EL BARRI DE LA PLATA

Julià Guillamon

EL BARRI DE LA PLATA

L'AVENÇ

Barcelona

2020

Primera edició original: febrer de 2018

© del text, Julià Guillamon

© d'aquesta edició digital, L'Avenç, S.L., 2020

Passeig de Sant Joan, 26, 2n 1a 08010 Barcelona

Teléfono: 93 245 79 21 Fax: 93 265 44 16

www.lavenc.cat www.elsllibresdelavenc.cat www.llegirencatala.cat

Es reserven tots els drets.

Cap part d'aquesta publicació no pot ser reproduïda, emmagatzemada o transmesa per cap mitjà sense permís de l'editor.

L'Avenç forma part de l'Associació d'Editorials Independents Llegir en Català.

Disseny i composició: Albert Planas

Inspirat en el disseny del llibre La Prostitution (1959), de Marcel Sacotte.

Diseny i composició de l'edició digital: Víctor Sabaté

Imatges: Films 59, Familia Guillamon Mota, Familia Puerto Barceló, Merche Fernández, Julià Guillamon, Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, Josep Miquel i Solé, Arxiu Històric del Poblenou (AHPN), Pepe Encinas, Santi Ferrer-Vidal, Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona - Ajuntament de Barcelona, Joan-Pere Viladecans, Carles Guiral, Ángel Uzkiano, Pepito Bas, Ateneu Enciclopèdic Popular (CDHS-AEP), Google maps, Montserrat Montaner, Arxiu Nacional de Catalunya, bar El Roble.

Imatge de la coberta: coixinera brodada amb les inicials de Maria Mota, del seu aixovar.

Fotografia de Ramiro Elena.

ISBN: 978-84-122307-9-6

BIC: FA

Ref. AVEN097

Per a la Cris, d'esquena,

al passadís del carrer Luchana.

–Taxi!

–But I've no money.

–I have.

–Where are we going?

–Where I belong.

My Fair Lady

1
EL PASSATGE MAS DE RODA

Busco la manera de començar, el fil d’Ariadna que m’ha de dur de nou al barri de la Plata, el barri dels valencians del Poblenou on vaig viure fins gairebé els trenta anys, i trobo el desllorigador, inesperadament, a La Vanguardia d’avui, 21 d’octubre de 2014, que a la pàgina trenta-cinc publica una informació sobre la mort de José Daurella. Als anys cinquanta, amb el seu germà Francisco, es va fer càrrec de Cobega, l’empresa que havia fundat el seu pare, que fabricava i distribuïa la Coca Cola a Espanya i Andorra (més endavant a Portugal i a alguns països del nord d’Àfrica). El 1983, quan vaig entrar a treballar al diari Avui, la redacció conservava alguns costums corporatius del vell periodisme. Per exemple: el 24 de gener se celebrava Sant Francesc de Sales, patró dels periodistes i els escriptors. Cobega enviava unes hostesses i servien gots de Coca-cola. Per això, i pels anuncis de pàgina sencera que pagaven generosament, quan Francisco Daurella publicava una de les seves novel·les, el diari el corresponia enviant un redactor, que fabricava una breu notícia sobre l’esdeveniment social que envoltava la presentació. Daurella era un home inquiet, va acabar exposant una bona col·lecció d’art català del segle xx en una casa del Poble Espanyol. Escrivia novel·les històriques i d’ambient cosmopolita amb el pseudònim de Fran Daurel. Jo era el redactor més jove de la secció de cultura i em tocava anar a les seves presentacions. Era el que en el llenguatge del periodisme d’aquell temps se’n deia un pessebre: un acte social, de compromís, amb poca substància cultural. I tot i això hi havia una cosa admirable en aquell Fran Daurel, amo d’una de les primeres fàbriques a l’americana que hi va haver a Barcelona, al carrer Guipúscoa, on portaven els nens de les escoles a fer visites culturals, un home podrit de diners, que escrivia novel·les de detectius i regalava coca-coles als periodistes.

Potser perquè ell mateix escrivia, Coca-Cola promovia el Concurso Nacional de Redacción. Hi participaven nois i noies d’arreu d’Espanya: tots els escriptors de la meva generació hi van passar. De cada escola triaven tres o quatre alumnes, que participaven en les eliminatòries provincials, i més endavant en la final nacional. Jo no vaig anar més enllà d’una de les rondes de Barcelona, però anys després, a l’Avui, vaig conèixer Carles Singla que havia guanyat el concurs nacional. Li va tocar un viatge a Rio de Janeiro. A les primeres tongades regalaven llibres. Recordo que anava a buscar la llet al carrer Joncar, el carrer dels gitanos que en deia la meva iaia, obsedit amb la idea de guanyar aquells llibres que havien de ser el començament d’una biblioteca. Era una mena de monòleg interior com els d’Oliver i Benji: «¡He de guanyar aquests llibres, he de guanyar aquests llibres!». Tenia tot l’aire d’un examen de consciència i d’una confessió, els bons propòsits que deia la meva mare. Van ser tres volumets d’una col·lecció de Bruguera que es deia «Sí-no» i recordo que un dels autors, potser l’autor de tots tres, era José Repollés. Nascut a Calanda, el 1914. «Prolífico autor de obras de carácter popular, en ocasiones escribió bajo seudónimo (…) Es autor, entre otros libros de divulgación, de una deslucida Historia de España. Su escritura carece de relieve artístico.» Pobre: quina manera de tractar-lo la viquipèdia.

Cada llibre abordava didàcticament un tema. Començava amb un test de dues-centes preguntes que calia respondre, triant entre quatre opcions. Després l’autor se les componia per donar resposta a totes aquelles preguntes en un text seguit. Els anys setanta van ser l’època daurada de les fitxes i dels tests, continuació natural de la teoria dels conjunts i dels mòbils que ens havien ensenyat al parvulari i als primers cursos de primària: la simplificació divertida, la idea que sabent-ne una mica, no gaire, amb la crossa de la intuïció, podies arribar a resoldre el test. Recordo unes fitxes d’un color torrat i unes altres de blaves, de ciències socials i d’història, respectivament. I els fulls d’exercicis del mètode Ruaix, El català en fitxes, on vaig aprendre català. He mirat quins llibres trobava de la col·lecció «Sí-no». El teatro universal de Maria Aurèlia Capmany, La música de Jaume Vidal Alcover o Napoleón de José Miguel Mínguez Sender, amb qui anys més tard, quan vaig començar a circular pels ambients literaris, vam ser amics. No recordo que me’n toqués cap, d’aquests volums. Potser regalaven els que no es venien. Repollés era un escriptor sin relieve artístico, els llibres de la col·lecció «Sí-no» no eren gaire atractius ni estimulants, però era una manera de començar.

L’escola Voramar era el que aleshores se’n deia una escola de pares. S’hi ensenyava català, en una època en què el català no formava part dels programes educatius. El nostre professor era Joan-Enric Vives, un capellà jove de l’església de Santa Maria del Taulat. Duia texans i conduïa un Dyane 6. Més endavant, vestit sempre amb sotana o clergyman, ha estat Bisbe Auxiliar de Barcelona, Bisbe d’Urgell i Copríncep d’Andorra. El dissabte al matí, la seva germana Josefina feia classes de guitarra al menjador de l’escola. Eren gent catalana, del Poblenou de tota la vida. Se’m feia estrany que hi hagués gent del Poblenou de tota la vida, perquè jo m’hi sentia desarrelat. Un any per Sant Jordi, amb en Joan-Enric, vam anar a les parades de la Rambla i vaig comprar Resum d’història dels Països Catalans de Ferran Soldevila, amb la coberta que reprodueix una miniatura de les Corts Catalanes al segle xv: el primer llibre que no era d’escola i el primer que vaig comprar amb els meus diners. Poc després devia entrar a casa el primer disc. La meva mare s’havia apuntat a Círculo de Lectores, que a començaments dels setanta, a més dels llibres amb enquadernacions de cartró que imitaven els relligats en pell, començava a vendre discos. Tenien una marca blanca, Orlador, la primera que vaig veure a la meva vida. Hi van publicar un disc de Raimon, A Víctor Jara, van prescindir de la caràtula aquella tan impactant, amb la fotografia de Leopoldo Pomés de la cara de Raimon que crema el paper, van suprimir el títol, que els podia comprometre políticament, i hi van deixar només Raimon. El llibre de Ferran Soldevila, editat per Teide, és de 1974. El disc de Raimon, d’Orlador, de 1975. Jo devia tenir tretze o catorze anys.

De resultes de les classes de guitarra de Josefina Vives, la primera idea va ser ser cantautor, i els primers escrits, lletres de les cançons que m’inventava: uns poemes d’amor tristos i enyorats. A casa, abans que hi entressin els catàlegs de Círculo de Lectores, hi havia pocs llibres. Recordo El meu pare Emili Vendrell, d’Emili Vendrell fill i Xavier Foz i La memòria es diverteix, de Valentí Castanys. Estaven arraconats en una lleixa del moble del menjador, comprimits al costat de factures i cartes velles. També hi havia el llibre que la meva mare més s’estimava: el Cançoneret de Nadal publicat el 1938 pel Foment de Pietat Catalana. A dins d’un armari amb maletes tronades i roba que no es feia servir en vaig trobar uns quants més. Entre aquests llibres hi havia l’Antologia de la poesia social catalana d’Àngel Carmona, del 1970. Hi vaig descobrir un poema de Feliu Formosa, «Cançó de la roba estesa», i hi vaig posar música:

«La roba estesa

de la gent pobre

als patis foscos

i als descampats

coneix l'angoixa

dels dies grisos

sap l'enyorança

del temps gastat.»

Hi havia una identificació, de saber-se part del món dels pobres, tot i que Formosa pensava en un barri de barraques i nosaltres vivíem en una casa d’obrers una mica estrafolària, però una casa al cap i a la fi. Quan anys després vaig anar a Brasil i em vaig afeccionar a la música popular brasilera, vaig trobar moltes cançons que, com la «Cançó de la roba estesa», parlaven del paisatge i les cases dels pobres. «Chão de Estrelas» que Orestes Barbosa i Sílvio Caldas van compondre als anys trenta i que Elizeth Cardoso va enregistrar el 1957:

«Nossas roupas comuns dependuradas

na corda, qual bandeiras agitadas

pareciam um estranho festival!

Festa dos nossos trapos coloridos

a mostrar que nos morros mal vestidos

é sempre feriado nacional.»

O «Viaduto Santa Ifigênia» d’Adoniran Barbosa, un emigrant del barri italià de Beixiga que en un portuguès atropellat parlava d’un viaducte que formava part del seu paisatge estimat, i que patia per si, en una reforma de la ciutat, anava a terra. En una altra cançó, «Saudosa maloca», recordava amb tristesa quan van enderrocar la barraca on havia viscut amb els seus amics Mato Grosso i Joca quan tots tres acabàven d’arribar a São Paulo.

«Peguemos todas nossas coisas

e fumos pro meio da rua

apreciá a demolição.

Que tristeza que nóis sentia.

Cada táuba que caía

doía no coração.»

Recordo el dia que vaig assumir que no seria cantant, amb aquell to d’examen de consciència. Però si no cantava, podria escriure. ¿I què escriuria? Tenia el paisatge, el món que m’envoltava, el carrer Mas de Roda que feia cada dia per anar a l’escola Voramar: davant per davant de casa, l’agència de transports Hursa, que m’agradava perquè molts dies hi havia aturat un camió amb matrícula de València. En els meus jocs infantils, quan sortíem de casa amb els meus pares i pujàvem a Gràcia en autobús, imaginava partits de futbol i els resultats es decidien amb les lletres i els números de les matrícules dels cotxes que trobàvem pel camí. De petit era del Valencia F.C. i feia trampes amb aquell camió perquè guanyessin els meus. A la dreta, hi havia la casa de Marcelino, que era del poble del meu pare, a l’Alt Millars, casat amb una catalana –la Mercè del Marcelino–, amb dues filles que anaven a les monges del passeig del Triomf i que parlaven català amb ell. Darrere, un bar amb trinquet i unes casetes baixes on hi vivia una noia que anys després va ser companya de l’escola, Mercè Climent. A sobre el terrat de casa de la Mercè hi havia una torre enlairada amb un colomar. A la cantonada amb el carrer Granada, l’escola de nens petits, que en deien Els caganers. A l’altra galta de carrer, una d’aquelles fàbriques que no sabies què fabricaven, potser ja no fabricaven res. Passat el carrer Granada hi havia dos bars. L’un, tancat de feina anys, amb el cartell florit: el Bar Moreno. L’altre, el Mesón Nouriño, era un restaurant gallec, amb un amo amb la cara botida, que s’assemblava al boxador Urtain: la meva àvia ens hi va convidar unes quantes vegades a dinar per Reis. A l’esquerra, un taller i el magatzem de la Sucran. A la dreta, una altra agència de transports, amb el moll on feinejaven els bastaixos. Més endavant, una fàbrica vella, de maó vist, amb un gran pati, que semblava abandonada. Surt en un capítol de la novel·la La Moràvia (2011), que vaig escriure als anys noranta. El protagonista veu un pati, i al fons, un llum amb una pantalla de ferro colat. Li sembla un plat de bateria que cobreix un fantasma petitíssim: la llum d’una bombeta de seixanta. Al fons, les voltes catalanes de la fàbrica de gel de la Unión Mutualista de Vendedores de Pescado que atorgaven noblesa a la perspectiva en fuga. Jo era un noi solitari i caminava entotsolat, assimilant-ho tot, deixant que m’entrés dins, pensant que podia ser el meu centre i el meu món. I de fet, la fàbrica de gel és una de les fàbriques mitificades que apareixen en el llibre de prosa experimental La fàbrica de fred (1991). Desballestat i solitari, el passatge Mas de Roda es constituïa en el meu pensament com una realitat autònoma: el món industrial.

Adolescent, el diumenge al vespre sortia a caminar pel barri, fascinat per aquella desolació: els carrers deserts, les fàbriques tancades, els cotxes recoberts d’una pel·lícula d’humitat de l’antiga maresma. La humitat s’ajuntava amb la pols, amb l’oli i el greix dels tallers de reparacions que tenien els cotxes i els camions aparcats al carrer, dies i dies, a mig arreglar. Al costat dels Transports Hursa hi havia un d’aquests tallers. Durant molts mesos, a tocar de la vorera hi va haver un toll oliós, que no s’eixugava mai, del qual sobresortia mitja bola negra: vaig estar molt de temps obsedit per aquella bola, hi pensava a la nit i quan la visualitzava, fosca i lluent, se’m feia un nus al coll, com si hagués de vomitar el sopar.

L’any 1993 en un cicle a la Filmoteca de Catalunya van passar Nocturn 29 (1968) de Pere Portabella. És una pel·lícula d’avantguarda, basada en les accions escèniques de Joan Brossa. Retrata un home i una dona benestants, interpretats per l’actriu Lucía Bosé i per Mario Cabré, actor, torero i poeta. Ella entra en una botiga de teixits. El dependent li ensenya banderes de diferents països. Deixa una peça de roba morada en un prestatge, i amb dues peces més, groga i vermella, fan la bandera republicana. Ell entra a la seu central d’un d’aquells bancs que als anys setanta hi havia al passeig de Gràcia, unes oficines monumentals amb desenes d’empleats. Es veuen els ordinadors –els cervells electrònics que se’n deia–, la panòplia on guardaven les claus dels cofres privats. Hi ha escenes en un club que sembla el Círculo Ecuestre i en el camp de golf de Sitges. Joan Ponç hi apareix vestit d’arlequí, Carles Santos hi toca el piano. Mario Cabré i Lucía Bosé tenen converses de teatre de l’absurd: A qué esperas para aprender equitación ¿Cuando seas viejo? –pregunta ella. Un mapa no es un lugar adecuado para escribir preguntas –contesta ell. La dona entra en una fàbrica. Recorre les naus desertes, fins que arriba al davant d’una màquina tapada amb un llençol. Camina al voltant de la màquina i estira el llençol. Fa girar una mena de volant de ferro i posa en marxa el moviment. Mou una palanca i el moviment es fa més ràpid. La rotació passa de la màquina a la roda del cotxe, un Jaguar luxós, que recorre el passatge Mas de Roda i tomba pel carrer Badajoz, a la dreta. Al fons es veu una de les voltes de la fàbrica de gel.

Nocturn 29 (1968), de Pere Portabella. Lucía Bosé travessa el carrer de la fàbrica, puja al pis, destapa la màquina i posa en marxa el moviment.

Em vaig emocionar. Acabava de publicar La fàbrica de fred, estava escrivint La Moràvia. Aquell camí que feia cada dia per anar a l’escola formava part també d’un món d’artistes i poetes, de teatre i cinema experimental.

Quan vaig començar aquest llibre vaig contactar amb Pere Portabella per demanar-li com va anar que filmessin aquesta escena al passatge Mas de Roda, qui va fer les localitzacions i perquè el van triar. Algú, en nom de Portabella em va enviar un mail:

«Atenent a la seva demanda d’informació sobre la seqüència de Nocturn 29 en la que Lucia Bosé es passeja per una fàbrica i on té lloc l’escena d’ella amb la màquina, vull informar-lo que no es tracta del Poble Nou sinó del complex La Magòria (can Batlló) al districte de Sants-Montjuïc. No recordo, ni tenim tampoc documentat el perquè de l’elecció d’aquesta localització, però tenint en compte que vostè està escrivint un llibre sobre el Poble Nou, el fet que la nostra fàbrica no sigui allí, entenc que ja no deu tenir per tant, més interès per a vostè.»

L’interior és can Batlló. L’escena del Jaguar es va filmar al passatge Mas de Roda, però ha desaparegut dels arxius de Films 59, com si no hagués existit mai. El meu amic Jordi Ribas diu que el tema de tot el que escric és la desaparició. Tot allò que va passar i que ha estat esborrat, liquidat, la memòria perduda de les coses. En recullo les restes, en col·lecciono els fragments per construir un espai mental: el barri de la Plata.

El Jaguar de Lucía Bosé avanza por el pasaje Mas de Roda y gira a la derecha, por la calle Badajoz, en Nocturno 29.

2
LA ISABEL DE LA VAQUERIA
I LA SENYORA BALBINA

Julián Guillamón Puerto i Maria Mota Robert es van conèixer al ball Monumental del carrer Gran de Gràcia. Fins que es va casar, el meu pare era molt de balls. Recordava sempre que el dijous era el millor dia de la setmana perquè hi anaven les minyones, que en aquella època –finals dels anys cinquanta– tenien el prestigi que després han tingut les separades. El meu pare i el seu amic es devien apropar a la meva mare i a la seva amiga i en algun moment devien dir: «Somos de Toga, Castellón». El lloc era tan remot i desconegut que s’havia de dir sempre tot junt: «Toga, Castellón» o, si l’interlocutor tenia alguna idea de geografia valenciana: «Toga, en la cuenca del río Mijares». Toga era un poble de frontera. Seguint el Millars cap a la costa, en direcció a Onda i Vila-real, els pobles tenen noms catalans: Cirat, Vallat. Seguint el Millars cap a Terol, en direcció a la Puebla de Arenoso, aragonesos: Torrechiva, Ludiente, Arañuel. Els dos pobles del costat de Toga, Espadilla i Argelita, els he vist escrits Espadella i Argeleta. Penso que si el nom del poble del meu pare hagués estat aragonès s’hauria dit Tuega. El nom d’Argelita és molt indicatiu del que devia passar: tota aquella comarca, d’Onda, a la Plana Baixa, fins a Montán i Montanejos, a la serra d’Espadà, era terra de moriscos. Tants n’hi devia haver que Argelita era «la petita Argèlia». Quan van expulsar els moriscos, el 1609, va quedar una terra de ningú que es va haver de repoblar amb gent nouvinguda. He sentit explicar que a Toga, al segle xvii, hi va haver una pesta que va liquidar una part de la població. I que va arribar una nova tongada de repobladors, entre els quals hi havia navarresos i mallorquins. D’aquí que una de les especialitats, que no he vist enlloc més del País Valencià, siguin les picantosas, uns xoriços amb pebre vermell i molt de bitxo, que potser originàriament van ser xistorres. I d’aquí que la meva àvia es digués Puerto Barceló: Barceló és un cognom mallorquí. Tot això són suposicions construïdes a partir de les recerques d’un parent advocat, Octavio Guillamón, que tenia curiositat per la història, i dels néts –Mercè Tolrà, Lola Barceló i jo mateix– que ja hem viscut sempre a Catalunya. Quan era nano em feia molta gràcia sentir parlar a la tía Enriqueta de les prisquillas babosas (préssecs d’aigua) i las chullas (costelles de xai), que molt després vaig entendre que eren bresquilles i xulles: paraules de frontera.

La meva mare i el meu pare es coneixen al Monumental, festegen, es casen. La meva mare era una noia de Gràcia, filla d’una pubilla de Vila-rodona, Pepita Robert, i d’un noi de Viladrau, Joaquim Mota, cambrer professional, que havia treballat al Gran Cafè Barcelona de la plaça de la Universitat i més endavant al restaurant del Camp d’Aviació. De cop, la meva mare es troba vivint a casa dels sogres, al barri del Poblenou. El meu pare era calderer, havia treballat en diferents tallers. Canviava sovint de feina. A la primera enrabiada, que no li costava gaire d’agafar, cogía el portante. El iaio Julián era un obrer de can Girona –Material y Construcciones S.A.–, i de resultes de la feina a la foneria, estava malalt de silicosi. La iaia Manuela havia treballat a ca l’Aranyó, una indústria del ram de l’aigua, on ara hi ha el Campus de Comunicació de la Universitat Pompeu Fabra. Havien vingut a Barcelona als anys vint, el meu pare va néixer el 1929 a les barraques de darrere el Cementiri de l’Est. Penso en la sensació d’estranyament que devia sentir la meva mare quan va anar a viure al Poblenou. Una casa vella, amb una escala escrostonada i la porta del carrer que s’obria estirant una corda des de dalt. Quan jo vaig néixer, encara hi havia comuna. Quedava en un tros del carrer Luchana –ara Roc Boronat–, entre el barri de la Plata (el carrer Wad-Ras –ara Josep Trueta–, entre Granada –ara Ciutat de Granada– i Badajoz) i la Rambla, on hi havia molt poques cases. A l’escala hi vivien només uns veïns, els Rosich, el Vicenç i la Trini, que eren catalans, gent treballadora. Tenien dos fills quatre o cinc anys més grans que jo: en Jordi i la Nuri. Al número 18 de Luchana hi havia allò que abans se’n deia uns pisos alts, una casa que durant la guerra havia quedat tocada per una bomba. Davant per davant, en uns baixos, la Mercè i el Marcelino. La resta eren tot magatzems, tallers, agències de transports i fàbriques abandonades.

Tenies la sensació que estaves allunyat de tot. I encara més quan pujaves a veure els avis, a Gràcia. En el trajecte de l’autobús 6, des dels Jardinets, davant del Banc Comercial Transatlàntic, fins a la cantonada de Wad-Ras amb Llacuna, parada final, anaves canviant de pell. Primer feies la Diagonal fins al passeig de Sant Joan, i tot eren cases bones, amb grans balconades i galeries. Hi havia el monument a Narcís Monturiol de Josep M. Subirachs que m’agradava molt, davant de l’edifici de la Mútua Metal·lúrgica que anys després vaig saber que era d’Oriol Bohigas i Josep M. Martorell, un dels edificis precursors de la modernitat dels anys cinquanta. Jo era un nen i només tenia ulls per al submarí de bronze. Després pel passeig de Sant Joan, que tenia al mig una tanca feta de pitòspors: en aquella època es feien servir en la jardineria municipal. L’autobús girava per Casp i anava a buscar el carrer Marina. Passat Buenaventura Muñoz, entraves en una terra incògnita, plena d’espais despoblats, la pavimentació era de llambordins i l’autobús, que anava gairebé buit, feia ressonar ferros i seients de fusta. En aquella època, el carrer Llacuna anava de mar a muntanya: el 6 tenia el final davant de la fàbrica del Cànem, tristament famosa perquè en la postguerra va ser presó. La meva mare, que de seguida va començar a no entendre’s amb el meu pare, devia viure aquests trajectes del 6 com un viatge cap al desterrament. Quan parlava de Gràcia li brillaven els ulls: «És de Gràcia…». Només va faltar que, seguint el costum de la gent dels pobles, la meva iaia hagués d’acollir a casa el seu germà petit, que havia hagut de venir a Barcelona després de perdre els camions que tenia i haver de tancar precipitadament el negoci de transports. Van venir el tío del meu pare, Manuel Puerto, la seva dona Enriqueta Barberán, i tres canalles: Manuel, Basilio i Enriqueta. Era una presència estranya per a una jove casada que volia viure amb el seu marit i el seu fill i es trobava compartint pis amb els sogres, el germà del sogre i la seva família, acabats d’arribar d’un poble perdut. Era una murga i va ser la seva sort: amb la tía Enriqueta van ser molt amigues, es van fer molta companyia i li va ajudar a passar el tràngol de la solitud al barri de la Plata.

Jo vaig néixer enmig d’aquesta situació de, diguem-ne, xoc cultural. Tenia una família catalana i una família valenciana que parlava castellà. Avis i iaios. Un món a Gràcia i un altre al Poblenou. A causa de la seva feina a l’aeroport, en el restaurant de la secció de vols internacionals, l’avi Quimet estava en contacte amb moltes novetats. A la casa de Gràcia hi havia objectes preciosos que suggerien una realitat lluminosa: capses metàl·liques de cigarretes Benson & Hedges, calendaris de la Pan-Am. El meu avi treballava de matins. A la tarda, quan tornava de la feina, comprava El Noticiero Universal, que llegia amb fruïció. El germà de la meva mare, el tiet Josep Maria, era dependent en una botiga d’electrodomèstics: una botiga bona de la Via Augusta, que es deia Bohigas, al costat de l’Institut d’Estudis Nord-americans. La meva tieta Mari tenia una parada de peix al Mercat de la Llibertat. Es guanyaven bé la vida, viatjaven, eren joves i moderns. Al Poblenou el meu pare llegia el Marca o l’As, perquè era del Valencia C.F. i trobava que aquests diaris parlaven més del seu equip que no pas els diaris de Barcelona. La meva mare comprava el Telva i més tard la revista de patrons Burda Moden on copiava els models que es feia amb la màquina de cosir Wertheim. Com que el meu pare acabava rebentat de treballar tota la setmana, els dies de festa no fèiem res de bo. Quan encara es treballava el dissabte al matí, a la tarda dormia. Era impensable anar un dia a fer el vermut: ho considerava una despesa innecessària, gairebé un pecat, més endavant vaig saber per què. Ens llevàvem tard, romancejava per casa, la meva mare es desesperava, nosaltres ens avorríem esperant. Sortíem que gairebé era l’hora de dinar. De vegades agafàvem el 6 fins al final, a Collblanc. Altres cops sortíem a buscar un quiosc obert fins a les tres, per comprar l’As. Passàvem per aquells carrers tan buits de diumenge a primera hora de la tarda: Badajoz, Àvila, Àlaba, Pamplona, Zamora fins a travessar la via del tren i arribar al carrer Marina que era el primer carrer que semblava un carrer de debò i no el passadís d’una fàbrica. La foneria Torras ocupava dues illes i mitja, entre els carrers de Llull i Pujades. Les dues naus estaven connectades amb uns rails per on, temps enrere, devien fer passar vagonetes amb escòries i carbons. Era un dels llocs que m’agradaven, quan passàvem caminant a paso ligero diumenge al migdia.

Maria Mota, Isabel Castelló i Pepita Robert.

Aquest estranyament tan gran ara l’associo amb la llet. Els meus avis vivien a la cantonada de Neptú amb Luis Antúnez, a la frontera entre Gràcia i Sant Gervasi. A la cantonada de Luis Antúnez amb Via Augusta, a finals dels anys quaranta, hi havia hagut una vaqueria amb vaques. Els meus avis s’havien fet molt amics dels vaquers, Joaquim Bonada i Isabel Castelló, que eren veïns de l’escala. Quan van treure les vaques, van obrir una lleteria al carrer Luis Antúnez, davant per davant d’on havien tingut els corrals. La meva mare i la meva àvia hi anaven sovint i ajudaven a repartir. En conservo una foto al portal, amb la Isabel, amb uns davantals impecables. Gràcia estava més connectada amb el món que el Poblenou i les novetats hi arribaven més de pressa. Quan pujàvem a veure els avis, entràvem a la granja de la Isabel. Em cridava l’atenció que tota la llet fos envasada. Al Poblenou, la meva mare em feia anar a buscar la llet amb la lletera a la botiga de la senyora Balbina, al carrer Joncar, al costat del Casino de l’Aliança. La venien directament a la cort, amb un gran pot d’alumini i un cullerot. La Isabel de la vaqueria, en canvi, tenia ampolles, bosses i tetra packs. La meva àvia trobava que la llet de la Cooperativa dels Vaquers de Barcelona, en bossa, era boníssima. Vaig descobrir que hi havia un refinament dels productes industrials i que la llet de tetra pack, pel fet de venir en tetra pack, era especial. Aquelles marques que començaven a envasar la llet feien petits regals de promoció. Un avió de la Letona, que de petit em fascinava, l’he trobat molts anys després en un catàleg de disseny gràfic: era un retallable del dissenyador Joan Pedragosa.

Quan vaig començar a escriure aquest llibre vaig buscar –i vaig aconseguir posar-m’hi en contacte– Merche Fernández, la filla de la senyora Balbina, que encara viu al Poblenou, en el bloc de pisos que van construir als terrenys on la seva família havia tingut la vaqueria.

La Merche em va explicar que els seus avis eren marxants de bestiar a Selaya, un poblet d’alta muntanya de la província de Santander. El pare comprava boscos sencers i en venia la fusta. Era una feina molt pesada. Per això, quan el 1960 va sorgir la possibilitat del traspàs d’una vaqueria, van decidir venir a Barcelona. La mare de seguida es va trobar de gust al Poblenou i ja no se’n va moure. La Merche és dos anys més gran que jo i m’havia venut llet. Em va explicar que la idea de despatxar a la cort va ser del pare, que hi veia un reclam comercial. Munyien les vaques davant de la gent, amb un cubell i un colador. La gent s’enduia la llet calenta. Els tiets de la Merche van tenir una vaqueria al carrer Providència, a Gràcia, i més endavant, a Les Corts, però no es van adaptar i van tornar a Santander. El pare va comprar una finca a Olesa i hi va muntar una granja que encara funciona. Una llei de l’any 1962 prohibia les vaqueries en els nuclis urbans. El pare va resistir fins a l’últim moment: és un d’aquells vaquers que el 1972 i el 1973 apareixen sovint als diaris de Barcelona perquè es resistien a treure les vaques. Ho feia per la mateixa raó comercial: la gent deia que la llet d’Olesa arribava marejada i que no era tan bona. La Merche em va desmuntar el mite de la Cooperativa dels Vaquers: tenien les instal·lacions al carrer Pamplona. «No és que la llet fos dolenta, però estava molt manipulada i no tenia res a veure amb la llet acabada de munyir».

La senyora Balbina i els seus fills.

Mentre el cap em ballava entre la Isabel de la vaqueria, la senyora Balbina i la seva filla Merche, al Poblenou la indústria de la llet esterilitzada funcionava a tota màquina. Al carrer Bac de Roda hi havia La Lactaria Española S.A que fabricava la llet RAM. A la cantonada de Perú amb Bilbao, l’octubre de 1960 es va inaugurar la nova fàbrica de Frigo que produïa gelats i batuts. Letona, que també fabricava el Cacaolat, era al carrer Pujades, a tocar de la via del tren. De manera que a pocs carrers de distància convivien la fàbrica automatitzada i la vaqueria de seixanta vaques.

El viatge de la llet. Fulletó de Lactaria Española S.A.

Mentre preparava aquest capítol vaig estar buscant fotografies, fulletons i anuncis de les marques de llet, de gelats i de batuts que es fabricaven al Poblenou. Vaig trobar un fulletó de RAM amb el cicle de la llet, des de les muntanyes a les cases passant per la fàbrica. La meva generació s’embadalia amb aquesta mena de diagrames i Pablo Carbonell hi va dedicar una cançó molt divertida que es diu «Mi agüita amarilla». L’altra descoberta va ser més impactant. Amb l’experiència del meu avi cambrer, a finals dels anys cinquanta la família de la meva mare va arrendar a Arbúcies un hotel de temporada: l’Hostal Castell. Els amos de l’hotel eren propietaris d’una masia, el Marcús, amb una gran extensió de boscos i conreus. Tenien vaques. A l’hostal es gastava llet embotellada, però baixaven una petita quantitat de llet crua per a nosaltres i per a algun client que la meva mare i la meva àvia consentien. Vaig trobar un prospecte de Frigolat, el batut de xocolata de Frigo. De seguida vaig reconèixer el lloc que apareix a la fotografia: és el pont que connecta la carretera d’Arbúcies a Viladrau amb el Marcús. Per aquell pont havien passat molts litres de llet en direcció a l’Hostal Castell. Mentre la meva àvia comprava la bossa de llet dels vaquers pensant que era més bona que les altres, la deslocalització trucava a la porta.

El pont del Marcús, a Arbúcies.

3
EL PASSEIG RIBALTA

A l’Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona es conserven uns índexs del Padró Municipal dels anys 1900, 1905 i 1924, on hi ha anotats, a mà, tots els veïns del Poblenou:

el cognom del pare, el cognom de la mare, l’edat, el carrer, el número i el pis. En els índexs del 1900 hi ha dues pàgines i mitja de gent que es diu Guillamón: seixanta-cinc persones. Moltes vegades el segon cognom també és valencià. Sovint són cognoms que he sentit anomenar, de familiars i veïns del poble del meu pare: Puerto, Morte, Catalán o Sevilla. L’any 1905 els Guillamón són noranta-sis. I hi ha altres cognoms coneguts: Agustina, Andreu, Lecha. De l’any 1924 es conserva un índex general d’habitants de Barcelona, homes i dones separats en llistes diferents. Hi ha cent nou homes i cent quatre dones que es diuen Guillamón, la gran majoria al districte de Sant Martí. Entre les dones, hi he trobat una germana del meu iaio, Generosa Guillamón Tomás, de vint-i-nou anys, veïna del carrer Topete, número 7. Casada amb Clemente Franquero, de trenta-tres anys, en el llistat no hi consta el segon cognom. Aquesta casa del carrer Topete 7 encara existeix: sembla una casa de poble, emblanquinada, amb un balconet.

La primera indústria del Poblenou van ser les indianes. Més endavant s’hi van instal·lar fàbriques tèxtils, blanqueries, foneries, farineres, fàbriques de mosaics, d’aiguardents, de sucre, d’olis i sabons: totes aquestes indústries demanaven gent per treballar. En el pas del segle xix al segle xx, els pobles de l’interior de la província de Castelló, lligats de manera natural amb Catalunya, van generar un flux ininterromput de gent, una gran emigració oblidada, anterior a l’emigració murciana i andalusa. Abans d’aquell incident amb els camions que el va obligar a marxar del poble, el germà petit de la meva iaia, Manuel Puerto, venia a Tarragona a les veremes. Parlava d’un pagès, que li demanava: «¿Estàs tip? ¿Vols un ou ferrat?» El tío Manuel, que mai no va parlar català, recordava aquesta frase que havia sentit de jove, quan res no feia pensar que acabaria vivint a Barcelona. Al segle xix, al carrer Wad-Ras hi havia diversos tallers que fabricaven bótes. Potser alguns d’aquests valencians van ser boters. Fins fa quatre dies, davant la porta del magatzem de can Castells, a la cantonada d’Àvila i Pujades, i a les bodegues Montroy Massana, entre els carrers de Granada i Wad-Ras, se sentia una olor de vi que tombava. Feia anys que estaven tancats però l’olor havia impregnat la construcció. He sentit dir que aquests boters cobraven amb monedes de plata: d’aquí el nom del veïnat. També es diu que els que cobraven amb plata eren els treballadors que a començaments dels anys vint van venir a fer el Gran Metro. La plata era el símbol d’una nova prosperitat.

La casa del carrer Topete, on va viure Generosa Guillamón.

Toga és un poble petit que no surt mai als diaris. Per això em va semblar significativa una notícia de La Vanguardia del 13 d’octubre de 1882, que parla d’unes inundacions que van afectar la Puebla de Arenoso, Montán, Montanejos, Fanzara, Toga, Espadilla i Vallat fins a Onda. Potser va ser el punt de partida d’una emigració que en pocs anys va esdevenir torrencial, fins al punt que el nombre de gent que es deia Guillamón es va triplicar: de seixanta-cinc a dos-cents tretze. Primer van venir la tía del meu pare, Generosa Guillamón i el seu marit, Clemente Franquero i es van instal·lar al carrer Topete. Més tard, Marcelino Andreu, el pare del Marcelino del passatge Mas de Roda, va obrir un bar al carrer Taulat. El meu pare en parlava com si fossin família, i potser ho eren, de lluny. Els meus iaios no se sap exactament quan van arribar. No apareixen al llistat del Padró de 1924 ni al Padró de 1930, però al Padró de 1940 hi ha una nota que diu que el iaio fa trenta anys que viu a Barcelona i la iaia, divuit.

El meu pare va néixer el 1929. A partir d’aquest moment es va produir un degoteig constant de gent de Toga: les germanes de la meva iaia van venir a Barcelona a servir, no es van adaptar i van tornar al poble. Ara em sorprèn veure la meva besàvia, vestida amb bata, a la plaça Espanya i al cim del Tibidabo, i del meu besavi, a les veremes: la tía del meu pare, Enriqueta, que en conserva les fotografies, m’ha aclarit que passaven temporades a Catalunya. El meu pare explicava sempre que havia nascut a les barraques de darrere del Cementiri de l’Est. Quan jo era petit encara hi vivien uns mig parents. Recordo haver estat a la casa, que no tenia res de barraca: era una casa senzilla amb les parets emblanquinades. En aquella època ja devia tenir llum i aigua corrent. Quan els meus iaios es van instal·lar al carrer Luchana, als anys trenta, la casa va esdevenir lloc de pas per als parents, abans que trobessin feina i pis. Uns duien els altres: com fan ara els xinesos i els magrebins. El tío Manuel i la tía Enriqueta van arribar el 1963. Les germanes de la meva iaia es van quedar a Toga, però els seus fills van emigrar en la postguerra: Nicanor i Juanito, fills de la tía Clara i, més endavant, Miguel, fill de la tía Maria.

El meu amic Xavier Bou m’ha proporcionat una dada que va trobar en un llibre de Joan B. Culla: el 1916 la comunitat de castelloners devia ser molt important, perquè va crear el Centro Instructivo Republicano Radical Castellonense, aixoplugat en el Centro Democrático Radical del Poblenou. El seu primer president fou Domingo Gimeno Calpe. Quan l’entitat va tenir prou pes es va instal·lar amb seu pròpia al carrer Luchana, 23. Hi feien funcionar una escola laica. Segons explica Culla, el 1926 encara tenia seixanta socis. De manera que el portal del carrer Luchana 23, amb la gran escala que es veia des del carrer, havia estat el Centro Instructivo Republicano Radical Castellonense! En els llistats d’entitats socials que rebien subvencions de l’Ajuntament de Barcelona a començaments dels anys vint només el Centro Aragonés del carrer Joaquim Costa i el Centro Democrático Radical Castellonense remarquen el lloc d’origen dels socis. El partit de Lerroux devia confiar en treure profit del desarrelament dels castellanoparlants del barri de la Plata.

Quan jo era petit aquest nucli inicial s’havia dissolt, la gent havia deixat de ser i de sentir-se valenciana. Els fills, catalans o castellans, eren barcelonins. El sentit de pertinença s’havia afeblit i ha estat molt després que hem anat reconstruint, amb amics i coneguts, una mena de xarxa. Un company de classe del meu germà es deia Vicenç Gallén: un dia vam descobrir que els avis eren d’Espadilla. Els avis del dissenyador d’Edicions de l’Eixample, Salvador Saura, va resultar que eren d’Argelita. Juanjo Caballero, que durant molts anys va ser l’editor del magazine de La Vanguardia, tenia la família a Fuentes de Ayódar. Un dia que vaig haver de fer una consulta del fons de l’antic Zeleste, al Razzmatazz del carrer Almogàvers, em va atendre un noi que es deia Agustina, com un cosí del meu pare. Ho vaig endevinar: d’Argelita.

A la mateixa finca de la casa on vivíem, a la cantonada de Wad-Ras i Luchana, hi havia un bar molt típic: la gent li deia Bar Montins o Bar Victoriano. De petit la meva mare m’hi enviava a comprar gel per a la primera nevera que vam tenir: una Pingüino. De més gran era el meu pare que m’hi feia anar a comprar tabac, cigarrets rossos que es venien sueltos o a tirar la travessa en una oficina que hi havia a l’entrada de les Apuestas Mutuas Deportivo Benéficas, el famós 1x2. Comptava les monedes i me les posava al palmell de la mà: els diners justos per dos o tres Luckies o Chester sense filtre. Quan vaig començar a preparar aquestes pàgines vaig voler informar-me una mica sobre el Bar Victoriano. A l’home que atenia al taulell tothom li deia Adróver. A l’expedient que es conserva a l’Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona he descobert que es deia Gabriel Adrover, i que estava casat amb Francisca Montins, que el 1973 s’havia fet càrrec del bar que el seu pare, Victoriano Montins, tenia des d’abans de la guerra. Quan el van depurar, el 1939, era un home de quaranta anys i en feia vint-i-set que vivia al carrer Wad-Ras. Vaig quedar molt parat en veure que aquest Victoriano Montins Sanz havia nascut a Zucaina, a 32 km. de Toga per la carretera que va a Cortes de Arenoso i Mora de Rubielos.

Victoriano Montins i José Calpe, nascuts a Zucaina i a Los Calpes de Arenoso, veïns a l'Alt Millars i al Poblenou.

A l’escola on vaig anar de petit, el Voramar del carrer Badajoz cantonada amb Enna –ara Ramon Turró–, no es parlava mai dels avis valencians. Tornàvem pel carrer Enna, i anàvem a comprar xiclets o un polo de sobre al colmado que tenien els pares d’un noi que venia amb nosaltres a classe. Era un noi baix, una mica boterut, molt pelut, tenia unes celles molt negres, unides pel mig, que li donaven un aspecte feréstec. Era una característica de la família: el pare, la mare i la germana tenien tots la mateixa constitució: baixos, grossos, silenciosos i peluts. La botiga era fosca i molt atapeïda de productes. L’home anava sempre amb un guardapols blau. El meu germà diu que semblava el pare del Manolito de la Mafalda. I s’hi assemblava, realment. Un dia en una classe, potser d’història, ens van preguntar per la procedència dels nostres avantpassats. El noi es deia Pedro Calpe Calpe, i ens va semblar molt còmic que fos d’un poble que es deia Los Calpes. Fins avui no he mirat on era: és un poble del terme de la Puebla de Arenoso, a la conca del riu Millars. Els nostres avis eren veïns.

En l’expedient del traspàs de l’establiment que he trobat a l’Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona he descobert que el pare del meu amic es deia José Calpe Calpe. Aquella gent devia naufragar en un mar de relacions consanguínies. El 1960 es va fer càrrec del colmado, després que l’antic llogater, Jaime Genovés, fill de valencians de la Vall d’Uixó, s’hagués «ausentado de la ciudad ignorándose su paradero». El colmado existia des del 1939. El 1956 la família Calpe encara vivia a Los Calpes de Arenoso, perquè en els papers del traspàs hi surt un número de Documento Nacional de Identidad expedit al poble el setembre de 1956. Potser era això el que notàvem d’estrany en el nostre amic: feia quatre dies que havia arribat a Barcelona. Les famílies dels altres nois valencians del Voramar els portaven trenta anys d’avantatge.

D’aquell món de gent de l’Alt Millars en quedava molt poca cosa. La meva iaia encara feia la ruta: l’espardenyeria de l’Eladia, al carrer Taulat, una polleria al carrer Marià Aguiló. Ens omplia el cap amb genealogies complicades i no ens l’escoltàvem gaire. Per al meu pare era un record llunyà. Al carrer Almogàvers hi havia un bar amb un cartell que posava Bar Mijares. Cada cop que hi passàvem pel davant, deia: Proceden de Castellón. Una cosa semblant passava amb els Guillamón que per una o altra raó feien alguna cosa a la vida: un futbolista del Sevilla o un que tenia un bar a Castelló. «Se apellida como nosotros», deia el meu pare, com si volgués demostrar que ell també hauria pogut ser futbolista o tenir un bar.

El meu pare explicava que l’havien enviat a Toga en els anys de la guerra. Sempre havia pensat que era per evitar els bombardeigs. El 1938 una bomba va caure ben a prop de casa i el bloc de pisos alts de Luchana, 18 va quedar tocat: tothom li deia la casa de la bomba. Però entre els papers que vaig rescatar quan va morir i vaig haver de buidar el pis, hi havia, molt desballestat, un Juanito. Obra elemental de educación escrita en italiano por L.A. Parravicini, publicada per D. Gregorio Hernando, una edició de 1911 de la Librería de los Sucesores de Hernando, Madrid. A la primera pàgina duu el segell de la Librería de 1ª y 2ª enseñanza Boix. González Chermá, 64. Castellón. També he trobat un Cuaderno del niño Julián Guillamón. El quadern està editat per Eloisa Más, a Onda. Els treballs d’escola del meu pare duen dates de desembre de 1941 i gener de 1942. Anava a estudi a Toga: es devia quedar molt més temps al poble del que jo pensava.

Un matxo que arrossega un trill. Dibuix escolar del 1942.

Allà va viure una experiència que el va trasbalsar i de la qual parlava només de tant en tant: la mort del tío Basilio. Li havia quedat una experiència de la vida senzilla. Havia fet de pastor i explicava com va patir quan van haver de sacrificar una d’aquelles ovelles que, a causa d’una negligència seva, s’havia trencat una pota. Paladejava els noms dels llocs del poble: al Azud, el Ejido, la Huertica, el Plano. Recordava entranyablement el Puente Colgante que creuava el riu Millars, abans que hi fessin la carretera asfaltada. Parlava d’ocells i de plantes que havia conegut pels camps: Parece una buscareta, deia d’una noia que semblava un ocell molt inquiet. Experimentava una satisfacció en explicar els esmorzars senzills: sube a la porchá y cógete un puñao de higas. Aquestes figues, per al meu pare, eren les pomes d’or.

Julián Guillamón a Toga.

Només va faltar que la temporada 1943-1944, acabat de tornar a Barcelona, el Valencia C.F. jugués la final de Copa contra l’Athletic de Bilbao a l’Estadi de Montjuïc. El partit es va disputar el 25 de juny de 1944. En unes fotografies que he comprat de vell, es veuen uns afeccionats del Valencia C.F., amb traje i corbata, i una banderola blanca animant el seu equip. El meu pare va veure aquell partit i es va fer del Valencia C.F. Havia decidit que seria valencià.

Afeccionats del Valencia C.F. a l'estadi de Montjuïc el 1944.

El 18 de juliol de 1936, quan va esclatar la guerra, tenia set anys acabats de fer. L’any 1942 anava a estudi a Toga. Hi devia passar dels vuit o els nou fins als catorze. No crec que arribés a anar a escola al Poblenou, perquè he trobat una cartilla professional de la CNS, del sindicat del metall i duu els segells de gener-octubre de 1943. El meu pare era un noi de tretze anys, calderer de 3ª del Grupo Transformación y Manufactura Férreas: va passar directament dels camps al taller.

També he trobat un paper de l’Ayuntamiento de Barcelona. Negociado de Beneficencia. Trabajo de Menores.

«Permiso paterno:

Ante mí, Jefe del Negociado de Beneficencia del Ayuntamiento de Barcelona, comparece D. Julián Guillamón, domiciliado en la Calle Luchana 12, 1º 1ª y dice que, como padre que es de Julián Guillamón Puerto le concede permiso para efectuar Trabajos Industriales. De todo lo cual doy fe, y solo para los efectos del párrafo primero del art. 16 del Reglamento para la aplicación de la Ley de 13 de Marzo de 1900, lo hago constar a 19 de Octubre de 1943.»

Eren unes normes del 1900 que encara s’aplicaven per defensar els menors dels abusos de la Revolució Industrial.

«Artículo 16. Para que un menor de edad pueda ser admitido al trabajo tendrá que acreditar:

Permiso del padre, o en su defecto, de la madre, del tutor o del Director del establecimiento donde estuviese asilado, para dedicarse al trabajo.»

Quan passàvem per davant de la Protecció de Menors pel carrer Enna o Wad-Ras, entre Àlaba i Pamplona, sempre deia horroritzat: «¡el asilo!» La meva mare feia el mateix quan parlava de l’Asil Duran que hi havia hagut al carrer Tuset, a prop d’on vivia, amb els meus avis. Els nens d’aquella època es veien tots una mica com nens perduts.

Per al meu pare, Castelló va ser sempre la petita pàtria que va alternar amb la seva gran passió: València, amb les falles i les mascletàs, el barri del Carme i el Bar Barrachina. De gran anava a les festes de la Magdalena, a començaments de febrer, que obrien la temporada de toros. S’instal·lava al poble, on tenia la caseta que va construir el meu iaio poc abans de morir, i pujava i baixava amb algú que l’acompanyés amb cotxe o amb els autocars de Furió. A començaments dels setanta el C.D. Castellón va jugar unes temporades a la Primera Divisió de futbol. L’abril de 1973 vam anar amb els meus pares i els meus tiets a veure el partit contra el F.C. Barcelona al vell Castàlia. Hi ha una pel·lícula de Súper 8 d’aquell dia. Jo duc un abric marró llarg fins als peus i una bandera de ratlles blanques i negres. Ens vam passar el matí cantant «Pam, Pam, orelluts!», el crit de guerra dels afeccionats del Castelló que a tots ens feia molta gràcia. El Castelló va guanyar el Barça 4-0. Sortim passejant pel passeig Ribalta: el típic parc de ciutat provinciana, amb parterres i glorietes, que per al meu pare era com si fos Schönbrunn. Quan es va morir, una de les coses que em van emocionar van ser les fotografies que havia fet de l’antiga estació de Castelló, que va anar a terra el 1998 quan van soterrar la línia. Era el lloc on arribava des de Barcelona, quan anava a les festes del poble, al mes d’agost, o al febrer, per la Magdalena. Era el seu centre del món, com l’estació de Perpinyà ho va ser per Salvador Dalí. Però si per Dalí era el lloc que li permetia fer el salt cap a París i Nova York, per al meu pare era la porta d’entrada a un espai privat, introspectiu, un reducte ideal, on va viure el temps de la innocència, abans d’enfrontar-se al taller i a les dureses de la vida.

L'antiga estació de Castelló, que va anar a terra el 1998.

4
GANGS DEL POBLENOU

Els Quatre Cantons és una travessia del carrer Pere iv. El carrer Sant Joan de Malta arriba des del Clot, creua Pere iv, i a l’altre costat canvia de nom: Marià Aguiló. És el carrer que marca el pas del territori antic de Sant Martí de Provençals al nou veïnat del Taulat, nascut de la industrialització i la colonització d’aiguamolls i finques agrícoles. És també el camí tradicional d’unió entre el Clot i el Poblenou. La gent que vivia al Clot i treballava a les fàbriques del Poblenou feia aquest camí cada dia. Però quan jo era nano, els Quatre Cantons eren una cruïlla sense relleu. A l’alçada del carrer Luchana, on hi havia la cotxera dels autobusos, el carrer Pere iv es desdoblava. El que era important realment era aquell fillol bord, el carrer Almogàvers, que unia el Poblenou amb el pont de Marina. El carrer Marià Aguiló també havia perdut relleu. El carrer principal era la Rambla del Poblenou, que hi corria paral·lela. A la Rambla hi havia l’escola de les monges, les primeres cases altes amb grans vestíbuls d’estil modern, les botigues de joguines: Novedades La Cigüeña, Deportes California i Almacenes Triunfo –amb el paper d’embolicar blanc amb rodones grogues i negres que molts nens associàvem amb el matí de Reis–, l’Aliança Vella i l’Aliança Nova. Els noms antics dels carrers havien quedat com una relíquia del temps antic. Marià Aguiló havia estat el carrer de Sant Pere: la meva iaia tota la vida va dir-li així. El carrer Pere iv era la carretera de Mataró o carretera de França. Era com si el plànol estigués mogut, com la imatge doble de les impressions estereoscòpiques: la carretera de Mataró i la Rambla, Pere iv i el carrer Almogàvers. Dos traçats, dues centralitats, dues imatges en una de sola, un poble i una ciutat.

Els quatre cantons el 1910, quan era la porta d'entrada al Poblenou.

A l’Arxiu de Sant Martí he trobat alguns documents que em fan reviure aquesta sensació d’estranyesa, de no saber ben bé on ets ni quina és la norma que s’ha seguit en la construcció del lloc on et trobes, que tothom que ha viscut al Poblenou ha sentit en un moment o altre. En primer lloc, un expedient sobre la segregació del barri del Taulat que, entre 1863 i 1864, es va voler independitzar de Sant Martí de Provençals i crear un nou municipi. La decisió devia desconcertar les autoritats perquè el 30 de novembre de 1863 el Governador Civil de Barcelona sol·licita informació a l’alcalde de Sant Martí sobre la distància entre el barri del Taulat i el de Sant Martí, el nombre de veïns i els mitjans de transport entre aquests dos nuclis urbans, per veure si la demanda està justificada. Deu dies després, el 9 de desembre, l’alcalde de Sant Martí informa: Sant Martí i el Taulat estan separats per 1.300 metres. Al Taulat hi viuen 815 veïns. La via de comunicació principal és un carrer que va del barri del Clot fins a la platja: el carrer Sant Joan de Malta, que passada la carretera de Mataró (Pere iv) es transforma en el carrer de Sant Pere (Marià Aguiló). S’obre un expedient de segregació i es fa llista nominal «de todos los vecinos del barrio del Taulat con expresión del número de almas de que consta cada vecino y contribución directa que cada uno satisface por su riqueza». És a dir, amb els impostos, que devien tenir un paper fonamental en la decisió de segregar-se. Al nou veïnat hi havia molta indústria i els veïns reclamaven un nou centre administratiu.

El 28 d’abril de 1864, l’alcalde de Sant Martí de Provençals, Pedro J. Vintró, es mostra perplex davant la decisió dels veïns del Taulat de demanar la independència municipal, en un moment en què s’estava començant a construir la Gran Barcelona:

«Los cuatro Barrios que constituyen este distrito municipal, tres de ellos en toda su totalidad, que lo son los de Clot, Sagrera y Taulat y mucha parte del cuatro, el de la Montaña, se hallan comprendidos dentro del perímetro de ensanche de la ciudad de Barcelona, en cuyo plano se hallan trazadas multitud de calles que no tan solo unen el barrio del Taulat con su matriz el del Clot, sino que quedan embebidos dentro aquella ciudad. (…) Ninguna población de las comprendidas dentro la zona del ensanche de la ciudad de Barcelona ha tomado el rápido vuelo que la presente en materia de edificaciones con arreglo al plano aprobado para el expresado ensanche; y estas edificaciones que se han verificado y las que se hallan en proyecto muy luego han de unir los barrios del Clot y Taulat en una sola población por ser los dos de los cuatro existentes que situados en el llano reúnen las principales condiciones ¿No sería una anomalía que dos barrios unidos ya hoy día del modo que dejo indicado y próximos a enlazarse por medio del referido plan de ensanche, se decretase la segregación, cuando a la simple vista del plano mencionado todos juntos han de formar una ciudad en ciernes orgullo de la Nación Española?»

El carrer Almogàvers, tocant a Marina, el 1978, fotografiat per Pepe Encinas.

I ara ve la qüestió central. Si el barri del Taulat es vol segregar, primer cal saber què és. L’alcalde Vintró escriu al governador:

«Éste, al humilde concepto del que escribe, es el punto más delicado de este expediente, por cuanto no teniendo el barrio del Taulat límites jurisdiccionales ni naturales conocidos como son ríos, rieras, torrentes, caminos, etc. se hallan las fincas rústicas y urbanas enclavadas dentro de este distrito y solo fue calificado de tal para los efectos de la Estadística: por otra parte, habiéndose levantado el croquis del terreno por cuenta de los interesados en la segregación según orden de Vd. de 4 del mes último, habrán comprendido en él el terreno que menor les haya parecido, y hasta el punto donde habrán considerado más ventajoso a sus intereses.»

Tenim un barri que es vol segregar, però que no s’acaba de saber on comença ni on s’acaba. Tenim un llistat de veïns del 1864, en el qual no hi ha cap dels cognoms valencians que sovintegen en els padrons de trenta anys més tard. Formen aquest llistat els natius del Poblenou, els primers colons. Badia, Matons, Suñol, Rovira, Castelló, Sánchez, Montal: veïns de la Carretera de Mataró. Ribas, Pujol, Nualart, Caballé, Vidal, Vilagrasa, Surroca: veïns del carrer de Sant Pere. A la carretera de Mataró hi vivien 281 persones, al carrer de Sant Pere, 243, moltes més que no pas al carrer Major (ara carrer Taulat), que havia sorgit paral·lel a la via del tren, on hi havia registrades 139 persones. A la Rambla (calle Triunfo) només hi ha 32 veïns. Quan aquest document es va signar, cap dels carrers del barri de la Plata –Wad Ras, Enna, Luchana, Llacuna i Granada– no existien. ¿Què devien pensar aquella gent del barri del Taulat, quan devien veure arribar aquella riuada de gent de Castelló?

L’altre document té relació amb una finca que hi havia al carrer Luchana, molt a prop d’on es van instal·lar els meus avis i on vaig viure jo de petit. Molts propietaris de terrenys del Poblenou no vivien al barri. Hi tenien camps o fàbriques, que feien funcionar per lloctinents i directors, mentre ells vivien a l’Eixample o a Sarrià. És el cas de les germanes Aurelia, María de la Concepción i Joaquina de Paz y de Canals, propietàries del terreny que hi havia al darrere de casa. Vivien al carrer de Sarrià, 47, 4t 2a. Entre el 1878 que van fer els papers de l’herència de la mare, i el 1888, que en van tornar a fer, les alineacions del plànol havien canviat. Entre el carrer Luchana i Llacuna s’havien construït diferents edificis. El carrer Luchana encara no existia com a tal, però ja es podia calcular la «prolongación de su eje». I aquesta prolongació afectava la propietat de les senyores de Paz y de Canals. En el plànol hi ha dibuixats un huerto, algibe, norias, acequia de la llacuna, camino de servidumbre. A sobre, en vermell, les línies i quadrícules de l’Eixample. Entre el plànol de 1878 i el de 1888 ha desaparegut la «casa huerto», i han sorgit espais de «terreno viable» i de «terreno edificable»: carrers i solars.

Les germanes de Paz y de Canals van acompanyar l’escriptura de «rectificación de división de bienes» de l’herència de la seva mare amb un plànol i una certificació de l’Ajuntament.

«Para la debida y necesaria claridad se acompaña también adjunto el plano geométrico de fecha tres de agosto de mil ochocientos setenta y ocho, en el que, con sujeciones a estacas de replanteo de calles, algunos encajes de ejes de las mismas y señales valladas de una pared, hecho todo por topógrafos del Gobierno Civil con relación al plano del Ensanche y también por el arquitecto municipal o sus dependientes, se señalaron las calles que afectaban al terreno y como en primero de mayo de mil ochocientos ochenta y ocho fue necesario alterar las bases de la división, por lo cual como base fue previo formular un nuevo plano tomando las alineaciones de las calles de las edificaciones ya en parte allí existentes.»

Quina imatge tan potent: els carrers de l’Eixample marcats a terra amb estaques, senyals vallades i trossos de paret, enmig d’una antiga finca rural, regada per les sèquies i canalitzacions de la llacuna. Tot al voltant, les cases que s’havien començat a construir quan encara no s’havien dibuixat els carrers.

La certificació, de 5 de març 1897, s’acompanya d’un formulari estàndard.

«EL AYUNTAMIENTO CONSTITUCIONAL

DE SAN MARTÍN DE PROVENÇALS

Primera. La fachada del edificio seguirá la línea y rasante fijadas en los proyectos de alineación aprobados o que en los sucesivo se aprobaren, a cuyo efecto serán aprobados por el Ayuntamiento del Municipio.

Segunda. Si la construcción o edificio ha de emplazarse en el ensanche de la población, vendrá a cargo del propietario el replanteo de la parte de manzana que le corresponda, al cual será también comprobado por el Arquitecto Municipal y quedará además obligado a cumplir la Ley de 22 de diciembre de 1876 y demás disposiciones vigentes.

Tercera. Deberá verificar la explanación del trozo de vía correspondiente al edificio que pretende construir hasta la mitad del ancho de la calle y observar las ordenanzas municipales de Barcelona referentes a obras de nueva construcción interín no las tenga propias este Municipio.»

S’havien acabat els camins de carro, els passatgets, els coberts a banda i banda de camí, els camps: a partir d’ara tot es mantindria dins de la quadrícula.

L'autobús la Catalana que fins al 1980 va fer la línia Clot-Poblenou.

Però malgrat aquesta idea unificadora el barri va seguir les seves lleis. Una línia d’autobús, la Catalana, va fer el recorregut entre el Clot i el Poblenou fins al 1980, com si els dos veïnats seguissin units pel cordó umbilical del carrer Sant Joan de Malta. En el seu recorregut pel dèdal de carrers estrets, la Catalana ignorava l’A-19 que connectava amb l’autopista del Maresme i que, pretensiosa i lletja, havia substituït l’antiga carretera de Mataró. Els carrers de l’Eixample no van unir el Poblenou amb Barcelona, tallats per l’A-19 i per la via del tren. A la Diagonal hi havia alguns edificis construïts que permetien calcular la prolongación de su eje (que es reconeixia per la forma del xamfrans). Fins als anys noranta només hi havia quatre trossos construïts, interromputs per fàbriques, descampats i el camp de futbol de l’All i Oli, al bell mig de la cruïlla amb el carrer Llacuna.

L’any 1963 des de la parròquia de Santa Maria del Taulat es va posar en marxa una revista. La van titular 4 cantons, per recordar la cruïlla de camins que havia estat el centre del barri. Proposaven rutes (els boters, la platja de la Marbella, les galetes Solsona). Parlaven amb veïns singulars: Francisco Martín El Chaparrero, que era torero (n’hi va haver un altre, Sebastián Rengel: cap dels dos no va fer res de bo). Explicaven que Montroy Masana, Frigo i Trinaranjus tenien estands a la Fira de Mostres; que el Poblenou era l’últim reducte dels tramvies de via estreta o que un veí aventurer, José Fiusa, havia naufragat a l’Oceà Índic. Si enviaven un col·laborador al barri de la Plata o als Quatre Cantons n’enumeraven les botigues, com si fossin de sempre i s’hi haguessin de quedar per sempre. «Los cuatro establecimientos que, realmente, forman los 4 cantons son los siguientes: el popular comercio de vinos y licores conocido familarmente por Ca’n Guixer; el garaje de la compañía de Autobuses San Martín (las populares Catalanas); una sucursal de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Barcelona y otra Sucursal del Banco de Bilbao. También se identifican con el lugar la Pastelería Rodríguez, el pequeño establecimiento destinado a la venta de helados, la sastrería La Africana, la parada de taxis y algunos otros». I després entrevistaven, com si fos una personalitat, l’amo de can Guixer.

El número 1 de 4 cantons, del 30 de juny de 1963.

La col·lecció de 4 Cantons es pot llegir de moltes maneres. Com un punt de partida dels moviments de veïns; com un element de resistència al pla de la Ribera i a les actuacions urbanístiques que han acabat per destruir el barri; com el nucli d’on, en diferents etapes, van sortir periodistes de la Transició, com Rafael Pradas o Josep M. Huertas Claveria. M’he apuntat el titular d’un reportatge del 1963: «En los límites de nuestro barrio, el zoo barcelonés es uno de los mejores de Europa». Que bèstia. Quin esforç per evitar ser engolits pel no-res, definir una identitat, dibuixar un territori. Crear un mapa mental que contrastava amb el Poblenou que coneixies, tan fragmentat i inconcret. En tots aquests anys el Poblenou no ha canviat gaire. Petits nuclis de cases antigues enmig d’un desert: abans fàbriques i descampats, més tard tallers i agències de transports, ara hotels i promocions immobiliàries.

L’any 1977 hi va haver a Barcelona una gran mancança de moneda fraccionària. Transports de Barcelona va instal·lar en els autobusos màquines de cobrament automàtic de la marca Azkoyen. A la línia 36, que comunicava el Poblenou amb la Barceloneta, per l’avinguda Icària, van desaparèixer les unitats amb cobrador, que tenien l’entrada per darrere, amb una plataforma. S’entrava per davant, trobaves la màquina, que era una caixa pintada de groc, amb una ranura per introduir les monedes. Les màquines no donaven canvi i com que el bitllet costava nou pessetes, cada vegada que havies de pujar a l’autobús necessitaves quatre pessetes: en poques setmanes, les monedes de pesseta van desaparèixer de la circulació. El Mercat del Poblenou va fer una emissió de pessetes de llauna, n’hi havia diferents models que duien dibuixats un manat de verdures, dos peixos, un bacallà. Quan anava a plaça, la meva mare tornava amb aquestes pessetes que no valien res i ens feien una il·lusió inexplicable. En alguna capseta, al pis del carrer Luchana, es devien quedar. Les he buscat quaranta anys després, i n’he trobat una col·lecció en una botiga de vell de Saragossa. He descobert que el Mercat de Sant Andreu també va tenir les seves pessetes, de diferents models (amb un formatge, un manat de raves i un pot de conserva). En el llenguatge de la numismàtica, d’aquests diners sense valor legal, se’n diuen monedes de necessitat.

Pessetes del Poblenou (1978): es van emetre per pal·liar la manca de moneda fraccionària a causa de l'automatització del cobrament dels autobusos.

Monedes del Poblenou: les guardaríem. Potser ens ajudarien a arrelar. Anys després les podríem ensenyar com s’ensenyen els cupons de racionament i els bitllets de la guerra: com un món que va existir, i que potser encara viu en secret, colgat per una grisor aclaparadora.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.