David Murillo Bonvehí
EMPRESA I VALORS
L’empresa en l’economia global

Editorial Barcino SA

Barcelona

Col·lecció Observatori dels Valors

Coordinació

Càtedra LideratgeS i Governança Democràtica

(ESADE)

Titular de la Càtedra Jordi Pujol

Directors de la col·lecció

Àngel Castiñeira

Ferran Sáez

Equip d’investigadors dels núm. 9-12

David Murillo

Daniel Ortiz

Laura Albareda

Enric Colet

1a edició: juny de 2009

© ESADE

© Fundació Lluís Carulla

© D’aquesta edició: Editorial Barcino SA Acàcies 15, 08027 Barcelona

Fundació Lluís Carulla

Carrer Aribau 185

08021 Barcelona

www.fundaciolluiscarulla.cat

info@fundaciolluiscarulla.cat

Amb la col·laboració de Joaquim Roglan

Producció editorial Jordi Quer

Correcció lingüística Esmena Correccions

Disseny Jordi Casas

Maquetació Vània Rosell

Impressió Gràfiko

Dipòsit legal: B-24602-2009

ISBN: 978-84-7226-927-9

Advertiment legal: són rigorosament prohibides, sense l’autorització dels titulars del copyright, la reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol procediment, incloent-hi la reprografia i el tractament informàtic.

I. Introducció

la crisi com a exemple de complexitat axiològica

Per a molts, la crisi del 2008 va iniciar-se a finals de setembre d’aquest any, quan el Congrés nord-americà reunit en ple va rebutjar la proposta presentada pel secretari del Tresor, Henry Paulson, per tal de salvar un sistema financer amenaçat de col·lapse. Durant les setmanes posteriors, a diferents parts del planeta, les conseqüències es van fer sentir: l’atur s’incrementava, les macromagnituds econòmiques empitjoraven amb força i els plans de rescat públics s’elaboraven per tornar a ser reescrits. Tant és que molts analistes, entre ells el George Soros de La crisi del capitalisme global (1999), parlessin des de feia temps de l’amenaça de la bombolla financera, de la tendència inajornable a l’explosió. La crisi, anunciada, coneguda, però d’uns efectes molt superiors als que molts van intuir, es va precipitar a la tardor del 2008.

I com acostuma a succeir en el cas de grans daltabaixos, un dels primers a parar el cop va ser el model econòmic, els valors dels directius, la cultura de l’avidesa i el risc. Efectivament, una gran part de la responsabilitat d’aquesta crisi té noms i cognoms concrets. N’hi ha d’altres, però, que per manca de voluntat de conèixer, per dispersió de responsabilitats i atenció, quedaran per sempre en l’anonimat. No hi ha dubte que va existir un primer inventor d’aquest instrument financer anomenat “obligació de deute col·lateral”, una bomba explosiva que permetia la desaparició del risc del balanç. Tampoc no hi ha dubte que va haver-hi executius que van decidir que, en condicions de crèdit barat, el millor que podien fer era donar tants préstecs hipotecaris com fos possible. Un càlcul fet amb independència de les possibilitats de retornar aquests crèdits i amb la falsa certesa que els béns immobles no es devaluarien mai. Greu error de greus conseqüències.

Quan parlem d’aquesta mena d’actuacions, efectivament, estem parlant de valors d’empresa, però no només en l’empresa es generen els valors empresarials. La nostra lent d’augment necessita ampliar-se una mica més per agafar una perspectiva completa del paisatge. Va haver-hi unes autoritats públiques que al seu dia es van equivocar a l’hora de rebaixar els tipus d’interès; que van errar a l’hora d’omplir de liquiditat el sistema. De la mateixa manera que les regulacions bancàries es van demostrar laxes, algú va permetre que la roda de l’enriquiment i l’especulació anés creixent fins que es va aturar de cop. D’aquesta responsabilitat també participen els creadors d’opinió, els ideòlegs del que ha estat anomenat fonamentalisme del mercat (Soros, 2008), terme que, qui ho havia de dir, ja apareix fins i tot a les portades dels diaris.[1]

I en l’ampliació del nostre focus arribem també a les empreses de rating encarregades de mesurar un risc financer inadvertit fins al moment. I hi trobem el petit especulador immobiliari, i els membres dels consells d’administració que van permetre que es creés un model d’incentius tan pervers que va provocar que moltes empreses es veiessin immerses en aquesta carrera sense fre cap a l’abisme. Però el més interessant, la pedra de toc per baixar posteriorment a la nostra realitat més immediata, ens la dóna el fet evident que aquesta cultura empresarial es va fonamentar en la participació generosa i decidida d’una part important de la població, gent que durant els dies de vi i roses va subscriure fil per randa la cultura ortodoxa del mercat lliure, de la maximització dels beneficis, el creixement especulatiu i la inversió en actius financers. Mai, en una caiguda com aquesta, no cau un de sol: en les fallides sistèmiques, és tota una cultura la que hi va al darrere.

En aquesta crisi fallen empreses, institucions privades, però també públiques. Cedeixen patrons culturals de l’èxit fàcil i el benefici sense esforç; models teòrics es col·lapsen. Sens dubte, el nombre de perjudicats és molt gran. Hi trobem treballadors de tots els països, empreses de totes mides que es veuen afectades per un terrabastall que, com molts altres han subratllat abans, té una doble cara i un doble origen: la crisi del model financer, però també, sobretot al nostre país, la fi d’un cicle econòmic marcat per la bombolla immobiliària i els baixos nivells de productivitat. Quan la marea està alta, ja ho sabem, res de tot això no és visible. I en aquest context de crisi és quan es torna a parlar de valors. Ara bé, com l’actual situació econòmica posa de manifest, només es pot reflexionar sobre els valors de l’empresa des d’una perspectiva alhora local i global. En l’economia globalitzada, els errors dels uns recauen sobre els altres, i les cultures empresarials es traslladen i es conformen amb independència de les barreres culturals i polítiques.

[1] Vegeu La Vanguardia, 1 de febrer del 2009.

la necessitat de precisar el marc de referència

Així doncs, quan parlem de valors i empresa, convindrà precisar de quina empresa parlem, a quina economia ens referim i quina cultura organitzada tenim al cap. Malgrat les similituds que puguem arribar a fer, no és el mateix un banc d’inversions que una franquícia de restauració del Tarragonès. No és el mateix una cooperativa de treball associat que una empresa pública; ni una empresa familiar que una multinacional que cotitza a l’Íbex 35. Tampoc una empresa del sector farmacèutic no és necessàriament comparable a una empresa que ven aparells òptics per a armament de precisió. Els valors, els contextos econòmics i les conductes empresarials, convé insistir-hi, seran diferents en cada cas.

Per veure la particularitat des de la distància podem buscar exemples de l’etnografia. Entre els membres de la tribu dels Baruia, a Papua Nova Guinea, els rendiments del treball tenen com a missió ser repartits entre la família extensa. Per als illencs de les Trobriand la producció agrària intensiva té una missió alimentària que, això a banda, genera una cursa productivista similar a l’occidental, cursa que acaba sorprenentment amb la distribució massiva dels béns i en la generació d’una gran cadena de favors que finalment es tradueix en honor i poder (Godelier, 1986, 28). En altres cultures centreamericanes l’activitat emprenedora, poc o gens formalitzada, apareix lligada de manera gairebé exclusiva a activitats de supervivència i sosteniment familiar. Podríem seguir.

En la cultura dels Estats Units la gestió del creixement, del risc o fins i tot la contribució social de l’empresa difereixen notablement del model econòmic de l’anomenat capitalisme renà. Contextos culturals diferents comporten models axiològics diferenciats. Per complicar-ho tot una mica abans d’entrar en l’esforç de dissecció, podríem preguntar-nos si el patró cultural d’una empresa que comercia en productes de comerç just és gaire allunyat del d’aquella empresa que es crea amb el no menys noble propòsit de generar riquesa i autonomia personal per a l’emprenedor.

La reflexió òbvia és que el tractament acurat de tota la casuística existent, especialment si el volguéssim fer armats de dades estadístiques i retalls de premsa, superaria amb escreix l’abast d’aquest llibre. Tot i així, convé que revelem provisionalment una de les idees centrals del text que travessarà la casuística i la tipologia variades d’empreses i empresaris. La tesi és aquesta: la conducta de l’empresa, això és, el conjunt de valors que defineixen i donen contingut a la seva manera d’estar en el mercat, apareix fortament vinculada a la proximitat o a la llunyania del que podríem entendre per activitat empresarial “clàssica”. Així, al nostre teixit econòmic coexisteixen activitats destinades a generar riquesa, a produir valor afegit i contribució social, amb d’altres l’objectiu de les quals apareix vinculat als guanys de poder, als increments de dimensió o al gegantisme de què ens parlava Galbraith (2005, 79). La línia de divisió, per bé que no sempre sigui clara, sí que denota conductes i propostes axiològiques clarament diferenciades.

Vegem-ho a partir d’un article recent. L’article en qüestió, “Empresarios”,[2] fa una definició de manual de l’empresari i unes reflexions força precises del que caldria entendre per activitat empresarial. Per a l’autor, un empresari és:

“[La] persona que assumeix la responsabilitat i el risc implícit d’un negoci amb la intenció d’obtenir un benefici [...]. Normalment l’empresari decideix què es produeix, adquireix les instal·lacions necessàries o les lloga i reuneix la força de treball, el capital i els materials necessaris per a la producció. Si el negoci té èxit, obté beneficis; si fracassa, assumeix les pèrdues.”

L’activitat empresarial, per tant, pot quedar reduïda en essència a aquestes funcions. Ara bé, com l’article ens mostra, l’aspecte de l’assumpció del risc i de les conseqüències de la pròpia activitat és fonamental. Un empresari és una persona que es juga el patrimoni propi, que carrega amb les responsabilitats de pagar salaris i proveïdors i que té poc a veure amb la imatge frívola, i poc real, que alguns, seguint l’autor, hi han volgut trobar. És una activitat que moltes vegades esdevé l’obra d’una vida, motiu d’il·lusions i malsons; que apareix vinculada a la noció de l’emprenedor, de l’impulsor i lluitador infatigable que crea i se la juga, que genera riquesa al seu entorn i que no es rendeix. Lacalle, l’autor, acaba l’article amb una afirmació de la qual és difícil discrepar: un país necessita bons empresaris i els seus valors: la capacitat d’entrega, la imaginació, l’assumpció de riscos, el sacrifici i el valor. Ara bé, d’empreses i empresaris, n’hi ha de tota mena.

[2] Vegeu E. Lacalle: “Empresarios”, La Vanguardia. Vivir, 5 de gener del 2009, p. 7.

empreses, empresaris i directius

Ja tenim establerta, doncs, una primera línia de demarcació clara entre cultures i valors empresarials: aquella que separa l’activitat arriscada, organitzada, responsable, constructora, innovadora, col·laboradora, imaginativa i socialment valuosa, i que lliga amb una visió tradicional de l’empresa, de la que, si ho és, ho és en un sentit molt diferent del clàssic. També hi ha empreses que es deixen pel camí aquests valors per reemplaçar-los per d’altres o subsumir-los-hi. El debat lògic, immediat, és el de fins a quin punt l’un element i l’altre són fàcilment distingibles. No ho són. Tanmateix, dins la tipologia que presentem veurem les diferències axiològiques entre els uns i els altres. Copsarem els límits i les aproximacions diferenciades.

En l’economia actual i globalitzada és evident que hi ha de tot. El que fa Lacalle amb el seu article és alimentar un imaginari, estadísticament rellevant però no exclusiu, d’empresari-emprenedor que al nostre país lliga amb l’evolució històrica del seu rol i amb la funció social que molts li han volgut trobar (Cabana, 2006). És un imaginari que en un cert moment en el temps deixà de ser el model únic de referència, el centre d’atenció constructor de valors, per quedar difuminat dins un maremàgnum d’empreses de capital cada vegada més estranger, posseïdores de valors i interessos notablement més complexos. Anirem referint-nos-hi en les següents pàgines.

En aquestes noves corporacions, qui marca la pauta ja no són els empresaris, sinó un agent relativament nou: els directius, és a dir, individus que ja no necessitaran arriscar capital propi ni un projecte de vida, sinó que estan cridats a gestionar capital aliè. Tot dins organitzacions on les funcions d’innovació i de responsabilitat, i fins i tot la capacitat de generar valor social, podran ser subcontractades o externalitzades. Som davant d’una definició molt més difusa, fuzzy, postmoderna, del que aquests mateixos conceptes han significat fins al dia d’avui. En l’època de la liquiditat, dels valors flexibles i poc precisables, el xoc entre models normatius es tradueix també en un contrast de models d’empresa, de cultures organitzatives i de formes d’organització. Aquest fet ens obliga a parlar en plural: de valors i d’empreses. I, sens dubte, a fer-ho d’acord amb unes pautes i uns models que són els del mercat globalitzat, sotmès als grans fluxos de capital internacional.

Amb aquest objectiu, doncs, el de comprendre els valors de l’activitat empresarial, el de poder fer una foto fixa dels valors de l’empresa avui, haurem de fer una lectura transversal de l’activitat econòmica. A falta d’estudis en profunditat sobre els valors de l’empresa catalana, ja ho fem constar d’entrada, el biaix internacional és important, i d’aquí el subtítol del llibre: L’empresa en l’economia global. El contingut comença, doncs, amb un ràpid repàs dels valors del mercat, on s’originen, quin impacte tenen sobre l’activitat empresarial i cap a on es despleguen. Tot seguit la lectura ens portarà fins a la nostra demografia empresarial: quins tipus d’empresa existeixen i quines són les particularitats organitzatives que determinen diferents models de conducta i diferents propostes axiològiques. Dediquem un apartat especial a les grans forces del mercat: el món financer i les grans empreses. Copsar les tendències valoratives de l’empresa catalana vol dir també entendre quins són els fils conductors del nostre model econòmic, si més no fins al dia d’avui.

El segon bloc central és el que es dedica als directius i als empresaris. La professionalització de la gestió, la interconnexió i la transversalitat de l’exercici de la seva activitat, permeten construir una mena d’arquetip global de mànager, i això fa que puguem endinsar-nos en la seva manera de pensar i de ser. Aquest és encara un patró molt centrat en el tipus de racionalitat econòmica que demana el mercat, però en ell s’accentuen noves tendències relacionals que no són alienes al relleu generacional ni als canvis de model social de la nostra societat dita postmaterialista (Mellén & Sáez, 2007; Inglehart, 1977). Els valors implícits en la pràctica empresarial i particularment en les relacions laborals s’apunten aquí per complementar el que altres textos d’aquesta mateixa col·lecció (el de Carlos Obeso sobre el treball, per exemple) han analitzat sobretot des de la perspectiva del treballador. En aquest punt també s’ha dedicat un espai específic a dos elements fonamentals de la configuració dels valors a l’empresa: el que s’exerceix des de les institucions i el que parteix dels centres de formació d’executius. Deixar-nos aquests dos apartats seria oferir una visió parcial de l’empresa i les seves conductes.

Un tercer bloc, centrat en la responsabilitat social de l’empresa i en les dinàmiques pro sostenibilitat, tracta d’entendre el què i el perquè d’aquesta obertura cap a un paradigma de gestió aparentment allunyat de la missió tradicionalment lucrativa de l’empresa. És tot just en el darrer apartat que farem referència a la crisi actual i al canvi de valors que es pot preveure per als propers anys. El lector interessat en una lectura axiològica d’aquesta crisi pot començar el llibre directament per aquesta part final. Entendre l’actuació de l’empresa passa, com hem assenyalat més amunt, per comprendre el marc competitiu en què es mou, els patrons de conducta que fan que l’empresa sobrevisqui o no. Aquest darrer capítol permet posar l’èmfasi en la importància del context, ens permet insistir en els fenòmens de causalitat submergits en actuacions que culturalment atribuïm a les forces del mercat.

Villoria (2000) sosté que l’actuació d’una institució, d’un organisme, només pot ser entesa des de la confluència de factors culturals (com la tradició històrica), socials (com la tolerància a la corrupció), polítics (com l’exemplaritat dels nostres dirigents) i factors relatius a l’estructura econòmica (el dinamisme econòmic o la riquesa del país) i al marc institucional (com el seu nivell de desenvolupament). De tots aquests elements s’ha tractat al llarg del text per donar lloc a una visió comprensiva, però completa, de la complexitat axiològica que hi ha darrere de l’actuació de l’empresa.

Finalment, cal fer constar que l’anàlisi dels valors d’un grup humà pot fer-se sempre des d’una doble perspectiva: la descriptiva i la propositiva. No cal dir que l’aproximació d’aquest llibre és descriptiva, per bé que en determinats apartats, especialment en els darrers capítols, la visió de l’autor hi és ben visible. Per dur a terme una lectura tan contextualitzada i objectiva com ens ha estat possible dels valors de l’empresa, hem recorregut sempre que hem pogut a estudis realitzats per entitats acadèmiques o organismes internacionals de renom. No hi falten abundants referències a notícies de diari que han permès situar l’evolució de l’activitat econòmica i, particularment, copsar el deteriorament del context econòmic dels darrers mesos. Les reflexions derivades de la crisi actual, ja s’ha dit, s’han deixat per a aquest darrer bloc, tot i que ocasionalment hi trobarem referències en apartats anteriors.

Quan parlem de valors i

empresa, convindrà precisar

de quina empresa parlem,

a quina economia ens referim

i quina cultura organitzada

tenim al cap.

Un país necessita bons

empresaris i els seus valors:

la capacitat d’entrega, la

imaginació, l’assumpció de

riscos, el sacriﬁci i el valor.

II. El context axiològic de l’empresa

d’on venim: el mercat d’ahir

El pes axiològic de les mentalitats

Per comprendre on som hem de dedicar algunes línies a analitzar d’on venim. No es pot pensar la conducta de l’empresa sense conèixer els valors implícits en la nostra cultura econòmica, sense ser conscients de la importància d’introduir-hi la variable temporal a l’hora de pensar d’on vénen aquests valors que ara donem per establerts. La conducta de cada organització, de cada individu, de cada persona física o jurídica, és conseqüència d’una tradició, d’unes pautes de pensament i d’una moral col·lectiva. L’empresa i el seu legítim paper en la societat no en podien ser una excepció. Les arrels de la moral de l’empresa es troben en l’evolució del pensament econòmic.

Una primera reflexió sobre els valors de l’activitat emprenedora pot trobar-se en el pensament clàssic. Per a Aristòtil (2001) l’activitat empresarial només tenia raó de ser en la mesura en què contribuïa a un bé superior: la permanència i la fortalesa de la ciutat estat. Aristòtil feia una distinció rellevant entre comerç especulatiu (khrematistiké), baix i propi de persones poc dignes, i economia (oikonomía) o ciència necessària per a la gestió de la llar. El pensament escolàstic, i amb ell tot el pensament filosòfic de l’Edat Mitjana fins als dominics, beu de manera essencial d’aquest autor. Quin estatus ha de tenir l’activitat econòmica? És reprovable la generació de diner des del diner? Pot un ric passar per l’ull d’una agulla i entrar al regne del cel?

L’anàlisi de l’activitat econòmica, el préstec a interès o la reflexió sobre la naturalesa del diner generaren pautes de conducta de caire normatiu que van perviure a Europa, pautes que arrelaren a la nostra cultura durant segles i edificaren un substrat axiològic que les diferents societats occidentals han aconseguit amb més o menys fortuna integrar i transformar. Una ullada a la doctrina econòmica de l’Església catòlica serviria encara avui per veure la distància que ens separa dels nostres orígens culturals i el camí que hem travessat.

Una de les anàlisis més lúcides sobre aquest canvi de mentalitat en relació amb l’activitat econòmica és la que fa Albert Hirschman a l’hora de presentar el moment en què la societat medieval comença a deixar pas al que havia de ser el model econòmic actual. A Las pasiones y los intereses: argumentos políticos a favor del capitalismo previos a su triunfo, publicat per primera vegada el 1977, Hirschman dibuixa els canvis que marcaran la nostra època. En aquest moment de constitució de les societats-nació, unes noves pautes de pensament comencen a apoderar-se de les classes dirigents. Si el codi d’honor vigent durant l’Edat Mitjana és el que resumeix l’obra de George Duby Guillermo el Mariscal (1987), un model de conducta generat al voltant de la figura del cavaller i el seu menyspreu dels béns materials, en l’Edat Moderna, seguint Hirschman (1999), l’esperit bel·licós i expansiu de la societat es canalitzarà cap a l’acumulació ordenada i reflexiva de riqueses. Del reialme de les passions passem al reialme dels interessos privats. Som davant d’un nou marc axiològic que havia de servir de fonament per aconseguir que més endavant fructifiqués la planta capitalista. L’analogia de la violència bel·licosa i competitiva, com veurem, no està fora de lloc.

En paral·lel, tampoc no podem oblidar-ho, aquest esperit acumulatiu i protoindustrial s’aprofità del descobriment de tecnologies que van permetre edificar una nova forma d’empresa moderna. Apareix la commenda, la relació entre dos comerciants, un de capitalista i un altre que hi posa la feina. Sorgeix la distinció entre patrimoni individual i de l’empresa. D’aquí traurem la revolucionària noció de personalitat jurídica i, amb ella, l’empresa moderna. Apareix la comptabilitat de doble entrada que permet seguir les operacions comercials i simplificar el seguiment de la gestió; el pagaré del qual sortirà el bitllet de banc. Es legitima també, de facto, el préstec a interès, fins aleshores monopoli de la comunitat jueva.

Els valors del capitalisme

És en aquesta època que es posen en marxa les grans corporacions comercials que lligaren els continents. La Casa de la contractació de les Índies i les Companyies de les Índies Orientals. Primer la castellana i l’anglesa, i després l’holandesa, la danesa, la francesa i la sueca. Eren grans operacions comercials que demanaven esforços financers col·lectius. D’aquí sortiren invents com les societats de responsabilitat limitada i les empreses asseguradores. Ens introduïm progressivament en un marc axiològic en el qual els estats ja no competeixen entre ells només en el camp de batalla, sinó també en el terreny econòmic. La bel·licositat entre els estats-nació, sense desaparèixer del tot, es canalitzà també cap a la competència i l’expansió econòmica. El desenvolupament tecnològic permet la conformació d’una racionalitat particular, la divisió del treball en tasques i en responsabilitats.

Aquesta economia que es transforma i s’instrumentalitza a nivell polític aviat canvià no només les mentalitats dels governants, sinó també les dels ciutadans. Es va transformar en una ètica, un patró de conducta i de capteniment empresarial. A través del període il·lustrat, i gairebé fins als nostres dies, el model econòmic de les societats occidentals continuà essent fonamentalment agrari; per tant, de moment, aquest canvi en el pensament dels burgesos, primer, i dels comerciants, després, només afectà una part petita de les nostres societats, la més dinàmica. Ara bé, aquesta primera empresa que sorgeix dels gremis medievals, del comerç de blat, de tèxtil, europeu o d’ultramar, ja comença a desenvolupar un conjunt d’actituds, costums, pautes de conducta i valors que de manera progressiva anaren formant els de l’empresa moderna.

En l’esplendor del racionalisme, al segle XVIII, ja començà a bastir-se el fonament del productivisme i de la laboriositat. L’empresa, la fàbrica en el context il·lustrat, és el resultat de l’aplicació de la raó a la producció de béns. Un filòsof anomenat Adam Smith en va quedar fascinat. Mig segle abans, Mandeville, el 1714, publicà la Faula de les abelles o vicis privats, beneficis públics. Mandeville fa amb la seva obra una defensa del propi interès i obre la porta a una afirmació que després recollí Smith, el 1776, al llibre La riquesa de les nacions: la del mercat equilibrat i autònom que a la manera d’un rellotge perfectament dissenyat (Smith era un fervent admirador de Newton) convertirà aquesta carrera pel lucre individual en una societat harmoniosa i ordenada. Ja tenim aquí un valor que ha perdurat amb més o menys sotracs fins als nostres dies: la legitimitat del mercat com a espai ideal i eficient de generació i repartiment de béns i serveis. La citació de Smith, prou repetida, diu així:

“No és de la benevolència del carnisser, del vinater, del forner, sinó de les seves mires per l’interès propi de qui esperem i hem d’esperar el nostre aliment. No implorem la seva humanitat, sinó que acudim al seu amor propi, mai no els parlem de les nostres necessitats, sinó dels seus avantatges.” (2004, 46)

D’una manera més o menys progressiva som davant d’uns quants valors que convé subratllar. La persecució del lucre no només és legítima, sinó que esdevé motor de benestar col·lectiu. El mercat és la principal institució que garanteix la distribució d’aquest benefici privat, i l’estat, fins al moment garant de monopolis comercials, n’és el seu principal fre. A l’últim, no menys important, la idea que l’economia és una ciència amb unes lleis autònomes i cognoscibles.

Una revisió de la literatura acadèmica ens portaria a dos punts controvertits. En primer lloc, l’atribució que Smith fa d’aquest ordre perfecte a la mà d’un ésser superior. La mà invisible del mercat, per a un filòsof i economista cristià com Smith, és la mà de Déu. El que hom podria afirmar aquí és que en absència d’aquesta condició o motor últim no hi ha aquest ordre perfecte. En segon lloc, el conflicte intern entre l’economista Smith, partidari de la lliure empresa com a baluard contra els monopolis, i el filòsof moral Smith, queixós de la desolació social i mediambiental provocada per les noves fàbriques angleses i dels creixents problemes de salut dels operaris. Tanmateix, la mentalitat liberal del mercat ja està feta. Ja està formada.

Amb l’evolució del pensament econòmic, progressen també els valors socials que legitimen aquest canvi de tendència, que fan una societat receptiva al nou model econòmic. La “industriositat” com a valor finalista i l’ètica del treball d’aquest nou capitalisme naixent ja es poden trobar de manera diàfana a l’obra de Benjamin Franklin Consells a un jove comerciant, del 1748. Per al pare de la futura nació americana el temps de lleure d’un jove aplicat és el temps per fer alguna cosa útil. Franklin també ens va regalar la coneguda sentència “el temps és diner”, juntament amb una bona carretada de màximes rellevants per descriure el que s’esperava d’un jove aprenent fins ben entrat el segle XX. Una darrera citació, no poc significativa, és la Declaració de Virgínia del 1776, text fonamental per al pensament econòmic. En el seu article primer, ja hi apareix la defensa de la llibertat de comerç i indústria. També el dret inalienable a la propietat que anys a venir havia d’evolucionar en d’altres drets com el de la propietat intel·lectual. Ja tenim conformat el model axiològic que ha romàs pràcticament inalterat fins a l’inici del segle XX.

Weber (2001) li posà un nom: l’esperit del capitalisme. Per a Weber, els valors de l’economia i els de la religió conflueixen en el capitalisme. Segons Weber, és en el trencament del cristianisme, a partir de la Reforma protestant, i particularment dins la seva facció calvinista, on s’origina la llavor de la “industriositat” que ens ha dut al capitalisme actual. Una lectura contemporània de Weber ens l’ofereix l’obra col·lectiva Culture Matters: How Values Shape Human Progress, editada per Harrison i Huntington (2000). En aquest text trobem una classificació dels valors del món occidental en funció de la seva arrel religiosa.

Grondona, autor d’un dels capítols, testimonia com en les cultures catòliques es dóna preferència al pobre, mentre que el ric és vist com un pecador. En canvi, en les societats protestants el favor de Déu es manifesta en el ric, el qual apareix com a mirall d’actuació per al més pobre. En les societats protestants hi ha el fonament de l’activitat emprenedora: no és el destí el que condueix la nostra vida, sinó que som nosaltres qui creem el nostre propi destí. Els estàndards morals ja no són inassolibles, vinculats a una realitat immaterial superior als esforços de la nostra ànima pecadora, sinó que es vinculen sobretot a la llei, establint, doncs, un espai per a la configuració d’un marc moral efectiu, realista, dialèctic i a l’abast de l’individu.

Ben igualment, comença a obrir-se una nova visió immaterial de la riquesa. Aquesta riquesa no rau en els béns tangibles, sinó en quelcom que encara no existeix, en la nostra possibilitat d’innovar, de generar noves possibilitats de riquesa. La competència ja no és vista com quelcom agressiu, necessàriament substituïble per la solidaritat o la lleialtat, sinó que és la llavor del dinamisme, de l’inconformisme i la millora. Es produeix paral·lelament una revaloració del treball. Per a Grondona, l’emprenedor deixa de ser sospitós i passa a col·locar-se en una escala socialment més valorada que no pas el treball intel·lectual, artístic o polític. El protestantisme dóna pas a una societat més plural, menys conformista i, si es vol, més lliurepensadora, tot creant el brou de cultiu suficientment fèrtil per a l’activitat empresarial.

L’estructura econòmica com a condicionant

Tot aquest canvi de mentalitat, històricament, en el nostre país es recolza en un grup reduït de gent. Particularment en la creixent burgesia d’arrel agrària i en el petit comerciant, que, a partir del segle XVIII, són motors d’industrialització i agents principals de transformació del model econòmic vigent. Aquí el context polític no és poc important. Aquesta transformació s’empara amb un sistema colonial proteccionista que permet el floriment d’indústries de la importància del tèxtil i que progressivament canvien la fisonomia del territori. És al llarg d’aquests darrers segles, fonamentalment en la segona meitat del segle XIX, quan Catalunya arriba a ser la gran fàbrica d’Espanya i la seu, també, d’un important moviment obrerista. Molt han canviat les coses.

Pel que fa al context axiològic d’aquesta empresa, a cavall dels segles XIX i XX, som davant del desplegament de les colònies fabrils, intents científics d’aïllar les masses obreres dels focus de tensió ideològica. Les empreses d’aquesta època, en particular les grans, desenvolupen un model progressivament paternalista i comprensiblement interessat a mantenir la pau social a l’interior de les fàbriques. No fou fins ben entrat el segle XX que les noves teories de la motivació i la gestió moderna transformaren des d’un vessant pseudocientífic les bases d’aquesta conflictiva relació entre capital i treball. El gran valor de l’empresa catalana fou durant molts anys el progrés econòmic, el lideratge ideològic i polític d’aquesta Espanya que, des de la pèrdua de les darreres colònies, mira cap endins per trobar el seu motor de desenvolupament i transformació.

La història empresarial catalana evoluciona fortament lligada al context polític. Van venir més endavant guerres, en primer lloc la Primera Guerra Mundial, i després la Guerra Civil amb el seu reflux autàrquic. De la Primera Guerra Mundial arribà una empenta econòmica tan important com la posterior crisi i convulsió social. Enmig d’aquests períodes d’oscil·lació política, entre dictadura i democràcia, d’autarquia i definitiva obertura a l’exterior, l’empresa catalana perviu fins a la Transició al voltant d’uns quants grans noms i d’una xarxa més ampla de petites i mitjanes empreses industrials i de serveis. L’entrada d’Espanya a la Unió Europea, l’expansió de les grans empreses cap a l’exterior i la globalització financera de la dècada dels noranta configuraren un nou patró d’empresa moderna, que és el que arriba fins als nostres dies.

Els valors de l’empresa, tanmateix, són també hereus d’aquest canvi de mirada que la societat fa a l’activitat empresarial. Aquesta transformació axiològica, cap a una empresa tecnològicament moderna i econòmicament integrada en el món, no seria possible sense un canvi de valors paral·lel per part de la nostra societat, una societat –ja s’ha destacat en altres textos– que evoluciona cap a l’individualisme i el materialisme, cap a l’hiperconsum, i on el pes de valors com la família, la religió i fins i tot el treball (Orizo & Roque, 2001) és cada cop menor. No és aquest el moment d’aprofundir en aquests apartats, ja suficientment desenvolupats en altres volums. Seguint autors com Lipovetsky, Sennett, Giddens o el mateix Inglehart, autor de l’Enquesta Mundial de Valors, constatem només les transformacions socials i els canvis de mirada sobre l’estructura productiva. També l’onada postmoderna i postmaterialista tindrà el seu efecte sobre l’empresa, particularment sobre la cultura del treball i les noves pautes de consum (Obeso, 2008).

El que és rellevant en aquest punt és comprendre que els valors socials i els valors de l’empresa van de bracet i que per entendre el que som hem de saber d’on venim. El retrat que en surt és una empresa catalana plenament situada en un context cultural europeu i on, com veurem, la força globalitzadora acaba establint unes pautes de conducta que tenen a veure cada cop menys amb dinàmiques autònomes i cada cop més amb relacions de poder establertes al voltant dels grans agents del mercat. Un ens eteri, aquest “mercat”, on consumidors, empreses i governs d’arreu tendiran a confluir en la construcció d’uns patrons de conducta caracteritzats per la interrelació i el transvasament, també, de valors.

Per continuar aquest relat hauríem de capbussar-nos en les particularitats econòmiques dels sectors, de les realitats derivades de les diferents formes jurídiques, dels diferents rols que tenen o poden tenir els directius d’empresa, i, particularment, en les grans forces del mercat. Parlar de valors de l’empresa avui en dia implica parlar de mercats de capitals, de fons d’inversió i del seu impacte sobre les grans empreses cotitzades. Aquest impacte, per la corretja de transmissió que formen les cadenes de proveïment internacionals, estén els seus tentacles fins a les empreses més petites.

El que serà interessant de no perdre de vista és que parlar de valors d’empresa implica parlar d’una manera molt important de valors del mercat. La conducta empresarial a partir de la unificació de cultures corporatives, a partir de l’estandardització de processos i els moviments de capital internacionals, esdevé cada cop més homogènia; també més dependent. Les empreses mai no han estat autònomes, però el fet evident és que les seves dinàmiques de funcionament cada cop són menys marcades per la realitat immediata i més marcades pel context. Fet aquest passeig per la història, ja podem endinsar-nos en les particularitats de la nostra demografia empresarial.

on som: catalunya a l’inici del segle xxi

Demograﬁa de l’empresa catalana

Parlar de valors en abstracte, per bé que pot tenir cert interès a l’hora de copsar tendències, reflectir preocupacions o qüestions obertes, impedeix el lligam necessari amb la realitat que ens envolta. Així doncs, si parlem dels valors de l’empresa catalana, hauríem de preguntar-nos com és aquesta empresa. Per respondre a aquesta pregunta ens nodrirem d’informació provinent de dues fonts principals: l’Institut d’Estadística de Catalunya, l’IDESCAT (2003); i la més actualitzada, l’Anuari de la PIME Catalana, de PIMEC (2007).

Entre totes dues fonts (taula 1) es dibuixa un perfil d’empresa que respon a l’estereotip. Som en un país d’empresa petita i mitjana on una de cada dues empreses són treballadors autònoms, situats majoritàriament en el sector de serveis i en el comerç. En un primer grup trobem les empreses de serveis personals, de transport i comunicació i d’hostaleria. En el segon, comerços d’alimentació, genèrics; roba i calçat. L’any 2002, segons l’IDESCAT, el 62% de les empreses del país quedaven incloses en aquests dos grans grups, per bé que, sumats als grups de professionals i artistes, de la construcció i la indústria, teníem més de sis-cents mil establiments i negocis.

Taula 1: L’empresa a Catalunya. Font: IDESCAT, 2002.

L’empresa a Catalunya |
Empreses per règim jurídic (IAE) |
Persona física | 217.040
Societat anònima | 31.693
Societat limitada | 141.526
Comunitat de béns | 4.551
Societat cooperativa | 5.498
Altres | 37.563
Total | 437.871
Establiments d’empreses i professionals per grans sectors d’activitat (IAE) |
Indústria | 58.778
Construcció | 78.893
Comerç al detall | 115.640
Serveis, llevat el comerç al detall | 260.138
Professionals i artistes | 91.368
Total | 604.817
Establiments d’empreses industrials per branques d’activitat (IAE) |
Energia i aigua | 1.257
Química i metall | 3.875
Transform. metalls | 20.437
Productes alimentaris | 4.679
Tèxtil i confecció | 10.600
Edició i mobles | 13.865
Indústria NCAA | 4.065
Total | 58.778
Establiments d’empreses de serveis (no al detall) per branques d’activitat (IAE) |
Comerç a l’engròs | 35.795
Hostaleria | 45.081
Transports i comunic | 49.194
Mediació financera | 10.497
Serveis a l’empresa | 27.897
Serveis personals | 64.285
Immobil. i altres | 27.389
Total | 260.138
Establiments d’empreses de comerç al detall per branques d’activitat (IAE) |
Productes alimentaris | 36.081
Roba i calçat | 23.510
Articles per a la llar | 15.971
Llibres i periòdics | 4.191
Productes químics | 9.216
Material de transport | 4.158
Comerç NCAA | 22.513
Total | 115.640

L’anuari de PIMEC (2007) ens permet baixar al terreny del que és concret. Quan parlem d’empresa catalana fem referència a més de mig milió d’empreses petites i mitjanes,[3]que donen feina a dos milions d’ocupats. Són empreses que tenen una grandària mitjana no superior als quatre treballadors. Més del 99% de les empreses catalanes són, doncs, empreses petites i mitjanes, bàsicament microempreses i petites empreses que aporten tres de cada quatre llocs de treball i el 65% del producte interior brut (PIB) del sector privat. La dada més significativa: de cada dues PIME, una no té cap empleat.

La PIME, amb caràcter general i obrint-nos a la generalització que en fa Spence (1999), respondria a les característiques d’una empresa orientada a sobreviure, d’estructura interna poc definida, amb poca o nul·la departamentalització. Es tracta d’empreses que es basen en les relacions informals i que estableixen xarxes de contacte i confiança amb les comunitats on operen. Acostumen a ser dirigides per empresaris “apagafocs”, que tot sovint compten amb pocs recursos materials i financers, i en elles no s’estableix una línia divisòria clara entre l’àmbit personal i el laboral. Si ho preferim, entre el patrimoni de l’empresa i de l’empresari. Són empreses normalment escèptiques davant la utilització d’eines de gestió complexes i amb migrats coneixements de gestió empresarial. Malgrat que el discurs d’aquest text ben aviat s’enlairi, convé no perdre de vista aquesta realitat.

Ara bé, si la tesi que mantenim és que els valors de l’empresa es generen en la gran empresa, en els consells d’administració de les grans corporacions i en l’esfera acadèmica, aleshores hem de parar esment en les grans empreses del país. Una realitat és la que viu el gerent i el treballador de la PIME, i una altra, els valors que la societat reconeix a l’empresa en el seu conjunt. Percepcions i realitat objectiva no sempre coincideixen. Si seguim l’anuari de PIMEC (2007), ens trobarem una petita sorpresa numèrica. Per bé que parlem de més de mig milió de PIME catalanes (una part d’elles inactives), la xifra de grans empreses no arriba a mil. En concret, l’any 2007 n’hi havia poc més de vuit-centes. Xifra, sens dubte, sorprenent. Ara bé, donaven feina a prop de 700.000 ocupats, i la seva grandària mitjana, després d’un període de relativa estabilitat (2000-2003), s’havia incrementat en el període 2004-2005 fins a arribar als 842 treballadors.

Són aquestes les empreses que normalment apareixen als diaris, víctimes de fusions i absorcions, de deslocalitzacions, d’OPA hostils o amistoses. També són aquestes les que són multades per vessaments incontrolats al riu; premiades pel descobriment de vacunes o reconegudes per la introducció de productes innovadors al mercat. Són també les que apareixen als mitjans quan protagonitzen expedients de regulació d’ocupació, quan les vagues en paralitzen el funcionament o quan, per una o diverses raons, tanquen les portes per sempre. A Catalunya, també en aquestes empreses més grans, l’empresa familiar és encara un dels exponents principals. Són empreses amb unes característiques específiques que determinen una cultura d’empresa, uns valors determinats i uns problemes particulars. Tot seguit ens hi referirem. Parlem d’empreses on el gros del seu capital pertany a la família del fundador i on almenys un representant d’aquesta família participa en la gestió. Les característiques de l’empresa familiar, el seu cicle vital i el seu difícil govern dibuixen també una part important de la nostra realitat empresarial.

És a les grans empreses catalanes, moltes d’elles corporacions de capital estranger, on trobem amb nombre creixent els executius professionalitzats que en molts casos han rebut formació de postgrau en escoles i universitats estrangeres i que entenen la gestió com un esforç de modernitat, de racionalitat i d’acoblament del futur de l’empresa als grans reptes dels mercats oberts. Són aquestes empreses dirigides per individus que, en el seu esforç de professionalització, incorporen tot un seguit de valors que connecten l’empresa amb un pensament comú fill d’aquest ideari universalista que hi ha darrere del management.

[3] No existeix una única definició universal de PIME. Al nostre país, quan parlem de PIME fem referència normalment als requisits establerts per la Comissió Europea: empreses de menys de 50 milions d’euros de facturació, amb un nombre de treballadors no superior als 250, menys de 43 milions d’euros en actius i un capital social en mans d’empreses que no són PIME inferior al 25% (Comissió Europea, 2003).

L’empresa familiar: preocupacions i valors

Comencem el nostre esforç de dissecció amb un segment empresarial majoritari, el de les empreses dites familiars. Segons la definició aprovada a Brussel·les pel Grup Europeu d’Empreses Familiars (GEEF), són factors determinants perquè una companyia sigui considerada familiar:

• Que la majoria dels vots siguin propietat de la persona o els familiars que van fundar la companyia; de la persona que té el capital social de l’empresa o l’ha adquirit; de les seves esposes, pares, fill(s) o hereus directes del(s) fill(s).

• Que tinguin la majoria dels vots, directa o indirecta.

• Que almenys un representant o parent de la família participi en la gestió o el govern de la companyia.

• Que, en el cas que siguin empreses que cotitzin en borsa, la persona que va fundar la companyia, els familiars o els descendents posseeixin el 25% dels drets de vot als quals dóna dret el capital social.

Segons l’estudi de Guinjoan, Murillo i Pons (2004), per al cas de Catalunya i amb criteris més restrictius que els anteriors, més del 65% de les empreses catalanes es poden considerar empreses familiars i donen feina a més del 60% de l’ocupació total. L’estudi esmentat es fonamenta en una informació relativa a 777 empreses catalanes (400 d’elles familiars) d’una facturació superior a 1,2 milions d’euros (M€), segons dades del 1999. Aquest estudi dibuixa les següents característiques:

a) Dimensió: les empreses familiars són més petites que les no familiars. També ho són el nombre de treballadors ocupats i la seva facturació.

b) Productivitat: la xifra de vendes per empleat, comparada entre empresa familiar i no familiar, dóna valors molt semblants.

c) Recursos propis: la mitjana de recursos propis de les empreses familiars és notablement inferior a la de les no familiars.

d) Rendibilitat: el nivell mitjà de beneficis de les empreses familiars és considerablement inferior al de les no familiars.

e) Dinamisme de les empreses: en un context d’alt dinamisme general de l’activitat econòmica, com ho fou el del període 1995-1999, les empreses no familiars es recolzen més en l’externalització d’algunes activitats, fet que justificaria que creïn menys ocupació directa i que, per tant, tinguin una productivitat de tendència més positiva que les familiars.

Pel que fa al seu sistema d’administració, l’estudi de Guinjoan, Murillo i Pons confirma que la direcció general està majoritàriament a les mans de membres de la família, sigui a les d’un de sol (en el 82,4% dels casos) o compartida entre germans (10,3% de les empreses). Dels familiars que treballen a les empreses, la majoria exerceixen càrrecs directius. Concretament, el 87,2% dels familiars que treballen a l’empresa ho fan en càrrecs de direcció, i el 12,8% restant en altres càrrecs o funcions. Els autors destaquen que, de totes les empreses considerades familiars, el 96%, la pràctica totalitat, ho són perquè el fundador fou un membre de la família.

Vet aquí, com acabem de veure, un dibuix d’una empresa més autònoma de les pressions competitives i dels rànquings que estableix el mercat. Vegem ara dades d’antiguitat de les empreses familiars. Els autors (Guinjoan et al., 2004) confirmen la pervivència del tòpic que ens parla del baix nivell de supervivència d’aquestes empreses, això és, una mortalitat empresarial atribuïble de manera important als problemes successoris que es plantegen en aquest tipus d’empresa. Guinjoan, Murillo i Pons recullen dades comparatives i xocants per a l’Estat espanyol i els EUA:

Antiguitat de les empreses familiars als Estats Units i a Espanya

Nombre de generacions | Estats Units (1997) | Espanya (1989)
Primera (o fundadora) | 32% | 75%
Segona | 41% | 16%
Tercera | 16% | 8%
Quarta i posteriors | 11% | 1%
TOTAL | 100% | 100%

Contra aquests resultats, per al cas de Catalunya i a partir de les dades recollides en l’estudi, el percentatge d’empreses creades abans del 1940 (que es poden considerar de tercera i quarta generació) és del 26,6%, una proporció molt semblant a la nord-americana i molt superior a l’espanyola. És un fet rellevant que, si les dades fossin comparables, posaria en relleu un nivell de supervivència de les empreses familiars catalanes més alt del que normalment és assumit.

Entre les conclusions més interessants de l’estudi, trobem unes dades referides a les probabilitats d’èxit. Com més gran és el percentatge de membres de la família a l’empresa, més disminueixen les probabilitats de supervivència. Contra l’opinió comuna, el fet que la direcció de l’empresa estigui en mans d’un professional extern o que l’empresa compti amb un consell d’administració no influeix ni positivament ni negativament en la probabilitat que l’empresa tiri endavant.

Podem fer ara una nova lectura sobre l’empresa familiar i els seus valors a partir del recent estudi comparatiu dut a terme per Price Waterhouse Coopers (PWC): L’informe global de PWC sobre l’empresa familiar 2007-2008. El document ens permet analitzar els apartats rellevants per al futur de l’empresa familiar (i, potencialment, per vendre serveis de consultoria). L’estudi va comptar amb la participació de 1.454 directius de PIME familiars de tots els continents, i les entrevistes es van realitzar a la primera meitat del 2007. Sobresurten els següents apartats:

a)Amb relació als reptes i les prioritats corporatives de l’empresa familiar:

• Molts dels participants desconfien del creixement massa ràpid de la seva empresa.

• La majoria dels entrevistats asseguren que les seves empreses són molt o bastant competitives.

• Les dificultats de contractació de personal els preocupen. En general, els problemes per trobar bons professionals són el repte intern més important en aquests moments. Més del 70% dels entrevistats assegura que la seva inversió prioritària seran els recursos humans.

b)Amb relació a la propietat, la planificació de la successió i la remuneració dels alts directius:

• El 25% de les empreses de la nostra enquesta canviarà de mans en els pròxims cinc anys.

• Gairebé la meitat de les empreses enquestades no tenen pla de successió.

• En canvi, més de dos terços de les empreses tenen plans per tractar de qüestions relacionades amb el negoci o la família en el cas que un directiu important tingui problemes de salut o mori.

• Un percentatge molt elevat de propietaris d’empreses familiars no són conscients de les responsabilitats fiscals en matèria de plusvàlues o de transferència de patrimoni que poden haver adquirit.

c) Amb relació a la resolució de conflictes interns:

• Més d’un terç de les empreses entrevistades s’ha vist immers en conflictes sobre l’estratègia futura, i més d’un quart ha tingut problemes per la falta de preparació de determinats membres de la família implicats activament en el negoci, així com per la possibilitat que persones concretes treballin en l’empresa.

• Dos terços de les empreses familiars no tenen criteris definitius per triar els membres de la família que podran prendre part activa en l’organització si ho desitgen.

• Més de la meitat de les empreses té familiars en plantilla sense exigir-los que estiguin a l’altura del seu lloc de treball a condicions de mercat.

d) Amb relació als canvis econòmics i normatius desitjats per les empreses familiars:

• Gairebé dos terços dels entrevistats consideren que la simplificació del règim fiscal i la reducció de la càrrega fiscal haurien de ser una prioritat dels governs en els pròxims anys.

• També voldrien crear llaços més forts amb el sector acadèmic amb vista al desenvolupament de productes, un millor entorn de compliment corporatiu i més suport estatal per a la formació de professionals.

• Els motius per tenir una empresa familiar i els assoliments pels quals volen ser recordats varien enormement en les respostes rebudes. Alguns entrevistats volen crear empreses que durin molt de temps o volen deixar negocis forts als seus descendents. A uns altres els agrada tant el seu treball que no es poden imaginar fent altra cosa.

• Un conjunt rellevant d’empresaris apareix com a ferm defensor de la importància de la responsabilitat social de l’empresa. Un de cada dotze enquestats destacava la importància de gestionar els negocis de manera honesta i ètica o de millorar d’alguna manera l’ordre social i mediambiental existent.

Fent una lectura atenta de les tendències que subratlla aquest estudi podem veure-hi un perfil més conservador de directiu. Com dèiem, són directius amb una pressió inferior pel que fa a la generació de beneficis i la presa de riscos. Som davant d’empreses que, almenys a l’inici del 2007, confiaven en el futur. Es tracta d’empreses i empresaris conscients que la clau del seu èxit consisteix en l’atracció i la retenció de talent, al qual dediquen una part important dels seus esforços. Són també empreses força vulnerables al canvi, i amb una tendència natural cap a l’endogàmia dels càrrecs de direcció. Aquest és el perfil axiològic de l’empresa familiar.

Igualment observem una tendència més gran cap a la improvisació en el seu funcionament i un grau de planificació baix. Un element d’interès que sobresurt és el desconeixement de les responsabilitats legals vinculades a l’activitat empresarial. Apareixen aquí possibilitats d’incompliments fiscals o laborals, però per dimensió, motivacions i capacitats, un model de gestió com ara el de Bernard Madoff queda lluny. L’aparició de conflictes interns en la gestió, segons l’informe de PWC, es vincula amb la tendència de repartir càrrecs entre els membres de la família, encara que s’assumeix que aquests membres no són els més ben preparats. L’empresa familiar no és meritocràtica i apareix més aviat com un pastís que cal repartir i del qual tots els components de la família hauran d’obtenir un tros.

Aquesta menor capacitació de la gerència, consegüentment, comporta dificultats específiques a l’hora de resoldre els conflictes. Allà on, si més no comparativament, no hi ha professionalització ni capacitació, poden sorgir més fàcilment determinats conflictes de caràcter fiscal o laboral, fet, aquest, que lliga amb alguna de les característiques comunes a les PIME que ja hem vist més amunt (Spence, 1999): l’orientació de la gerència a resoldre incendis organitzatius i l’orientació “multitasca” de molts dels treballadors d’alt nivell, de manera que això impossibilita l’adquisició raonada i metòdica de coneixement directiu.

El que ens explica l’informe de PWC sobre les motivacions del directiu d’empresa familiar, com veurem, presenta més punts de contacte amb les motivacions atribuïbles a un petit emprenedor que no pas a un directiu d’una multinacional. La tan gastada maximització del benefici dels llibres de text no es veu per enlloc, i això ens obligarà a dedicar un espai específic en aquest llibre al paper dels acadèmics en la formació de valors. Sí que es percep, en canvi, i aquest pot ser un tret característic de les empreses familiars, un espai perquè el directiu deixi una empremta en els valors de l’organització. El que aquí és interessant de fer ressaltar és que, en absència de patrons de direcció de gran empresa, marcats, com veurem, per la tendència al gegantisme i a la comparació sectorial, hi ha espai per a la configuració d’un marc a priori més sa de relació entre l’empresa i el seu entorn.

Tanmateix, cal fer notar que empresa familiar no vol dir empresa petita. MRW, Mango, Esteve, Roca són empreses familiars que no entrarien en la categoria de PIME i sí que ho farien en la de multinacionals que competeixen en un pla d’igualtat amb altres grans corporacions que cotitzen en borsa. Això, en darrer terme, ens duria a una discussió interessant per tractar de comprendre per què unes empreses trien entrar en borsa mentre que d’altres no ho fan. En essència, el que s’estableix és una disjuntiva sobre ritmes de creixement de l’empresa, nivells de transparència respecte de tercers i grau de control sobre el futur de la companyia. Les empreses que no cotitzen en borsa renuncien a aquesta font externa de finançament, però guanyen en llibertat d’actuació; alhora que tenen un nombre menor de mecanismes de control que, si més no teòricament, sí que afecten les empreses cotitzades. D’altra banda, tampoc no es veuen afectades per les oscil·lacions del mercat, un fet que en períodes de crisi com l’actual pot comportar estalvis de pèrdues patrimonials de fins a un 70%. No és poca cosa.

El bon govern i l’empresa no cotitzada

Albet (2005), en el llibre Guia per al bon govern de l’empresa no cotitzada i familiar: de la direcció unipersonal al consell d’administració, introdueix alguns apartats que ens serveixen per comprendre què vol dir bon govern. Comença amb una reflexió canònica sobre les funcions de l’empresa. Segons l’autor, són quatre i impliquen sempre una presa de decisions:

• Aportar recursos perquè l’empresa pugui dur a terme la seva raó de ser, la seva missió.

• Definir quina és la raó de ser de l’empresa (la seva missió), què vol aportar a la societat en termes de béns i serveis.

• Executar allò que s’ha escollit i s’ha acordat en la definició de la raó de ser.

• Controlar que allò que s’executa està d’acord amb la raó de ser definida i amb els objectius establerts.

Tres agents, accionistes, gestors i consell d’administració, seran els encarregats de fer aquestes funcions. L’autor justifica la necessitat de parlar de bon govern de l’empresa des d’una doble motivació: a) l’estrictament ètica (que Albet fa derivar dels principis de l’OCDE per al govern de les societats); i b) la competitiva, de la qual, com veurem, també es desprenen pautes axiològiques que actuen com a model de conducta. El marc axiològic de l’empresa seria aquest:

• Els accionistes són el referent de l’empresa i s’han de tractar d’una manera equitativa.

• Els accionistes i la direcció de l’empresa, en la seva estratègia i la seva gestió, han de tenir en compte els empleats, els creditors, els proveïdors, els clients i la comunitat en general.

• La transparència i la seguretat en la veracitat de la informació.

• Els administradors de les empreses han de ser diligents, no s’accepta la passivitat tradicional.

• Els administradors de les empreses han de ser lleials a la societat que els nomena.

• Els administradors no poden beneficiar-se de la seva posició.

• L’empresa és un projecte a llarg termini, tal com sosté la comptabilitat sota el seu principi d’empresa en marxa.

Si els principis comptables configuren la manera correcta de plasmar el valor d’una empresa, els principis de bon govern ens parlen del model axiològic de l’activitat empresarial. Aquí apareixen específicament valors com l’equitat, el respecte a les parts afectades (stakeholders en la terminologia empresarial), la transparència, la veracitat, la diligència, la lleialtat, la neutralitat i (dit en clau normativa) el respecte a les generacions futures. El mateix autor cita Inglehart quan exposa com funciona la transformació dels models teòrics a les conductes: “Els canvis de mentalitat primer són modes, però aquestes modes es transformen en creences, després en valors, a continuació en lleis i finalment en conductes, i aleshores el canvi ja s’ha produït.” En funció de cada empresa concreta, del context econòmic i del marc normatiu, veurem passes endavant i endarrere en aquest escalat cap a la interiorització de principis encara massa teòrics. Tanmateix, el valor de referència és inamovible.

Valors socials i valors de

l’empresa van de bracet.

Parlar de valors de l’empresa

avui en dia implica parlar de

mercats de capitals, de fons

d’inversió i del seu impacte

obre les grans empreses

cotitzades.

Si parlem dels valors de

l’empresa catalana, som

en un país d’empresa petita

i mitjana.

Si mirem les empreses cotitzades, a l’Estat espanyol, el codi Olivencia de bon govern (1998), l’informe Aldama per al foment de la transparència i la seguretat en els mercats i en les societats cotitzades (2003) o el codi Conthe de bon govern corporatiu (2006) han tractat de generar patrons de bon govern, tot i que amb resultats més que discrets.[4] La idea darrera dels models normatius és provocar l’efecte cascada i l’exemplificació tot al llarg de la cadena de valor de l’empresa. Com molt correctament assenyala Albet (2005), el funcionament sociològic de les normes no és sempre evident:

“Malgrat l’existència de normes, els canvis de conductes trigaran a produir-se, ja que al llarg del procés han omès les fases de transformació en creences i valors. Tanmateix, l’obligació imposarà aquest canvi de conductes, primer per part d’uns quants i després per part de molts, i s’acabarà generant el canvi de model mental. És a dir, el moviment que ha començat per les empreses cotitzades i que ha donat lloc als principis abans esmentats, més d’hora o més tard, s’estendrà al conjunt d’agents de l’economia, amb independència del fet que siguin més grans o més petits, privats o públics, familiars o cotitzats, de pertànyer al sector industrial, de serveis o agrícola.”

[4] Vegeu el reportatge de M. Jiménez i I. Lafont publicat el 21 de gener del 2007 a El País, amb el títol “Ninguna empresa cumple el Código Conthe”: http://www.elpais.com/articulo/economia/empresa /cumple/Codigo/Conthe/elpepueco/20070121elpepieco_1/Tes

L’economia social: un cas a part

Canviem ara el nostre subjecte d’anàlisi. Juntament amb el grup majoritari d’empreses familiars, apareix tot un altre bloc d’empreses de l’anomenada economia social. Si els darrers anys han donat lloc a la creació de formes jurídiques com la societat limitada laboral (SLL) o, anteriorment, la societat anònima laboral (SAL), ha estat tradicionalment la cooperativa (SCCL) la que ha representat, si més no al nostre país, l’alternativa no estrictament capitalista dins el model de mercat.

Com hem fet anteriorment, és interessant donar una ullada als principis de l’economia cooperativa. Representen una veritable declaració d’intencions per a un grup d’empreses de nombre significatiu per bé que econòmicament més aviat modest. Una cooperativa, segons la definició, és una associació autònoma de persones que s’han agrupat voluntàriament per satisfer les seves necessitats i les seves aspiracions econòmiques, socials i culturals comunes mitjançant una empresa de propietat conjunta i de gestió democràtica. Segons l’Observatori del Cooperativisme de Catalunya, l’Aliança Cooperativa Internacional va adoptar el 1995 la Declaració sobre la Identitat Cooperativa, que inclou un conjunt revisat de principis que pretén guiar les organitzacions cooperatives al començament del segle XXI.

Els principis de govern, una veritable raó de ser axiològica, són els següents: adhesió voluntària i oberta; gestió democràtica per part dels socis; participació econòmica dels socis; autonomia i independència; educació, formació i informació; cooperació entre cooperatives; i, finalment, interès per la comunitat. La integració d’aquests principis en el nostre marc jurídic queda especificada en el preàmbul de la Llei 18/2002, de 5 de juliol, de cooperatives, on es diu:

“Aquests darrers anys ha quedat palesa la importància del model cooperatiu per crear ocupació estable, constituir un factor de progrés en les zones rurals, aconseguir una millor redistribució de recursos i prestar amb més eficàcia els serveis de naturalesa social. La cooperativa [...] compta, d’una banda, amb la importància que es dóna en aquest tipus de societats, dins els seus recursos, al capital humà i, d’altra banda, amb la idea de responsabilitat social de l’empresa.”

Novament hi trobem la responsabilitat social a la qual haurem de dedicar un espai més endavant. El pes transformador de les cooperatives a Catalunya seria espectacular si el prop d’un milió de persones vinculades al cooperativisme (incloses sòcies de treball i sòcies de consum) fessin un exercici conscient i actiu del seu paper transmissor de valors dins el model econòmic vigent. La realitat és que les cooperatives catalanes aporten tot just el 6% del PIB de Catalunya (perquè ens fem una idea, una xifra lleugerament inferior a la del sector de l’automoció tot sol [Murillo, 2008]) i representen tan sols el 2% de l’ocupació existent, tot i ser Catalunya la comunitat autònoma on les cooperatives són més nombroses.[5]

Més endavant farem referència a les empreses més grans de Catalunya, però parem ara atenció a la llista de les cooperatives més grans per facturació. Segons dades del 2007 de la Federació de Cooperatives de Catalunya, hi trobem: la Federació Farmacèutica, amb 750 M€; Intersport (de material esportiu), amb 500 M€; la ferreteria Cofac, amb 250 M€; empreses agràries com Copaga, amb 117 M€; Camp d’Ivars d’Urgell, amb 116 M€; Actel, amb 97,7 M€; Lloc Nou (d’habitatge), amb 94 M€; Abacus (de lleure i cultura), amb 93,8 M€, o el Grup Qualitat (també d’habitatge), amb 87,8 M€.

Són empreses que, segons el parer dels seus directius,[6]esdevenen un model d’empresa on es prioritza la solidaritat i l’ètica; on la comunicació és fonamental i on “no hi ha marge per a la desconfiança”. Empreses on es mira sobretot a llarg termini i on l’interès col·lectiu “preval per damunt de l’individual”. S’apunta en aquestes opinions la importància del model de propietat col·lectiva com a garantia per fer front a situacions difícils i per aplicar mesures potencialment traumàtiques de manera flexible i ràpida. La realitat, tanmateix, sempre força més complexa, ens obliga a ser conscients que en la vinya del Senyor hi ha de tot i que les motivacions cap aquesta forma d’economia social o cap a una altra poden ser molt més prosaiques i força més vinculades al pragmatisme de l’ajuda pública o a les necessitats d’emprendre. En aquest conglomerat d’onze mil cooperatives hi ha empreses que provenen de processos de reestructuració dels anys vuitanta amb poca o nul·la consciència social i poca o nul·la professionalitat. El context institucional i la norma emanada del Parlament de Catalunya actuen igualment com a motor de canvi axiològic en el funcionament d’aquestes empreses.

[5] Dades de l’Observatori del Cooperativisme a Catalunya: http: //www.observatori.coop/cat/AlgunesDades.php

[6] Vegeu J. Goula: “La consigna es ¡todos a una!”. La Vanguardia, 14 de desembre del 2008.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.