàper dels embotits, i com talla conscienciós les baguets abans de congelar les porcions de pa: primer per la meitat i després cada tros en tres, i les col·loca en sobres de plàstic de manera que càpiguen planes al calaix del congelador.

«“Necessites el regle?”. Com m’agradava burxar-te quan et veia tan concentrat perquè tot quedés ben polit i al seu lloc, Jeremy meu…».

El mòbil sona i Ell fa un gest de sorpresa quan nota la vibració a la butxaca del darrere.

—Digues, Menut. Com esteu?

I activa l’altaveu —fa poc que ha agafat el costum de fer-ho— per tenir les mans lliures i acabar l’endreça. O potser perquè li agrada sentir una altra veu entre les parets tan callades?

«I a mi, quina alegria escoltar-te, fill! A veure si li truques més sovint, pobre pare».

—Bé, pare. I tu? Jo no truco gaire, però mira que tu! Vull creure allò de pas des nouvelles, bonnes nouvelles, però…

—Vaig fent, fill. Sense nouvelles, és clar. Aquí, a casa… tirant. I vosaltres?

—Bé, bé, colgats de feina, aquestes setmanes. A la universitat sembla que tothom s’ha posat d’acord per llegir els doctorats abans de final de curs. Entre la Cèlia i jo en portem mitja dotzena. I els meus, encara, perquè la Història sempre té aspectes sorprenents per explorar, però la teva pobra jove, amb tant de número… No m’estranya que gasti l’humor que gasta.

—I les nenes?

—No els veiem gaire el pèl. Entre els instituts, el taekwondo de la gran i el bàsquet de la petita… Creixent d’ossos i de poca-soltades.

—Tinc ganes de veure-us. Des de Reis… Per què no veniu un cap de setmana, o un diumenge a dinar?

—Sí, ja ho sé, ja hi penso, pare. Hi penso, però no trobo el moment. Anem de bòlit, ja t’ho he dit, i les nens tenen competicions molts dissabtes… i les amigues aquí, que ara són l’alfa i l’omega. No volen sortir per res. Per què no vens tu? Et vindria a buscar, ens veuríem tots plegats i, de passada, et distrauries una mica.

—Calla, calla! I els Gats, què en faria dels Gats? Ja tinc prou càrrec de consciència d’haver-los deixat a la casa d’acollida després de…

—Vinga, home, no pots hipotecar-te la vida per un parell de gats. Deixa’ls molt de menjar, o torna’ls a portar a una llar d’aquestes d’animals. No…

—Ui, no! Ni parlar-ne, fill. No saps que desorientats i enyorats que estan, pobres bèsties. Encara la busquen. Si veiessis el que m’han fet al seu estudi.

Ella escolta la versió detallada del desastre de l’estudi i del seu treball, on s’omet la informació que Ell encara no s’ha vist amb forces d’entrar-hi i que tot segueix igual, embolicat i per terra. I quan veu que el Menut s’interessa per la investigació de les cartes de la Veïna —no n’hi havia parlat? És clar, darrerament es veien tan poc…—, sent que allà, on tenia el cor, alguna cosa li fa un bot d’alegria.

—Sí, alguna cosa me n’havia dit la mare l’estiu passat, però no hi havia tornat a pensar. Sembla interessant. La burgesia benestant de començament del segle xx no ha estat gaire descrita encara.

—Doncs t’ho podries mirar. Bé, si abans ho endreço una mica, és clar, perquè tal com està m’agafen ganes de fotre-ho directament a la brossa. Pobra mare, si em sentís. Tan il·lusionada que hi estava, tantes hores de feina i maldecaps que li havia costat el seu cèlebre treball!

Ella el sent, i tant que el sent!

«Pobre de tu! No en series capaç. Mira, això del Menut no pinta malament. Ho endreces una mica i l’hi factures. És millor que es podreixi al terra de l’estudi. El Menut és ben capaç de treure’n profit per a alguna de les seves investigacions i, a més, ell no tindrà dilemes de triples o quàdruples traïcions. Serà un material d’interès històric i punt».

—Ja ho tenim, no? Tu m’ho endreces com et sembli i jo us vinc a buscar, a tu i al treball de la mare, d’aquí a un parell o tres de setmanes. Visites la meva, i teva, família gironina i et retorno al cau amb els pobrets gats orfes.

—No siguis pesat, Menut. Vens, t’ho endús i ens veiem tu i jo. Encara no estic per fer gaire vida social, ni familiar. No encara. No soc bona companyia, ara per ara, t’ho asseguro. A banda que no sé si ho tornaré a ser o si ho he estat mai, la veritat. No et recordes de quan veníeu a veure’m a Estrasburg, o després, quan vaig tornar? No us devia semblar gaire agradable, em temo. Primer, morros, i després totes les excuses per fugir els caps de setmana que us «tocava». Només la vostra germana complia, la pobra. Vaig saber que dèieu que us avorríeu, que aquella casa era una tomba i que m’havia tornat un ensopit.

—Carai, pare, per on surts ara! Quan vas marxar teníem quinze anys, estàvem en plena rucada adolescent i amb un progenitor absent! Després, a sobre, t’emboliques amb la Francesa. Què volies? Tots a defensar la mare, és clar, tots a l’una! I quan vas tornar, teníem més de vint anys i ja volàvem. Només et vam recuperar de grans, al vostre segon festeig, com si diguéssim.

—Mmm! Bé, tothom s’explica el conte a la seva manera, des de dins de la pròpia pell. Què t’he de dir, a tu, que ets catedràtic d’Història! Deixem-ho, fill. Et prometo que miraré d’endreçar aquest desgavell del treball de la mare i ja t’aniré informant. I a l’estiu confio que serà una altra cosa: o veniu aquí o pujo allà on us esteu. T’ho prometo.

Mentre parlaven, ha enllestit la feina i ara seu al sofà, al lloc de sempre, on hi ha la marca notòria del senyal del seu cos. Penja, i amb el mòbil encara a la mà gira el cap en direcció al jardí, on un vent despentinat recargola les plantes i arrenca fulles al ficus benjamí.

«Ho estàs veient? Te n’adones, que se’t girarà feina abans de regar? Penso que no, que ni tan sols el veus, aquest pobre nostre jardí».

Ella observa aquella cara de rumiar cap endins que tant li coneix i endevina que la conversa amb el fill li ha remenat vells records, culpabilitats que no ha acabat mai de pair. Ell, que sempre ha evitat recordar el que va precedir, o envoltar, o va causar i ser conseqüència del Daltabaix!

«Deixa-ho córrer, tontet meu. Quines ganes de fer-te mala sang amb històries passades i més que superades. La vida va anar així, i punt. Sense cap mala voluntat per part de ningú, n’estic segura. Vam patir, tots dos, i els nanos de rebot, però les coses es van poder redreçar i encara van ser millors, no trobes? El segon matrimoni ens va fer valorar el que teníem en vista del que havíem perdut. Per part meva, ni mig greuge… o greuges liquidats, t’ho asseguro».

Fins i tot des de l’Enllà ha de continuar mentint i endolcint la realitat, per consolar i consolar-se? El Daltabaix va ser això: un daltabaix que els va destrossar, que els va arrossegar al desconcert i a la inseguretat, que va fer caure el que havien anat construint durant més de vint anys de convivència. I d’amor. Perquè, deixant de banda la rauxa dels primers anys, la descoberta i el gaudi de l’efervescència i les pessigolles de l’enamorament, ells dos sempre s’havien estimat molt. Tendrament i voluntàriament, conscients del que representaven l’un per a l’altre. Fins que la traïció de la confiança va arrasar-ho tot. Almenys, així ho havien viscut.

Ara, Ella el contempla pensarós i endevina la grapa que li estreny la boca de l’estómac. Com a Ella, que ja no en té, d’estómac. I recorda, pas a pas, fotograma a fotograma, la seqüència d’aquells anys que els van marcar, encara que Ell sempre s’hagi entossudit a negar-ho.

La típica reconversió de la multinacional, on treballava des que havia sortit de la facultat de Farmàcia, l’havia abocat al dilema angoixant d’haver d’anar a l’atur o acceptar el trasllat als laboratoris d’Estrasburg, que acabaven d’absorbir els de Barcelona. Una setmana de mal dormir, en què calia prendre una decisió urgent sobre diverses opcions, totes doloroses, amb les consegüents discussions condicionades per l’insomni sobre quina podia ser la millor, entre les menys dolentes. Havia d’acceptar l’acomiadament, cobrar la indemnització i dedicar-se a buscar una nova feina? No eren bons temps per a aventures, amb els aires de crisi que s’ensumaven, els seus quaranta-cinc anys, i amb els tres fills adolescents que demanaven unes atencions incompatibles amb allò tan simpàtic d’haver-se d’estrènyer el cinturó. O optava pel trasllat i marxaven tots cinc a Estrasburg, a una ciutat i un idioma que no coneixien, sense amics ni referents, sense perspectives de feina per a Ella ni continuïtat immediata a la universitat de la Nena o l’institut dels Bessons? O de moment marxava sol, i es conformaven a compartir algun cap de setmana i totes les vacances que poguessin fer coincidir? Cap de les opcions semblava ni remotament millor que el que fins aleshores havien viscut, plegats, a la seva ciutat. Per tant, la pèrdua i l’insomni estaven garantits.

Finalment s’havia imposat l’alternativa valorada com a menys agressiva i Ell havia marxat a treballar a Estrasburg. Sol. I els primers quatre anys havien anat més o menys bé, segons el pla previst: almenys un cap de setmana al mes de vols i retrobades, les vacances compartides al poble dels avis, força trucades i moltíssimes cartes.

«D’aquí ens ve el “vici” reconfortant i utilíssim d’escriure’ns, no creus? En aquells anys encara no havíem caigut en la febre dels mòbils i els whatsapps, i la comunicació no podia ser tan immediata, però ens la treballàvem de valent. Tenia molla i qualitat, era més emocionant».

Després, alguna cosa havia passat, alguna peça s’havia bellugat i l’encaix s’havia perdut. De sobte a Ell li sorgien reunions i compromisos imperiosos que li impedien agafar l’avió els caps de setmana, o que li feien demanar que no ho fes Ella, perquè «Estic tan aclaparat de feina que no et podria atendre». Les trucades eren més curtes i com de molt més lluny. Les cartes… «Esteu bé? Jo sí, però vaig de bòlit, no em puc entretenir gaire més. Petons…». Ella s’havia començat a preocupar. Què s’estava trencant? Què havia canviat i l’allunyava? El pont de la Puríssima, aprofitant que la Nena anava a conèixer els futurs sogres i els Bessons planejaven una estada amb uns amics a casa dels avis del poble, s’havia plantat a Estrasburg. Li havia trucat des de l’aeroport i havia notat que l’alarma s’imposava a l’alegria en una veu en què el desconcert i potser la por eren massa evidents.

«Va ser un cap de setmana molt trist, veritat? Tu sempre has mantingut que havies aconseguit esborrar-lo, però jo el tinc gravat amb foc, i ara mateix m’estreny la grapa allà on havia tingut l’estómac. No la vaig veure, no me’n vas parlar, però tu no eres tu, més ben dit: no hi eres, encara que intentessis mostrar-te amable i fins i tot carinyós. T’havies convertit en l’home més abatut d’Estrasburg. L’últim dia, abans d’agafar l’avió, t’ho vaig deixar anar a la brava: “Com es diu?”».

La Francesa —Ella i els fills sempre l’havien anomenada així, eludint el nom en un intent de negar la seva existència— l’havia atrapat amb la seva joventut, un glamur fet d’elegància i professionalitat compartida i una presència viva i constant que omplia el forat de la seva solitud, cosa que no podien aconseguir les curtes estades i totes les trucades i cartes que el lligaven a la família. Es podia comprendre? Potser sí, però Ella no ho havia fet. No havia pogut, no havia sabut o no havia volgut fer-ho. I havien arribat uns anys difícils. Dificilíssims. De transitar amb el despit, la ràbia i el dolor d’una pèrdua amb què, estúpidament, no havia comptat mai, i també bastant complicats d’organitzar des del punt de vista de l’economia i la intendència. Ell havia vingut un cap de setmana a endur-se les seves coses i havia parlat amb els Fills, demanant-los una comprensió que tampoc li havien volgut o pogut concedir, mentre que Ella marxava amb una amiga per no veure’l. Durant els primers mesos, malgrat tot, s’havia entestat a dur els Fills fins a l’avió amb una certa periodicitat. Per no res: en tornaven emmurriats i es negaven a donar detalls sobre la Francesa, que seguien veient com la lladregota que els havia pres el pare. Només la Nena mirava d’acceptar-ho perquè no estava disposada a perdre del tot el «seu» papà. Amb tot, cada cop es refugiava més en la seva nova vida: la parella, la professió i la família estrenada, no trencada, del promès. De mica en mica, les visites es van anar espaiant i durant els quatre anys posteriors les relacions entre pare i fills es van limitar a algunes trobades formals i presidides per la bona educació, quan Ell venia a veure els avis, ja molt grandets.

Un bon dia, Ella va rebre una carta.

«Confesso que em tremolaven les mans quan l’estava obrint, i que em deia a mi mateixa, sense èxit, que el que havia de fer era cremar-la directament, abans de llegir-la. No ho vaig fer, és clar, i amb la mirada borrosa vaig assabentar-me que tot havia acabat amb la Francesa. Que et quedaves a Estrasburg, sol altre cop, i que encara que sabies que no et podia perdonar, confiaves que les relacions “amb tu i amb els fills” es podrien anar normalitzant i potser arribarien a ser una mica més cordials. Quina barra! Aleshores sí que la vaig estripar, i a miquetes, la carta. I no la vaig cremar perquè em va semblar millor tirar-la al vàter i buidar-li l’aigua de la cisterna al damunt per enviar-la al fons més profund de les clavegueres».

I, per descomptat, no la va respondre. Ni aquesta ni la dotzena de cartes més que van anar arribant els mesos següents, tot i que de seguida es va adonar que estava molt pendent de la correspondència que arribava. Però la Nena es casava i li havia demanat molt de debò que li permetés tenir un pare aquell dia tan especial. Què havia de fer?

Ell hi va anar: emocionat, moix i terriblement envellit. Ella va fer la gran actuació de la seva vida i es va mostrar gèlidament correcta i fingidament distesa, però segurament va beure més del normal i, amb els cafès, es va trobar mig atrapada en el somriure entre irònic i tendre d’Ell, que no havia canviat prou. A partir d’aleshores, algunes cartes d’Estrasburg van tenir resposta i un dissabte de juliol, quan sortia amb el carro de la compra per anar al mercat, se’l va trobar amb la maleta davant del portal. «No podia més… d’Estrasburg, del laboratori, dels francesos… He plegat. Sé que als cinquanta-quatre anys no cal buscar feina, però he pensat d’agafar una farmàcia. Tinc uns dinerets i em vendré algunes terres dels pares. Ells, pobres, ja… Aquí és el meu lloc: aquests nou anys han estat un parèntesi sense gaire sentit». Ella encara es va fer la dura, només faltaria! Uns quants mesos, gairebé un any, en què les escapades d’amagat dels Fills —ara al piset de lloguer on Ell s’estava, ara a la casa familiar quan els Bessons marxaven de cap de setmana— van anar in crescendo. Fins que, un any després del retorn del fill pròdig, van convocar els Fills a un sopar sorpresa —tots tres se’ls van burlar a la cara, de la «sorpresa» que feia mesos que coneixien— i els van comunicar que es casaven per segona vegada. «Cal?», va ser la resposta unànime i mig ofesa dels Bessons. «Deixeu-los, si els fa il·lusió… Ara als vells els ha donat per recasar-se. Està de moda», va ser el comentari de la Nena, divertida i magnànima, des del seu tot just estrenat estatus de mare de família.

«I ens vam recasar, com deia la Nena, i vam començar a buscar el nostre lloc al món. Com si no hagués passat res? Ni parlar-ne! Tu i jo no érem els mateixos, era evident. Hi havia cicatrius —guarides, seques?—, i de tant en tant encara coïen. La gran confiança s’havia desfet. Calia un esforç conscient i un acte de fe renovat dia a dia: la innegable estimació, tota la vida compartida i els valors personals que ens havien fet enamorar feia gairebé trenta anys, i que ens seguien definint, havien de ser prou forts per recuperar la il·lusió. Ja no parlàvem de fidelitat: ens respectàvem i exigíem lleialtat, això sí. I va funcionar, no trobes, carinyo? Hem estat feliços. Molt feliços, diria jo, fins i tot aquests últims anys de la malaltia».

Ell sembla abandonar la contemplació del jardí, cobert d’ombres. Amb un gest de dolor, s’aixeca del sofà i puja l’escala, arrossegant els peus, com si la conversa telefònica i els posteriors pensaments l’haguessin fatigat en excés. Ella pensa que potser l’ha acompanyada en aquell viatge pels records, en aquella revisió del Daltabaix que la conversa amb el Menut li ha pogut desencadenar. No ho sabria dir. En qualsevol cas, si ho ha fet, segur que el seu recorregut ha estat ben diferent. Hi pujaria de peus.

Abans d’entrar al dormitori per posar-se les sabatilles i potser el pijama —encara no són les vuit, però estarà més còmode, i pel que ha de fer…—, s’atura al replà i aixeca la vista cap a la porta de l’estudi, ara sí, tancada del tot.

Ella li veu l’expressió preocupada i decidida: «Avui no, encara no. Però m’hi hauré de posar abans que vingui el Menut».

Mariucha adorada /

Nano mío querido

Me parece que las horas se me van a hacer interminables. Se ve que no puedo vivir más sin mi Nano querido y sin sus mimos. Me costaría muy poco derramar aquellas lágrimas que a ti te hacen tanta gracia. He tenido que parar de escribirte pues los ojos se me han llenado de lágrimas (Lamalou, 16/7/1913).

tercer, quart i cinquè sobres (parcial)

L’enamorament en plena efervescència. Els sentiments s’afermen

Quan parlava amb tu de la nostra separació, reia perquè no em feia el càrrec de com de trist seria; avui, que ho veig i ho sento, em sembla un càstig immerescut (Barcelona, 11/7/1913).

Només fa un dia que la María marxava amb la família a l’exili en què, amb la irrupció de l’amor, se li ha convertit l’estiueig plaent de cada any; només fa un dia que l’Alejandro, dret a l’andana de l’estació, contemplava com s’allunyava el tren que se li enduia la promesa, i ja comença a tastar les amargors d’una separació que mai li havia semblat tan preocupant.

Ella, en canvi, feia temps que s’ho veia venir i ara es permet el luxe de burlar-se’n, amb manyagueria, del control dels sentiments de què l’Alejandro presumia.

No se m’hauria acudit mai, jo sempre havia pensat que seria una cosa molt trista i tu, bona peça, te’n reies; ja t’està bé (Lamalou, 13/7/1913).

Al llarg d’aquests més de dos mesos interminables, les demandes d’amor es creuaran i es combinaran amb queixes per l’absència de l’estimat o l’estimada, seguint el més pur estil romàntic de l’època, que, amb tot, traspua sinceritat.

Per què no puc tenir-te aquí, amb mi, tant que et mimaria, nena adorada? (Barcelona, 6/8/1913).

M’he posat trista, i perquè em passés la meva tristesa he pujat de seguida a escriure’t perquè ja sabia jo que el millor remei era parlar una estona amb el meu Nano i poder-li contar tot el que l’estimo i que cada moment del dia m’enrecordo d’ell (Puigcerdà, 8/8/1913).

Cada dia t’estimo més, Mía de la meva vida, i per tant se’m fa cada cop més pesada la nostra separació (Barcelona, 26/8/1913).

Nano meu estimat, recorda’t molt de la teva Mía, que ella no fa res més en tot el dia, i encara que diguis que ja no em pots estimar més, esforça-t’hi, que no dubto que podràs encara més i així el teu amor serà igual que el que jo et professo. No t’enfadis pel que t’escric, ja sé que m’estimes molt, i per això està tan satisfeta la teva Mía (Puigcerdà, 25/8/1913).

I així, carta rere carta, amb un amor que es consolida i augmenta amb la comunicació abundantíssima, la María i l’Alejandro comproven com es combinen i es multipliquen la tristesa i l’alegria després de cadascuna de les —escassíssimes, segons la María; dificilíssimes d’aconseguir, segons l’Alejandro— ocasions en què l’atrafegat promès pot fer una visita de dos o tres dies a l’enamorada estiuejant. Unes trobades que serveixen per demostrar la veritat indefugible —unes quantes dècades després ho glossarà el poeta Vicent Andrés Estellés: «Amor: dolor, plaer i treballs»— que el gaudi i el patiment són les dues fitxes cabdals del joc que han començat a jugar amb entrega total.

Que frenètic que estaré fins diumenge, en què et veuré, pensant si puc ser jo la causa de la teva tristesa! Les teves llàgrimes en presència meva em fan gràcia, perquè em crec capaç i digne de consolar-te en totes les ocasions, però així, estant lluny de mi, m’entristeixen i em disgusten molt. María adorada, si jo fos la causa de la tristesa, vull que m’ho confessis de seguida, perquè estic disposat a fer l’impossible per evitar-te l’amargor d’una vida que per a tu ha estat, fins que em vas conèixer, tan venturosa (Barcelona, 17/7/1913).

És veritat que em vaig quedar molt trista, i que segueixo igual, però, no ho sé, em passa una cosa molt estranya, que crec que t’alegrarà. Em trobo tan feliç, tan afortunada com no ho havia estat mai en la meva vida; no sé el que em va passar ahir, el que et puc dir és que t’estimo moltíssim més del que t’estimava! A mi, que em semblava impossible, perquè creia que ja t’estimava tant com era possible! (Lamalou, 22/7/1913).

Paradoxes de l’enamorament primer, que s’expressen repetidament amb petites variacions.

No sé, estimada meva, el que em passa, però cada cop que et veig i em separo de tu la meva tristesa és més gran. Tens un no sé què que cada cop em captiva més, i això és perquè vals tant. No pots imaginar-te, Mía adorada, enmig de la meva tristesa, com soc de feliç quan penso que Déu m’ha reservat una dona que jo no mereixo i que mai en els meus somnis m’hauria atrevit a imaginar (Barcelona, 4/8/1913).

Vols sempre que estigui ben contenta i riallera, no és veritat, Alejandro meu?, però quan estic en la teva companyia no m’és possible fer cap altra cosa perquè em trobo la dona més feliç que pugui existir. L’únic núvol que tinc és el de pensar en tan poc que dura sempre la nostra felicitat i en com és de trist per a tots dos la separació. Però, mira, hem de procurar no parlar gaire d’això, no és veritat, Nano estimat?, perquè si no, ens posaríem tristos i el poc temps que estem junts l’hem d’aprofitar bé. Em sembla que ja ho anem sabent fer, no opines el mateix? (Puigcerdà, 7/8/1913).

Sembla que la separació està aportant un plus de saviesa a la innocent María, que descobreix a passos de gegant què significa l’expressió carpe diem, cosa que, d’altra banda, no li serveix per estalviar-se les llàgrimes a les quals sembla tan procliu:

Que bonica que estaves ahir i que boniques que eren les teves llàgrimes de comiat! Jo no sé com estava ni el que deia, i crec que ningú devia deixar d’adonar-se’n, però què importa? Així comprendran millor la nostra felicitat (Barcelona, 19/8/1913).

L’Alejandro, potser per l’ascendència francesa materna i en un francès que sembla reservar per a ocasions especials, insisteix a la mateixa carta sobre aquesta barreja de tristesa i felicitat.

J’ai reçu ta lettre de lundi soir dans laquelle tu ne me parles presque pas de ta tristesse à mon départ, mais malgré cela je l’y devine et je comprends l’effort que tu as fait pour m’éviter du chagrin. Je t’en remercie mais je ne peux pas oublier ces larmes si délicieuses, si touchantes, que tu as versé pour ton Alexandre pendant notre promenade dans le jardin (Barcelona, 20/8/1913).

Però, quin és el balanç de la dicotomia entre dolor i plaer per a la nostra parella? Volem creure que de moment se salda en positiu, amb un plus a favor de la vivència nova de ser tan estimats i valorats.

Em fas posar molt content quan llegeixo com ets de feliç, i creu-te que el teu Alejandro ha de poder poca cosa o t’ha de fer tan feliç que no et canviaries amb ningú a la Terra. Aquest és el meu únic somni, veure’t ben feliç com tu mereixes i formar al nostre voltant un ambient de benaurança i benestar que tothom ens envegi (Barcelona, 8/8/1913).

Em preguntes com podries demostrar-me la teva felicitat? Doncs estimant-me cada dia una mica més i estant molt content. Em dius que tu ets molt feliç i que voldries que jo ho fos igualment? Doncs no tinguis ni un moment de dubte, i pensa que la teva Mía mai a la seva vida s’ha trobat tan feliç i que no es canviaria amb ningú. La vida em sembla més plena d’encant quan penso que tinc un Nano que m’estima tant, i no tinc cap dubte que la meva felicitat anirà en augment quan no hauré de deixar-te més i podré viure només per fer-te feliç, mimar-te i cuidar-te, Nano meu (Puigcerdà, 29/8/1913).

Aquesta dansa d’emocions comença a desencadenar canvis en els seus tarannàs que tots dos observen amb una certa sorpresa.

Com canvia un quan estima i sap que és correspost; no et passa igual, Alejandro meu? (Lamalou, 15/7/1913).

T’estimo molt, María, moltíssim més del que tu et figures, perquè tu has fet en mi una transformació: que qui abans no trobava cap al·licient a la vida avui desitgi viure molt per estimar cada dia més la seva adorada dona (Barcelona, 26/7/1913).

Lligant aquesta falta de sentit de la vida que l’Alejandro ara veu superada i els ulls tristos que havien cridat l’atenció de la María al Liceu, abans de la primera aproximació, hauríem de deduir que l’Alejandro era un jove malenconiós, ara transformat per la força de l’amor?

Sigui com sigui, tot sembla apuntar que l’abrandament i la passió li han proporcionat unes vivències de gran força i, molt probablement, insòlites.

Jo no soc, no em conformo sent el teu promès, soc molt més, soc teu, tot teu, i considero que a tu et deu passar el mateix. Som dos éssers, però no formem més que una sola ànima, amb els mateixos ideals, les mateixes esperances, les mateixes aspiracions i els mateixos sentiments. En conseqüència, i creient que m’estimes com jo a tu, has de partir de la base que jo soc teu i tu ets meva i res més. T’enfades? Crec i espero que no, eh, preciosa meva? (Barcelona, 14/7/1913).

Són unes vivències tan abrandades que duen el jove que es tenia per raonable i discret a escriure juraments de colors «scarlettians» —en la línia de la pel·lícula Allò que el vent s’endugué— en una carta de finals d’agost.

Com podria demostrar-te, María adorada, la meva felicitat? Encara no he pogut convèncer-me de la sort que m’ha donat Déu amb el teu amor, i moltes vegades em sembla un somni del qual temo despertar per tornar a la realitat. Com de feliç soc i com voldria que tu ho fossis igualment! Poso Déu i el temps de testimonis perquè vegin com et faré feliç i venturosa. No tinc cap altre anhel ni esperança; crec que Déu m’ajudarà a aconseguir-ho i premiar tant com jo pugui la teva bondat sense límits (Barcelona, 27/8/1913).

Des del desterrament, la María, amb el seu estil més mesurat, tampoc es queda enrere en l’expressió d’uns sentiments que se li rebel·len cada dia amb més força.

Alejandro, com t’estimo, crec que tu ara pots estar ben content perquè estàs ben segur de mi, encara que sempre ha estat així; però recordo aquella carta en què suposaves que les meves llàgrimes eren causades pel fet de no estar segura de ser feliç amb tu i pel disgust que vaig tenir quan ho vaig llegir; però crec i espero que no pensaràs més així, al contrari, que ja saps que la teva Mía està contenta i es troba tan feliç que no es canviaria per ningú del món, i que cada dia està més orgullosa de tenir l’amor del seu Nano estimat, tan bo i tan formal (Lamalou, 24/7/1913).

Tant d’amor i tant d’enyorament han de portar inevitablement a desitjar una relació més estreta, una unió total, cosa que per a l’època i la mentalitat dels dos enamorats només pot ser el matrimoni. Fa només uns mesos, menys de mig any, que es van adreçar la paraula per primera vegada, però les presses i la impaciència comencen a aparèixer en la correspondència de l’Alejandro i li fan escriure alguns paràgrafs que en ocasions freguen el ridícul.

Ja dius que ets tan feliç que no et canviaries per ningú al món; el mateix em passa a mi, però aquesta felicitat d’ara és il·lusòria, és felicitat d’esperança, però quan es canviï en realitat, crec, com ja t’he dit algunes vegades, que ens farem envejar per tothom. […] Em preguntes si estaré content quan a l’octubre siguis aquí i ens puguem veure tots els dies; no ho estaré del tot, no; més que ara sí, naturalment, però quan ho estaré més serà quan puguem viure l’un per l’altre al nostre niu amb una vida real, no il·lusòria, en què el teu Nano no farà res més que mimar-te, i et tindrà tant com pugui com una petita reina, sempre somrient i sempre manant-li i renyant-lo a ell com a un nen dòcil, sempre disposat a obeir les ordres de la senyora formal que no riu mai i que tanta gràcia em fa. Et sembla que seràs feliç, tu, aleshores? (Barcelona, 25/7/1913).

Té molta raó el teu oncle Ramón quan diu que és molt pesat haver d’escriure’s cada dia. Seria molt millor dedicar el mateix temps bras dessus bras dessous pour l’allée des soupirs. Fet i fet, ja arribarà si Déu vol un dia en què no haurem de fer-ho i aleshores potser ens dirà que és molt pesat haver d’estimar-se tant i abraçar-se tants cops al dia, de la qual cosa riurem tots dos alhora, no és cert? (Barcelona, 26/7/1913).

D’altres, en canvi, són entendridors per l’emoció i el desesper sincers que revelen.

Mentre t’escric i et parlo del nostre amor, passen pel meu cap, com en un cinematògraf, incomptables projectes i esperances en què sempre et veig a tu al meu costat, a totes les edats i a tot arreu, i són tan feliços que crec que si seguís escrivint del mateix tindria al·lucinacions fins a arribar a la bogeria (Barcelona, 26/7/1913).

Quan podrem estar junts per no separar-nos més, Mía de la meva vida? (Barcelona, 10/8/1913).

També, en paràgrafs més escadussers, s’imposa una apel·lació a la paciència, a la resignació i a l’esperança en el que ha d’arribar ben aviat.

No hi ha res més, nena adorada, un ha de carregar-se de paciència i anar comptant els dies i les hores. Després ja passarà el temps més ràpid i arribarem gairebé sense que ens n’adonem al dia tan desitjat (Barcelona, 1/9/1913).

El valor de les cartes i els retrats: el fil conductor

En un context de dependència absoluta de la correspondència, hi ha tres elements troncals en la vida dels dos enamorats: la carta, aliment vital que du a l’obligació i la devoció de l’escriptura diària; la llargada de les missives, amb què sovint semblen mesurar l’amor, i els retrats, que escurcen la distància i simulen aproximar l’amant absent. Són uns elements amb especial rellevància en el dia a dia de la María, que, amb el seu anar passant d’estiuejant desvagada i una sèrie inacabable d’hores ensopides, converteix la carta en l’estrella rutilant al voltant de la qual troba l’única veritat i felicitat.

—La carta, l’aliment vital.

Durant les moltes hores en què t’avorreixes per allà, just seria que en passessis la meitat estimant-me i l’altra meitat escrivint-me (Barcelona, 16/7/1913).

La Laura em deia que em trobava trista i jo li he dit que és que em falta el meu aliment, sense el qual no puc viure, que és tenir notícies del meu Nano estimat (Lamalou, 25/7/1913).

He rebut la teva carta d’ahir i la meva primera impressió en obrir-la ha estat molt dolenta perquè hi he vist un esborrall molt gran que se m’ha afigurat una llàgrima, però un cop llegida i veient que estàs molt contenta he buscat fins a trobar la causa de l’esborrall. Ha resultat que, quan has tancat el sobre, en passar-hi la llengüeta amb massa entusiasme, s’ha corregut la humitat i ha esborrallat la tinta. Crec que és inútil que et digui que de seguida he fet dos o tres petons al lloc per on havien passat els teus llavis (Barcelona, 26/7/1913).

Pots creure’m, cada dia espero amb més impaciència tornar del passeig per trobar la teva carta. Si em veiessis la cara de contenta que faig quan amb la teva carta estimada a les meves mans pujo a la meva habitació i em poso a llegir-la. No et pensis que amb una vegada en tinc prou, no sé l’estona que em passo llegint i crec que si no em cridessin per sopar no sé quan em decidiria a deixar-la (Puigcerdà, 8/8/1913).

—La llargada.

Nano meu, escriu-me molt, molt llarg, perquè cada dia necessito més saber coses teves i saber cada dia que m’estimes més com a mi em passa (Lamalou, 27/7/1913).

Ja veig per la teva carta que no estàs de bones i que estàs enfadat amb la teva Mía, però em sembla que no te n’he donat cap motiu; al contrari, les meves cartes són cada cop més llargues i estic notant que a les teves els passa el contrari. Ahir ho vaig comprendre perquè sopaves a casa de la Mercedes i després havies de sortir, però m’escrivies que avui la teva carta seria llarga i no has omplert ni les quatre pàgines. Després em dius que la de dissabte sí que serà llarga perquè és vigília de festa i avui m’escrius que t’hauré de perdonar que la carta de dissabte serà molt curta perquè has de sortir amb els teus amics. Molt bé, don Alejandro, així estem? Jo cada dia surto dues o tres vegades amb les meves amigues i no he pensat mai de fer una cosa semblant, però saps per què? Perquè jo seria la primera que em castigaria si cada dia no pogués passar una bona estona amb el meu Alejandro, però es veu que a tu no et passa el mateix (Puigcerdà, 2/8/1913).

Vas fer bé de pensar que em riuria de les teves cartes amb pretensions de sermonejar-me, que no són més que una quantitat de moixaines; almenys com a tals me les prenc jo, i com que he notat que quan va de sermó les cartes són de quatre planes, desitjo que vinguin sempre sermons (Barcelona, 5/8/1913).

Que bona que ets i quina sort tinc que m’estimis com tu ho fas! Em sembla tanta i tan immerescuda la meva felicitat, que a cada moment temo perdre-la. Com et sacrifiques tu, que tens tantes distraccions, escrivint vuit pàgines al teu Nano perquè saps com de content està així! (Barcelona, 9/8/1913).

No em queixaré mai, com tu dius, que siguis egoista perquè vols que les meves cartes siguin ben llargues, ja que em posaria a mi mateix en el mateix cas perquè jo també voldria que les teves fossin cada dia no de quatre sinó de vuit planes, però confio que tu que ets tan bona sabràs perdonar-me que no compleixi amb tu com mereixes (Barcelona, 4/9/1913).

Procuraré únicament sent més extens recompensar-te pel meu laconisme d’ahir, perquè no et posis trista si és que encara persisteixes que l’amor es revela amb el metratge de les cartes. Que dolent que soc! Començo ja fent-te enfadar, però només ho faig perquè dissabte, quan ens veiem, em facis un sermó d’aquells que em fan riure tant (Barcelona, 8/9/1913).

—Els retrats.

Alejandro meu, estic molt trista; em sembla que ja fa moltíssim temps que ens hem separat i només és des d’ahir al matí. No ho sé, no puc fer-hi res, tot em deixa indiferent i ho faig tot per força; l’únic amb què gaudeixo és estant sola a la meva habitació (ho dic malament, sola amb el teu retrat davant meu) escrivint-te, per dir-te una vegada més que t’estimo molt, molt, i que desitjo que el temps passi molt de pressa (Lamalou, 11/7/1913).

Estic molt trist sense tu i ara que no puc veure’t és quan més comprenc com t’estimo i la falta que em fas per contar-te totes les meves tristeses i alegries que tu sents tant com jo mateix. Tinc el teu retrat penjat a la meva habitació, al costat del llit i a l’altura del meu capçal, així és que en ficar-me al llit i en llevar-me et conto la mar de coses (Barcelona, 11/7/1913).

Voldria que veiessis les ximpleries que faig i que et dic quan veig el teu retrat, perquè sabessis segur com t’estimo (Barcelona, 12/7/1913).

Ara he estat uns quants minuts encantada mirant-te, em semblava que m’anaves a parlar i dir-me alguns dels teus compliments; però desgraciadament he d’esperar encara alguns dies per sentir-los, no és veritat, Nano meu? (Lamalou, 14/7/1913).

Mentre no tenia posat el marc al teu retrat no m’atrevia a besar-lo per por d’embrutar-lo, però ara me n’aprofito de valent i no entro ni una vegada a la meva habitació que no t’agafi i et faci la mar de ximpleries, a las quals et quedes tan impassible com si estiguessis parlant amb algú de la família Simón (Barcelona, 15/7/1913).

Quan et deixo [d’escriure], em sembla impossible no poder veure’t i parlar-te. L’únic consol que em queda és que, quan vaig a l’habitació, t’atabalo amb petons sobre el vidre massa fred i insensible del teu retrat (Barcelona, 16/7/1913).

Però ara, tenint un Nano que m’estima tant i que mentre estic escrivint em mira amb uns ulls tan tristos que em recorden els del Liceu, no me’n cansaria mai i crec que em passaria tot un dia escrivint-li per dir-li el que ja li he dit tantes vegades (endevines el que és?), i que no t’ho vull tornar a dir. Quan et miro molt en el retrat gran i et veig tan seriós, em fa l’efecte que estàs trist, llavors agafo el petit i et trobo que estàs rient amb una cara de satisfacció que em causa molta alegria (Lamalou, 22/7/1913).

La meva revetlla consisteix a fer el que més m’agrada, o sigui passar una bona estona amb la meva doneta estimada. Per això, m’hi he posat amb tota comoditat i per estar més en família he deixat el despatx i he vingut al menjador, i amb el retrat de la meva Mía al davant he agafat la Waterman disposat a dir-li moltes coses (Barcelona, 24/7/1913).

Jo crec que a estones em torno boig perquè faig coses que no fan per la meva edat i menys pel meu caràcter; avui mateix, en arribar a casa he agafat el teu retrat i m’he posat a besar-lo i a ballar-hi dient la mar de bestieses. No puc treure’m de la imaginació ni un moment la Reina de la meva ànima amb aquell vestidet i aquell tricot tan vistós i que li queia tan bé que semblava un d’aquells ocellets del Senegal. Veritablement amb l’emoció de la meva partida no sabia el que em deia, però no saps, estimada Mariucha, com de bé et queia aquella munió de colors (Barcelona, 4/8/1913).

Aquest matí he passat una gran estona llegint les teves cartes i després amb el teu retrat al davant em feia l’efecte que m’anaves a parlar, i després t’he fet molts «tonicos», però tu tan seriós com si la teva Mía no et digués res; vinga, prefereixo fer-te els compliments a la teva mateixa persona, cada dia trobo que el teu retrat és més fred i desitjo més fer-los al meu Nano, no penses igual, tu? (Puigcerdà, 31/8/1913).

Algunes notes del tercer, quart i cinquè sobres (parcial)

1. A partir d’aquí, i si vull seguir amb les notes temàtiques i alhora respectar una mica el fil cronològic de la correspondència, no puc comentar exhaustivament sobre per sobre. A. i M., obligats a una separació de més de dos mesos, des del 10 de juliol fins al 18 de setembre, i amb un carteig diari —només s’interromp amb ocasió de les escadusseres visites que pot fer-li ell a Lamalou (una) i després a Puigcerdà (tres)— com a únic nexe de relació i de consol, s’intercanvien cent vint-i-quatre cartes plenes d’informacions, però sobretot de l’expressió d’uns sentiments en ebullició.

2. Potser no hauria d’incloure tants fragments de les cartes en el redactat, però n’hi ha tants que resulten aclaridors i emocionants per seguir l’aventura dels dos amants i la innocència i la il·lusió amb què viuen la descoberta i l’evolució dels seus sentiments.

3. Com sol passar quan s’intercalen escrits de dos personatges i estils, he acabat desenvolupant una certa preferència per les cartes d’A. Deixant de banda alguns comentaris i expressions de signe masclista, si els jutjo amb els meus ulls de dona del segle xxi —d’altra banda, perfectament atribuïbles als rols prescrits per l’època i la classe social dels joves promesos—, les seves cartes són més amenes, substanciades i profundes. M., encotillada en el seu paper de nena de casa bona, aviciada i consentida, resulta més repetitiva, monòtona i previsible, encara que es podria pensar, en descàrrec seu, que la vida d’estiuejant ociosa que fa no li proporciona cap més tema i cap altre al·licient que el d’alguna sortida familiar, l’espera de les cartes i l’expressió constant del seu amor malenconiós, obsessiu i un pèl capriciós. Caldrà veure com evolucionen els respectius estils en les situacions vitals que els esperen en el futur.

4. Un altre aspecte que hauria de seguir considerant és l’evolució de les salutacions i els comiats. A. continua exhibint la seva creativitat en les salutacions: Mariucha estimada de la meva vida, Adorada Mariucha meva, Mía meva, Neneta estimada, Tonteta estimada, Doneta meva adorada, Ma petite, Ma chérie, Noieta adorada…, durant els dos primers mesos de correspondència, encara que al setembre, després de la llarga separació, sembla que institucionalitza la salutació La meva estimada María, que només trenca un cop, Mía meva, en aquest últim tram. Quant als comiats, A. es mostra tan apassionat i inspirat, tan impacient d’accelerar aquesta etapa de dolorosa absència, que es fa difícil una selecció. No m’he pogut estar de fer-ne una petita tria, amb tot: Adeu, estimada María, no t’oblidis ni un moment de qui només espera amb febre no haver-se de separar mai de tu i que amb tot el seu cor t’envia mil petons i abraçades dels que ara ens són permesos però que són a pagar amb el temps. Alejandro / El Ramón ja s’està passejant pel passadís com dient que ja és hora d’acabar, així és que et deixo fins demà i et faig milers i milers de petons com sabré fer-los a qui estimo més a la meva vida i per qui estic cada cop més boig. Una abraçada i un petó com els que ens farem cada dia quan ens fiquem al llit, t’envia el teu Alejandro / Adeu, estimada Mía, perdona que en les meves cartes no sàpiga expressar com de molt, moltíssim, t’estima el teu Alejandro / Ja tinc el dinar a la taula. El meu menú és: una tassa de caldo, mongetes tendres, bacallà no sé com i rosbif; de postres peres i préssecs. Què et sembla? Vols acompanyar-me encara que el menú no sigui gaire lluït? Crec que ho faries amb molt de gust però te n’has de quedar amb les ganes, com jo em quedo amb les de tenir-te al meu costat i, abans de començar, fer-te mil petons com els que et faré sempre, del teu Nano / Amb tot et perdono, i perquè ho creguis i vegis, a cada cercle dels que et posaré aquí sota, hi posaré també un petó ja que no puc posar-te’l a les galtes com seria el gust del teu Nano, que cada dia t’estima més. Alejandro [hi ha deu cercles] / Adeu, vida de la meva vida, t’abraça amb tota la seva força i et besa amb bogeria el teu Nano, que no voldria separar-se mai de tu. Alejandro / Fins després, doncs, i pensa que mentre tu estiguis llegint aquesta carta, per la carretera va a tota velocitat fins a tu, amb el cor ple d’alegria i d’il·lusions, com si en arribar pogués estrènyer-te en els seus braços per comunicar-te tot l’escalf del carinyo que sent per tu, amb l’entusiasme dels seus petons i carícies, el teu Alejandro / Almenys, Mía adorada, el teu Nano així ho vol i no desitja res més que veure’t ja en les teves funcions de mestressa i senyora, per prodigar-te a cada moment les seves carícies i fer-te la més feliç de totes les dones. Molts petons, mil abraçades i tot el seu amor de nen boig t’envia el teu Alejandro / En deixar aquestes altures, no t’oblidis ni una mica del teu amor i endú-te’l tot per al teu Nano que sense no pot viure. Per última vegada en carta, t’abraça molt fort i t’envia els seus petons més afectuosos el teu Alejandro.

Pel que fa a M., segueix mantenint la fórmula ja fixada de salutació, El meu estimat Alejandro, que combina, en nou ocasions, sobretot cap al final de l’estiu, amb la de Nano meu estimat. Els comiats no són tampoc gaire variats, gairebé són tots de l’estil Adeu, Alejandro meu, ja saps que t’estima molt i t’envia milers de petons la teva María, que es repeteix amb petites variacions. De vegades, als marges, hi afegeix una mena de postdata amb algun pensament o sentiment de caràcter més aviat pràctic o fruit de la impaciència per la carta diària, que ha arribat, o no, abans que ella hagi tancat la seva: Perdona la carta d’avui, et deu haver fet passar una mala estona / Salutacions de tots / Adeu, estimat Alejandro, rep molts petons de la teva Mía / Acabo de rebre la teva molt estimada carta i sento moltíssim que hagis estat un dia sense rebre carta meva / Ja pots estar segur que jo no he deixat mai d’escriure’t / Crec que ja la deus haver rebut perquè deu ser culpa del correu / Et compadeixo, pobre Nano meu, ja sé el que es pateix perquè a mi també em va passar una vegada / Reconec molt bé la bondat del meu Alejandro perquè malgrat que no haguessis rebut la meva carta me n’has escrit una de molt llarga / Desitjo que no estiguis trist, Nano meu, ja saps com t’estima la teva Mía. Cap al final de l’estiu, amb els nervis a flor de pell, M. multiplica les notes al marge, amb mostres d’impaciència i tristesa o d’exuberant alegria, segons com ha estat la «collita» que li du el carter: Nano meu, acabo de rebre la teva carta i a D. G. que ja m’has escrit com abans. No pots pensar el temps tan dolent que he passat des que vaig rebre les teves dues últimes cartes, que a més de curtes eren molt poc afectuoses. Ara que ha passat, et dic que ahir em van fer plorar mentre t’escrivia i avui també. Estava molt trista perquè pensava que no sabia per quin motiu, però que ja no m’estimaves tant com abans, i creu-me que no podia resistir aquesta idea, Nano meu. Bé, ara no en parlem més, amb la teva carta d’avui ja em quedo molt contenta i t’envio milers de petons. Mía.

5. Quan els últims mesos discutia amb la Veïna en què podia acabar aquest treball, si finalment m’autoritzaria a publicar-lo i en quin format podria veure la llum, sempre apareixia l’argument de la tendresa. La que ens despertava —a ella més, és clar, perquè es tractava dels seus avis, però també molta a mi, que vaig arribar a identificar-los amb els meus, que no vaig conèixer— el fet de veure’ls tan privilegiats des del vessant social i econòmic, i alhora tan innocents i vulnerables davant d’uns sentiments nous i de la colla d’incerteses i pors que se’ls desvetllen. Més enllà de l’interès antropològic d’una correspondència que rescata de l’oblit usos i costums d’una època ja bastant allunyada, hi vèiem el valor de la prova que ells, M. i A., havien viscut i s’havien estimat. Hauria estat suficient per dissipar-ne els recels?

6. Una curiositat sobre el fragment de la carta d’A. del 26 de juliol de 1913, on fa la sorprenent cita en francès: bras dessus bras dessous pour l’allée des soupirs. Consultat Google, he descobert que correspon al títol d’una cançó d’un grup francès anomenat Les Compagnons de la chanson, que no es va formar fins a mitjans dels anys quaranta! També hi ha una novel·la d’un escriptor pròxim a la literatura criolla, Raphaël Confiant, que té una novel·la titulada L’allée des soupirs, publicada el 1994! Descartada la possibilitat que A. fos un visionari o que molts anys després li copiessin una frase genuïna, he continuat la recerca i he descobert que l’expressió apareix una vegada a Les mystères de Paris, d’Eugène Sue, que va ser escrita l’any 1845. Podia haver estat una lectura compartida? Quina ràbia no poder accedir a la seva biblioteca!

Enyor

Fa dos dies que no para de ploure, i Ell ni tan sols s’ha adonat que s’està formant un bassal a la banda més baixa del jardí i que caldria desembossar la reixeta de la vora del banc. «Plou? Doncs no cal patir per regar les plantes». I no surt de casa.

Ella l’ha vist esmorzar dret, a la cuina, escoltant les notícies a la ràdio i sense parar gaire atenció al que feia.

«Ni tan sols has eixugat el setrill per si havia degotat una mica d’oli! Vas perdent els tics d’home pulquèrrim, rei meu, tant que me n’havia burlat! I la veritat és que em fa tanta pena veure que els repeteixes com que els deixes de fer».

Mentre desa els embotits i el cartró de llet a la nevera, Ella veu que la té gairebé buida.

«Quina misèria, fill! Plou, és cert, però podries treure el cotxe i baixar al poble, comprar una mica de tot i fer una visita al bar de la plaça per prendre una cervesa. Potser hi trobaries algú o almenys parlaries una estoneta amb la Marcel·la, que sempre està a punt de fer-la petar. Se’m trenca el cor, de veure’t tan pansit».

Queda clar que Ell no la sent, o que no l’escolta, perquè s’encamina a la taula de l’ordinador per repassar les notícies que acaba de sentir a la ràdio, i que tant li fan o el fan empipar sense aconseguir travessar l’enganxosa capa d’apatia que l’aclapara. Després s’entreté una estona llegint un informe d’un grup d’experts de l’ONU sobre la relació dels models alimentaris i l’acceleració del canvi climàtic. «Sí, i tant que la humanitat en bloc ens posarem d’acord a menjar menys carn, lactis i embotits, a consumir pocs aliments animals, per estalviar terra i aigua! És fàcil, som tan solidaris! La merda, ja se la trobaran els que ens venen al darrere», remuga, empipat amb ell mateix i amb l’estupidesa de la raça humana.

Després obre el correu. El de tots dos.

Ella faria una ganyota o un crit ben fort si pogués fer-ne. No suporta veure com hi torna, un cop i un altre, amb aquella expressió de plena consciència que és l’acte més estúpid que la pena li fa fer. Perquè hi busca un email, un email d’Ella, com gairebé cada dia.

«Ja pots mirar, ja. No veus que de l’últim fa una pila de mesos? Si envellissin com les cartes, seria ben groc. No et podré escriure mai més, estimat, prou que em dol. Ni tu a mi. Si almenys poguessis intuir que et veig, que et parlo… Però des d’aquí, en aquest Enllà on he anat a parar, em temo que no arriba la fibra òptica».

Ella sap que els missatges que li intenta enviar, aquesta veu que li sorgeix no sap com ni d’on i que només s’adreça a Ell, són un succedani dels correus que no li pot fer arribar. Però si Ell no els llegeix, si no pot escoltar-los, de què serveixen? Amb tot, tossuda, segueix amb el monòleg.

«De quan ens ve això d’escriure’ns? Buf! De la prehistòria! De la nostra prehistòria, concretament, de quan començàvem a sortir i descobríem que allò nostre podia anar de debò. Llavors que havies de marxar a estudiar Farmàcia a València, perquè volies llicenciar-te en Ciència i Tecnologia dels Aliments, una especialitat d’aquella facultat, mentre jo em quedava a Barcelona, estudiant i ajudant a la llibreria de segona mà dels pares. Aleshores escrivíem cartes, per descomptat, cartes que s’alternaven amb alguna trucada a les hores en què era més probable que no ens molestés ningú. Després, molt després, als anys d’Estrasburg i abans de la irrupció de la maleïda Francesa, també ens havíem creuat cartes d’un dia per altre, perquè teníem clar que no era el mateix una carta que una trucada, durant la qual normalment hi havia algun fill, o tots tres, que tenia urgència de demanar-te o fer-te saber alguna cosa que no podia esperar».

Precisament els espais allargassats i el to més fred, més políticament carinyós, de les cartes de l’odiós període de la Francesa havien estat la causa que a Ella li pugés la mosca al nas en vigílies del Daltabaix. Ara bé, els emails havien començat més tard, quan la Francesa ja havia desaparegut i Ell, encara des d’Estrasburg, feia tímides aproximacions. Primer eren curts, gairebé utilitaris: «Com us espavileu?», «Què fan els Fills?», «Per què fa tant que no venen?», «Com estàs, tu?»… Després, de mica en mica, havien anat creixent en freqüència i en contingut. Ella passava els encàrrecs als Fills, però, només faltaria!, no els contestava mai encara que cada cop n’estigués més penjada. Amb l’estovada del casament de la Nena havia començat a contestar-n’hi alguns. Quan havien tornat a viure junts, amb el «recasament», ja estaven convençuts que hi havia coses que es deien millor per escrit i, si més no, valia la pena començar el dia recordant-se que eren feliços de tornar-se a tenir.

«Va haver-hi un temps d’autèntica dependència. Recordo especialment quan ens tornàvem a veure de tant en tant, d’amagat, les pessigolles a l’estómac si l’ordinador m’avisava que m’havia arribat un correu teu. Cada cop em proposava retardar el moment d’obrir-lo, per allargar l’emoció, però no podia. Mira, ara que hi penso: és més o menys la mateixa dependència que tenien els avis de la Veïna, sobretot els primers anys. Ells, al carter; jo, a l’ordinador. Deu ser cosa de l’enamorament, no trobes? Tot i que nosaltres… I parlant dels avis de la Veïna, carinyo, et faig un prec que em surt de molt endins i que no sé si tu pots escoltar: per què no t’hi poses i comences a endreçar el meu pobre estudi? Com que no tens emails, potser aquelles cartes cursis i obsoletes, però tendres i autèntiques, et distraurien algunes estones».

Aquest cop la transmissió telepàtica sembla que ha funcionat. Ell tanca l’ordinador, s’aixeca i puja les escales amb passos més decidits, seguit, mig metre enrere, pel Gat i la Gata, aparentment conscients de la transcendència del que es disposa a fer. S’atura davant de la porta de l’estudi, fa una aspiració fonda i l’empeny com qui es llança a la piscina.

—Val més que m’hi posi abans no torni a trucar el Menut. Però, per on començo? Gats, quiets! Ben lluny dels papers! —Ha iniciat el soliloqui amb veu baixa, com parlant per a la seva camisa, però ha anat elevant el volum fins a acabar amb un to crispat que ha convençut els Gats de la conveniència de quedar-se al racó de l’armari.

Comença per recollir el que hi ha barrejat per terra i fa piles amb l’escampadissa del damunt de la llarga taula: els grans sobres numerats —a primera vista en compta onze, però en descobreix dos més a sota d’una pila de llibres; el munt de fitxes sortides d’un arxivador de caixonets que ha quedat obert sota la taula i que ara s’escampen arreu; una enorme llibreta amb separadors de colors, plena de notes amb subratllats fosforescents que potser remeten a les fitxes o als sobres, i centenars de folis impresos, alguns molt rebregats, que per sort estan numerats i que allisa a consciència abans de subjectar-los amb clips. Uns clips que no li ha calgut buscar als calaixos, perquè n’ha trobat una llarga serp entortolligada amb els papers de terra, que deu haver fet les delícies dels Gats en els seus jocs. Li surten una dotzena de blocs, cadascun encapçalat amb un petit epígraf que sembla el títol d’un capítol: «L’aproximació i el prometatge», «Ara que ja són nòvios cal afrontar la primera separació»…

—Feia una novel·la? —sembla que s’adreci als Gats, que aixequen les orelles en sentir la veu que ara es prodiga tan poc—. Que poc que me l’escoltava… Tantes vegades que m’havia comentat que trobava interessantíssim el material de la Veïna, que hi estava descobrint uns personatges curiosos de començament del segle xx i que, ara que ella ja no hi era, encara tenia més dubtes sobre el que n’havia de fer. Decididament, no me l’escoltava gaire. O no prou… Pobreta meva, quina feinada!

També recull uns quaderns mig esparracats on Ella havia escrit a mà «Fragments», «Notes» o «Salutacions i comiats», i un d’enorme amb anelles —per sort no s’havien obert amb la patacada— que els Gats devien fer servir de llit perquè està ple de pèls, sobretot del Gat. Sembla contenir el resum de les cartes i uns annexos.

«I tant, carinyo, una feinada que anava fent sense que tu te n’adonessis gaire, pel que es veu. La veritat és que alguna vegada havia pensat que demostraves molt poc interès pel meu treball i per les angúnies sobre si l’havia de tirar endavant. Però pensava que com que ets tan reservat… D’altres, encara pitjor: jo mateixa em renyava per malpensar i em deia que em deixaves fer sense voler-t’hi ficar gaire, per respecte, per allò de no interferir gaire a la vida dels altres, fins i tot quan aquesta altra era la teva dona! I jo anava fent. I mira ara, quin desastre! T’adones que és obligatori d’endreçar-ho una mica abans de donar-l’hi al Menut? Es tornaria boig, pobret meu, amb aquest sistema dels colors. Bé, i tu, deunidó, però ara tens tot el temps del món i més paciència, encara».

Un cop alliberat el terra de la catifa de fitxes i papers, Ell s’ha assegut a la cadira de rodetes i, mentre intenta classificar-ho tot, ha començat a llegir. Amb el quadern de «Notes» a la mà, Ella l’ha vist respirar profundament i tancar els ulls per uns instants.

«La lletra, segurament. Sempre t’havia fet gràcia la meva lletra. “Gran i enèrgica. No sé ben bé si per la teva empenta o perquè no t’hi veus a mig pam del nas”, havies sentenciat en resposta a la meva primera carta. La lletra de tantes cartes posteriors, la de les notes del súper, la de les llistes de les maletes per als viatges… T’ha fet mal trobar-la ara així de cop, veritat, carinyo?».

Sí, efectivament, alguna cosa se li ha encongit ben endins en topar amb aquells trets tan familiars i ja una mica oblidats, però s’ha proposat d’endreçar aquell caos abans de passar-l’hi al Fill, i ara que s’hi ha posat… Comença a llegir.

—Redeu, sembla com si la sentís! —i de nou els Gats s’han cregut interpel·lats i han aixecat lleument les orelles—. I mira que me’n va parlar un munt de vegades, d’aquests escrúpols. La recordo, amb la seva obsessió: que si el respecte a la intimitat, que si el dret a l’anonimat, que si l’oportunitat de conèixer la vida de primera mà, que si aquella parella també mereixia perdurar en la memòria… I, després, vinga tornar-se a tancar i seguir treballant-hi. El que no recordo gaire són les meves respostes. Queda clar que no li vaig fer prou cas. Li devia doldre? Coi, Gats, si són tres quarts de quinze! Ves per on, com m’ha passat el matí. Hauria de baixar a menjar alguna cosa. No tinc gaire gana, encara que la panxa em comença a rondinar i em noto la boca feta un fregall. A veure què trobo a la nevera. Algun dia hauré d’acostar-me al poble a comprar. Demà. Hi aniré demà a primera hora, així que obrin el súper, i després seguiré amb aquest desastre. Potser fins i tot em servirà de distracció. Pobra Nena, tota aquesta feinada. Sembla que la sento. I el Menut agrairà que l’hi presenti una mica endreçat.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.