Джеффри Арчер
Могутніше за меч

© 2015 by Jeffrey Archer

© Є. М. Тарнавський, переклад українською, 2021

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2021

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

* * *

Гаррі присвячую

Дякую за безцінні поради та допомогу Саймону Бейнбриджу, Алану Ґарду, професору Кену Говарду,

Елісон Принс, Кетрін Річардс, Мері Робертс,

доктору Ніку Робертсу і Сьюзен Вотт,

а також Саймону Себаґу-Монтефйоре,

автору книжок «Сталін: двір Червоного царя» та «Молодий Сталін», за його поради та науку

В чоловіків є правило чудове —

Перо могутніше за меч.

Едвард Булвер-Літтон (1803–1873)

Пролог Жовтень 1964 року

Пролог
Жовтень 1964 року

Бренден не постукав у двері, просто повернув клямку й просунувся досередини, озираючись назад, аби бути певним, що його ніхто не бачив. Зовсім не хотілося пояснювати, що о цій нічній порі молодик із каютного класу робить у каюті літнього лорда. Не те щоб хтось став це коментувати, але…

– Нас ніхто не потурбує? – запитав Бренден, щойно зачинивши двері.

– Ніхто не заважатиме нам до сьомої години завтрашнього ранку, а пізніше не буде кого турбувати.

– Добре, – схвалив Бренден.

Він опустився на коліна, розблокував замки великої валізи, відкинув віко й узявся перевіряти пристрій, на створення якого йому знадобилося більше місяця. Наступні пів години він провів, вивчаючи, чи не порушені з’єднання дротів, чи кожен механізм налаштований правильно і чи годинник почне відлік при натисканні вмикача. Тільки коли переконався, що все перебуває в ідеальному робочому стані, піднявся з колін.

– Усе готово, – відрапортував бойовик. – Коли накажете його активувати?

– О третій годині. Мені знадобиться тридцять хвилин, аби прибрати все це, й має залишитися достатньо часу, щоб дістатися до моєї другої каюти.

Бренден повернувся до валізи і встановив таймер на третю годину.

– Все, що вам треба буде зробити, це натиснути на вмикач перед тим, як вийти, й перевірити, чи ожила секундна стрілка.

– А що може піти не так?

– Якщо лілії залишаться в її салоні, нічого. Ніхто в цьому коридорі й, мабуть, і на нижній палубі не матиме шансів вижити. В ґрунті під цими квітами лежить шість фунтів динаміту, набагато більше, ніж потрібно, але таким чином ми можемо бути певні, що заробимо свої гроші.

– Ключ є?

– Авжеж, – підтвердив Бренден. – Каюта сімсот шість. Там знайдете новий паспорт і квиток під подушкою.

– Про щось іще треба хвилюватися?

– Ні. Просто переконайтеся, що секунда стрілка ожила – перед тим як вийти.

Ґленартур усміхнувся.

– Побачимося в Белфасті.

* * *

Гаррі відчинив двері каюти й відступив, пропускаючи дружину.

– Я цілком виснажена, – сказала Емма й схилилася понюхати лілії. – Не знаю, як королеві-матері вдається пам’ятати про всіх.

– Вона тільки це й робить, і їй це добре вдається, але, гадаю, й вона була б виснажена, якби кілька днів спробувала попрацювати головою ради директорів компанії Беррінґтонів.

– Я все ж не проміняла б свою роботу на її, – визнала Емма, звільняючись зі своєї сукні та вішаючи її в гардероб. По тому вона зникла у лазничці.

Гаррі ще раз перечитав листа від Її величності королеви-матері. Таке особисте послання. Емма вже вирішила поставити цю вазу в свій кабінет, коли вони повернуться до Бристоля, і наповнювати її ліліями кожного понеділкового ранку. Гаррі всміхнувся. А чом би й ні?

Коли Емма вийшла з лазнички, Гаррі зайняв її місце та зачинив за собою двері. Вона вислизнула з халата й лягла у ліжко, занадто втомившись, щоб прочитати хоч кілька сторінок «Шпигуна, який прийшов із холоду» нового автора, рекомендованого Гаррі. Вона вимкнула світло біля свого ліжка й побажала: «На добраніч, любий», хоча й знала, що Гаррі не може її почути.

До того часу, коли Гаррі вийшов із лазнички, його дружина вже міцно спала. Він пригорнув дружину так, ніби вона була дитиною, поцілував її в чоло і прошепотів: «На добраніч, кохана», а потім ліг у ліжко, звеселившись від її ніжного муркотіння. Він ніколи навіть уявити собі не міг, що вона може хропіти.

Чоловік не міг заснути, настільки пишався нею. Спуск корабля на воду не міг би відбутися краще. Він перевернувся на бік, сподіваючись, що сон не забариться, і хоча його очі налилися свинцем, він почувався виснаженим, та все одно ніяк не міг заснути. Щось було не так.

* * *

Інший чоловік, який зараз благополучно повернувся до каюти другого класу, також не спав. Хоча була третя ранку і його робота була вже виконана, заснути навіть не намагався. Він саме готувався до роботи.

Коли доводиться чекати, тривога завжди однакова. Чи не залишили якісь підказки, що можуть привести прямо до вас? Чи не припустилися якихось помилок, які можуть призвести до того, що операцію спіткає невдача і змусить вас повернутися додому, спіймавши облизня? Він не зможе розслабитися, поки не опиниться в рятувальному човні, а ще краще, на борту іншого корабля, що прямуватиме до іншого порту.

П’ять хвилин і чотирнадцять секунд…

Бойовик знав, що його співвітчизники, котрі борються за ту ж справу, нервуватимуть так само, як і він. Чекати завжди найгірше, коли ви вже нічого не контролюєте й більше нічого не можна зробити.

Чотири хвилини й одинадцять секунд…

Гірше, ніж на футбольному матчі, коли рахунок рівний і ти не знаєш, хто виявиться наполегливішим і здатним забити гол у додатковий час. Він пригадав настанови командира свого підрозділу: коли сигнал спрацює, необхідно одним із перших опинитися на палубі й першим біля рятувальних шлюпок, адже до цього часу наступного дня вони вже шукатимуть когось віком до тридцяти п’яти років із ірландським акцентом, тож стуліть пельки, хлопці.

Три хвилини і сорок секунд… тридцять дев’ять…

Він глянув на двері каюти, уявляючи найгірше, що могло би статися. Бомба не вибухне, двері виб’ють, і дюжина дебелих поліціянтів, а може, й більше, увірвуться всередину, махаючи кийками навсібіч, не піклуючись про те, скільки разів вони по вас поцілять. Але все, що він міг чути, це ритмічне гуркотіння двигуна – «Бекінґем» продовжував свій спокійний рейс через Атлантику на шляху до Нью-Йорка. Місто, до якого він так і не дістанеться.

Дві хвилини тридцять чотири секунди… тридцять три…

Чоловік почав собі уявляти, як це буде, коли він повернеться на Фоллс-роуд. Підлітки в коротких штанцях витріщатимуться з благоговінням, коли зустрічатимуть його на вулиці, їхнім єдиним прагненням стане бути схожим на нього, коли виростуть. Герой, який підірвав «Бекінґем» лише за кілька тижнів після того, як його охрестила королева-мати. Жодної згадки про невинні втрачені життя; немає невинних життів, якщо віриш у свою справу. Насправді він навіть не зустрів нікого з пасажирів у каютах на горішніх палубах. Він прочитає все про них у завтрашніх газетах, і якщо зробив свою роботу належним чином, його імені там не буде.

Хвилина і двадцять дві секунди… двадцять одна…

Що іще може піти не так? Невже пристрій, споруджений у спальні на горішньому поверсі садиби Данґеннон, може підвести його останньої миті? Невже йому доведеться пережити тишу, що означатиме невдачу?

Шістдесят секунд…

Він пошепки почав рахувати секунди.

– П’ятдесят дев’ять, п’ятдесят вісім, п’ятдесят сім, п’ятдесят шість…

Чи п’яничка, який дрімав у кріслі вітальні, чекав часом не на нього? Чи міг би він зараз перебувати на шляху до його каюти?

– Сорок дев’ять, сорок вісім, сорок сім, сорок шість…

Чи могли замінити лілії, викинути, прибрати? Може, у пані Кліфтон алергія на пилок?

– Тридцять дев’ять, тридцять вісім, тридцять сім, тридцять шість…

Може, вдерлися до каюти лорда Ґленартура і знайшли там відчинену валізу?

– Двадцять дев’ять, двадцять вісім, двадцять сім, двадцять шість…

А може, вже повсюди шукають чоловіка, який вислизнув із туалету в салоні першого класу?

– Дев’ятнадцять, вісімнадцять, сімнадцять, шістнадцять…

Якщо вони… він вчепився в краї двоярусного ліжка, заплющив очі й почав рахувати вголос:

– Дев’ять, вісім, сім, шість, п’ять, чотири, три, два, один…

Він перестав рахувати й розклепив повіки. Нічого. Лише моторошна тиша, яка завжди означає невдачу. Він схилив голову й помолився Богові, в якого не вірив. І тієї миті пролунав вибух такої потужності, що його кинуло об стіну каюти, як листок у шторм. Він ледве звівся на ноги й усміхнувся, коли почув людські зойки. І міг лише гадати, скільком пасажирам на горішній палубі вдалося вижити.

Гаррі й Емма
1964–1965

1

– Її королівська величність, – пробурмотів Гаррі, виходячи зі сонної дрімоти.

Він сів, засвітив нічник, а потім вислизнув із ліжка й швидко підійшов до вази з ліліями. Вдруге перечитав привітання від королеви-матері. «Дякую за незабутній день у Бристолі. Сподіваюся, що мій другий дім вдало здійснить своє прем’єрне плавання». Він був підписаний «Її королівська величність Єлизавета, королева-мати».

– Це розповсюджена помилка, – сказав Гаррі. – Як я міг її пропустити?

Він схопив халат й увімкнув горішнє світло.

– Уже час вставати? – запитав сонний голос.

– Атож, – сказав Гаррі. – У нас проблема.

Емма, примружившись, поглянула на свій годинник біля ліжка.

– Але всього лише третя, – запротестувала вона, видивляючись на свого чоловіка, який пильно розглядав лілії. – То в чому проблема?

– Королеву-матір не називають її королівською величністю.

– Усі це знають, – не здавалася Емма, все ще перебуваючи у полоні сну.

– Усі, окрім тих, хто надіслав ці квіти. Вони не знали, що правильно звертатися до королеви-матері не її королівська величність, а її королівська високість. Так звертаються до принцеси.

Емма неохоче піднялася з ліжка, підійшла до свого чоловіка й сама оглянула картку.

– Попроси капітана негайно прийти до нас, – звелів Гаррі. – Необхідно з’ясувати, що у вазі, – додав він, перш ніж опуститися на коліна.

– Там, мабуть, лише вода, – припустила Емма, простягаючи руку.

Гаррі схопив її за зап’ясток.

– Поглянь уважніше, люба. Ця ваза завелика для чогось такого делікатного, як десяток лілій. Поклич капітана, – повторив він, цього разу з більшою наполегливістю.

– Але квітникар міг просто помилитися.

– Будемо на це сподіватися, – сказав Гаррі, підштовхуючи її до дверей. – Але ми не можемо брати на себе такий ризик.

– А куди ти йдеш? – запитала Емма, підіймаючи слухавку.

– Треба розбудити Джайлза. Він має більше досвіду роботи з вибухівкою, ніж я. Два роки свого життя він витратив на закладання вибухівки під ноги атакуючим німцям.

Коли Гаррі вийшов у коридор, його увагу відволік якийсь літній чоловік, котрий хутко крокував у напрямку головних сходів. Чоловік занадто швидко рухався як для старого, подумав Гаррі. Він рішуче постукав у двері каюти Джайлза, але знадобився тривалий вимогливий грюкіт п’ястуком, перш ніж за дверима озвався сонний голос:

– Хто там?

– Це Гаррі.

Серйозність у голосі шваґра змусила Джайлза схопитися з ліжка й негайно відчинити двері.

– Щось сталося?

– Ходімо зі мною, – сказав Гаррі без пояснень.

Джайлз натягнув халат і пішов за своїм шваґром коридором до його каюти.

– Доброго ранку, сестричко, – привітався він із Еммою, а Гаррі вручив йому листівку, сказавши:

– Її королівська величність.

– Зрозумів, – сказав Джайлз після того, як вивчив картку. – Королева-мати не могла прислати квіти. Але якщо вона цього не зробила, тоді хто?

Він нахилився й уважніше оглянув вазу.

– Хто б це не був, він міг би туди напакувати дуже багато семтексу[1].

– Або кілька пінт води, – не хотіла вірити Емма. – Ви впевнені, що є про що турбуватися?

– Якщо це вода, то чому квіти вже зів’яли? – спитав Джайлз, коли у двері постукав капітан Тернбулл та увійшов до каюти.

– Ви хотіли мене бачити, пані голово?

Емма взялася пояснювати, чому її чоловік і брат стоять на колінах.

– На борту є чотири офіцери SAS, – повідомив капітан, зупиняючи тираду жінки. – Хтось із них обов’язково зможе відповісти на будь-які запитання пана Кліфтона.

– Припускаю, що вони опинилися на борту не випадково, – сказав Джайлз. – Не можу повірити, що всі вони вирішили провести відпустку в Нью-Йорку водночас.

– Вони тут на прохання секретаря Кабінету Міністрів, – пояснив капітан. – Але сер Алан Редмейн мене запевнив, що це лише запобіжний захід.

– Як завжди, цей чоловік знає щось, чого не знаємо ми, – зауважив Гаррі.

– Тоді, можливо, саме час дізнатися, в чому справа.

Капітан вийшов із каюти і шпарко пробрався коридором, зупинившись лише тоді, коли дістався до каюти номер сто дев’ятнадцять. Полковник Скотт-Гопкінс відповів на стукіт у двері набагато швидше, ніж Джайлз кількома хвилинами раніше.

– У вашій команді є експерт із вибухівки?

– Сержант Робертс. Він служив мінером у Палестині.

– Мені він потрібен негайно в каюті голови правління.

Полковник не став питати про причини. Він побіг коридором, вибрався на великі сходи й побачив там капітана Гартлі, який саме прямував до нього.

– Я щойно бачив Лаяма Догерті, який виходив із туалету в салоні першого класу.

– Ти впевнений?

– Авжеж. Він увійшов туди, як ровесник царя Гороха, а вже за двадцять хвилин звідти вийшов Лаям Догерті. Він покрокував униз до каютного класу.

– Це все пояснює, – зронив Скотт-Гопкінс, спускаючись лише на крок позаду Гартлі. – Який номер каюти Робертса? – запитав він мимохідь.

– Сім-чотири-два, – відповів Гартлі, коли вони перелазили через червоний ланцюг, за яким починалися вужчі сходи.

Вояки не зупинялися, доки не дійшли до сьомої палуби, а там із тіні виступив капрал Кренн.

– Догерті не проходив повз тебе упродовж останніх кількох хвилин?

– Дідько! – вилаявся Кренн. – Я був певен, що бачив, як той виродок метушився іще на Фоллс-роуд. Він зайшов у каюту сім-нуль-шість.

– Гартлі, – наказав полковник, прямуючи коридором, – ви з Кренном стежте за Догерті. Переконайтесь, щоб він не вийшов із каюти. Якщо спробує зробити це, заарештуйте його.

Полковник грюкнув у двері каюти сімсот сорок два. Сержанту Робертсу двічі повторювати не треба було. Він відчинив двері за лічені секунди й привітав полковника Скотта-Гопкінса з добрим ранком, ніби командир регулярно будив його посеред ночі, одягнений у піжаму.

– Прихопи свій набір інструментів, Робертсе, і йди за мною. Важлива кожна хвилина, – сказав полковник дорогою.

Робертс наздогнав свого командира аж через три сходові клітки. Коли вони дійшли до коридора першого класу, Робертс уже знав, які саме його навички потрібні полковнику. Він зайшов до каюти голови правління, уважно оглянув вазу і покружляв навколо неї.

– Якщо це бомба, – сказав він нарешті, – то велика. Не можу навіть уявити кількість життів, які обірвуться, якщо ми не знешкодимо це дрантя.

– А ви можете це зробити? – поцікавився капітан, його голос звучав напрочуд спокійно. – Бо моя найперша відповідальність – життя моїх пасажирів. Мені не потрібно, щоб цей рейс порівнювали з іншою катастрофічною прем’єрною мандрівкою.

– Не зможу нічого вдіяти, поки не знайду пульт керування. Він має бути десь на кораблі, – сказав Робертс, – ймовірно, зовсім поруч.

– У каюті його вельможності, така моя ставка, – сказав полковник, – адже тепер ми знаємо, що її займав бойовик ІРА на ім’я Лаям Догерті.

– Хтось знає, в якій каюті він перебував? – запитав капітан.

– Номер три, – підказав Гаррі, згадуючи стариганя, який занадто швидко пересувався. – Просто по коридору.

Капітан і сержант вибігли з кімнати в коридор, за ними подалися Скотт-Гопкінс, Гаррі та Джайлз. Капітан відчинив двері каюти за допомогою універсального ключа й відступив убік, щоб пропустити Робертса. Сержант хутко підійшов до великої валізи, що стояла посеред кімнати. Він обережно підняв віко й зазирнув досередини.

– Боже, це має вибухнути за вісім хвилин і тридцять дев’ять секунд.

– А чи не можна просто висмикнути один із них? – запитав капітан Тернбулл, вказуючи на безліч різнокольорових дротів.

– Можна, але який із них, – видихнув Робертс, не дивлячись на капітана, й спробував розділити червоний, чорний, синій і жовтий дроти. – Я мав справу з такими пристроями раніше. І завжди є шанс один до чотирьох, але це не той ризик, який я готовий взяти на себе. Я міг би обміркувати все, якби опинився сам посеред пустелі, – додав він, – але не на кораблі посеред океану, на якому під загрозою опинилися сотні життів.

– Тоді треба притягнути Догерті сюди, – запропонував капітан Тарнбулл. – Він має знати, який дріт різати.

– Сумніваюсь, – сказав Робертс, – підозрюю, що Догерті – не мінер. У них є іще хтось для такої роботи, і лише Бог знає, де він зараз.

– У нас обмаль часу, – нагадав полковник, спостерігаючи за невпинним рухом секундної стрілки. – Сім хвилин, три, дві, одна…

– Отже, Робертсе, що порадите? – спокійно запитав капітан.

– Вам це не сподобається, сер, але, враховуючи обставини, можемо зробити лише одне. І навіть тоді залишиться певний ризик, пам’ятаючи, що в нас менше семи хвилин.

– Та кажи вже, чоловіче, – вимагав полковник.

– Треба взяти цю машинку, викинути її за борт і молитися.

Гаррі та Джайлз кинулися до каюти голови правління й зупинилися обабіч вази. Було кілька запитань, які Емма, тепер уже одягнена, хотіла поставити, але, як і будь-який розумний керівник, вона знала, коли краще помовчати.

– Акуратно підніміть її, – порадив Робертс. – Ставтеся до неї, як до миски, наповненої окропом.

Гаррі з Джайлзом присіли, наче якісь два важкоатлети, повільно підняли важку вазу зі столу й підхопили її. Коли вже були певні й добре все усвідомили, повільно почали просуватися до відчинених дверей. Скотт-Гопкінс і Робертс швидко усували будь-які перешкоди на їхньому шляху.

– Йдіть за мною! – закликав капітан, коли двоє чоловіків вийшли в коридор і повільно рушили до великих сходів.

Гаррі не міг повірити, що ваза може виявитися такою важкою. Потім згадав велетня, який заніс її до каюти. Недарма ж він не чекав на чайові. Зараз, мабуть, уже повертається до Белфаста або сидить біля радіоприймача, щоб почути новини про долю «Бекінґема» і скільки пасажирів загинуло.

Щойно вони досягли парадних сходів, Гаррі узявся рахувати вголос кожну сходинку, яку вони минали. Через шістнадцять кроків він перестав тамувати подих, а капітан та полковник розчахнули перед ними двері, що виходили на сонячну терасу, гордість і радість Емми.

– Треба пройти якнайдалі на корму, – сказав капітан. – Це дасть нам більше шансів уникнути якихось ушкоджень корпусу.

Гаррі це не переконало.

– Не хвилюйтеся, вже недалеко.

«Чи недалеко не означає задалеко?» – подумав Гаррі, який з превеликим задоволенням жбурнув би вазу за борт. Але вголос він нічого не сказав, просуваючись дюйм за дюймом до корми.

– Я знаю, що ти відчуваєш, – підтримав його Джайлз, наче читаючи думки свого шваґра.

Вони продовжили свій черепашачий рух повз басейн, тенісний корт на палубі та шезлонги, акуратно вишикувані для поснулих гостей, котрі з’являться пізніше того ранку. Гаррі намагався не думати, скільки часу їм іще лишилося…

– Дві хвилини, – безпомічно оголосив сержант Робертс, зиркаючи на годинник.

Куточком ока Гаррі міг бачити поруччя на кормі корабля. До нього залишалося усього кілька кроків, але він знав, що це немов підкорення Евересту: останні кілька футів – найповільніші.

– П’ятдесят секунд, – промовив Робертс, коли вони зупинилися біля поруччя.

– Пригадуєш, як ми кинули Фішера в річку наприкінці триместра? – озвався Джайлз.

– Таке неможливо забути.

– Тож на рахунок три кидаймо цю гидоту в океан і позбудемося її раз і назавжди, – сказав Джайлз.

– Один… – обоє чоловіків спробували розмахнулися, але це вдалося лише на кілька дюймів, – два… – іще на кілька, – три… – як зуміли, а потім що було сили, яка ще лишилася в їхніх тілах, вони підкинули вазу в повітря, і вона пролетіла над поруччям.

Коли вантаж падав, Гаррі був упевнений, що той приземлиться на палубу або у кращому разі натрапить на поруччя, але він минув їх за кілька дюймів і впав у море зі слабким плюскотом. Джайлз переможно звів руки вгору і вигукнув:

– Алілуя!

За кілька секунд бомба вибухнула, жбурнувши їх обох на палубу.

2

Кевін Рафферті увімкнув табличку «Вільний», як тільки побачив, що Мартінес виходить зі своєї оселі на Ітон-сквер. Наказ був чіткий: якщо клієнт спробує чкурнути, доведеться визнати, що він не має наміру виплачувати другий транш, який заборгував за вибух на «Бекінґемі», тож його доведеться покарати належним чином.

Ці дії санкціонував районний командир ІРА в Белфасті. Єдиною зміною, з якою він погодився, було те, що Кевін сам може обрати, кого із двох синів дона Педро Мартінеса можна прибрати. Однак і Дієго, і Луїс уже накивали п’ятами до Арґентини і, вочевидь, не мали наміру повертатися до Англії, тож дон Педро залишився єдиним кандидатом на роль жертви.

– Хітроу, – наказав Мартінес, сідаючи в таксі.

Рафферті виїхав із Ітон-сквер і поїхав по Слоун-стрит у бік мосту Баттерсі, ігноруючи галасливі протести на задньому сидінні. О четвертій ранку, коли дощ іще періщив, він проминув лише десяток автомобілів, перш ніж опинився на мосту. За кілька хвилин він загальмував біля безлюдного складу в Ламбеті. Коли переконався, що навколо нікого немає, вибрався з таксі, хутко відімкнув іржаву колодку на вхідних дверях будівлі й заїхав досередини. Розвернув таксі так, аби було готове до швидкої втечі, щойно роботу буде виконано.

Рафферті замкнув двері й запалив голу, вкриту пилом жарівку, що звисала з балки посеред кімнати. Дістав пістолет із внутрішньої кишені й повернувся до автівки. Хоча він був удвічі молодший за Мартінеса й удвічі дужчий, усе ж не міг дозволити собі ризикувати. Коли чоловік вважає, що ось-ось помре, адреналін зашкалює, жертва може перетворитися на надлюдину і чинити неабиякий опір, прагнучи вижити. Крім цього, Рафферті підозрював, що Мартінес уже не вперше стояв на порозі смерті. Але цього разу це вже буде без варіантів.

Він відчинив задні дверцята автівки й махнув Мартінесу револьвером, наказуючи вийти.

– Це гроші, які я мав вам віддати, – сказав чоловік, підіймаючи торбу. – Ви сподівалися заскочити мене в Хітроу, чи не так?

Якби там була вся сума, Рафферті знав, що йому доведеться зберегти клієнту життя.

– Двісті п’ятдесят тисяч фунтів?

– Ні, але тут більше двадцяти трьох тисяч. Це перший внесок, ви ж розумієте. Решта – вдома і якщо ми туди повернемося…

Водій знав, що будинок на Ітон-сквер, разом із усіма іншими активами дона Педро, вже належав банку. Мартінес явно сподівався дістатися до летовища до того, як ІРА дізнається, що він не має наміру виконувати свою частину угоди.

Рафферті підхопив торбу й закинув її на заднє сидіння автівки. Він вирішив зробити смерть Мартінеса довшою, ніж планувалося. Зрештою, йому все одно було нічого робити упродовж наступної години.

Він махнув зброєю у бік дерев’яного ослінчика, що стояв прямо під жарівкою. Він уже був замацьканий засохлою кров’ю від попередніх страт. Ірландець сильно штовхнув свою жертву, і ще до того як дон Педро зміг відреагувати, зв’язав йому руки за спиною, цю процедуру він виконував уже не раз. Опісля зв’язав разом ноги Мартінеса й спинився, щоб помилуватися своєю роботою.

Тепер Рафферті зважував, скільки ще часу дозволити жертві пожити. Єдине обмеження в часі – йому треба встигнути в Хітроу, щоб сісти на ранковий рейс до Белфаста. Він зиркнув на годинник. Йому завжди подобалося бачити цей погляд на обличчі жертви, яка сподівається, що все ж існує якийсь шанс вижити.

Ірландець повернувся в таксі, розстебнув блискавку на торбі Мартінеса й порахував пачки нових п’ятифунтових банкнот. Принаймні він сказав правду про суму, навіть якщо іще бракувало більше двохсот двадцяти шести тисяч фунтів стерлінґів. Застебнув блискавку й зачинив торбу у багажнику. Зрештою, Мартінесу ці гроші більше не знадобляться.

Наказ командира був чітким: після того як роботу буде виконано, тіло необхідно залишити на складі, тоді ним займеться інший оперативник. Єдине, що потрібно від Рафферті, це зателефонувати та повідомити: «Пакет готовий до транспортування». Після цього треба доїхати до аеропорту, залишити таксі з грішми на найвищому рівні автостоянки. Інший оперативник забере й автівку, і готівку.

Рафферті повернувся до дона Педро, який не спускав ока зі свого ката. Якби йому надали вибір, Рафферті спершу вистрілив би жертві в живіт, а потім кілька хвилин чекав, поки вщухнуть зойки, перш ніж вистрілити вдруге – в пах. Волання, можливо, могло стати іще гучнішим, тоді він нарешті вставить револьвер у рота. Споглядав би у вічі своєї жертви кілька секунд, а потім, без попередження, натиснув би на гачок. Але це означало б три постріли. Один можуть не помітити, але три, безперечно, привернуть увагу глупої ночі. Тож доведеться виконати наказ командира. Один постріл і ніякого лементу.

Водій усміхнувся дону Педро, який із надією звів погляд, поки не побачив, як зброя наближається до його рота.

– Розтули, – звелів Рафферті, немов якийсь привітний стоматолог, вмовляючий малюка.

Спільним серед усіх його жертв було цокотіння зубів.

Мартінес пручався і в нерівній боротьбі проковтнув один зі своїх передніх зубів. Піт заливав м’ясисті складки шкіри на обличчі. Довелося зачекати ще кілька секунд, перш ніж натиснути на спусковий гачок, але все, що почув, було сухе клацання.

Дехто непритомнів, дехто просто зневірювався, а інші ворохобилися, коли усвідомлювали, що досі живі. Тих, хто непритомнів, Рафферті ненавидів. Це означало, що йому доведеться чекати, поки вони очуняють, перш ніж розпочати весь процес заново. Але Мартінес залишився при тямі.

Коли Рафферті діставав пістолет, то порівнював свою роботу зі смиканням жил – жертви часто всміхалися, вирішивши, що найгірше вже позаду. Але коли він знову крутонув барабан, дон Педро вже не сумнівався, що помре.

Залишалося тільки питання, коли це станеться. Де і як, уже було вирішено. Рафферті завжди розчаровувало, коли йому вдавалося порішити жертву з одного пострілу. Його особистий рекорд склав дев’ять спроб, але в середньому це було близько чотирьох-п’яти. Не те щоб йому залежало на статистиці. Він знову встромив дуло в рот Мартінесу й відступив на крок назад. Дуже не хотілося заляпатися кров’ю. Арґентинець був настільки нерозумним, що знову став чинити опір, через що втратив ще один зуб, цього разу золотий. Рафферті сховав його до кишені, перш ніж удруге натиснути на спусковий гачок, але й цього разу прозвучало лише сухе клацання. Він витягнув револьвер із надією вибити ще один зуб, ну, хоча б пів зуба.

– Бог любить трійцю, – сказав Рафферті, знову тицьнув дуло до рота Мартінеса й натиснув на гачок.

І знову невдача. Водій почав нервувати, лишалося тільки сподівався, що його вранішня робота завершиться з четвертої спроби. Цього разу він завзято крутонув барабан, але коли поглянув на дона Педро, той уже знепритомнів. Таке розчарування. Рафферті подобалося, щоб його жертви були притомні, коли куля потрапляла їм у мозок. Хоча вони жили ще лише секунду, враження був неймовірним. Ірландець схопив Мартінеса за волосся, змусив розтулити рота й знову засунув туди дуло. Хотів натиснути на курок учетверте, аж тут у кутку кімнати задзеленчав телефон. Наполегливе металеве відлуння у холодному нічному повітрі заскочило Рафферті зненацька. Він навіть не знав, що цей телефон може дзвонити. Раніше він використовував його лише для того, щоб набрати номер і повідомити про результат.

Він неохоче вийняв зброю з рота Мартінеса, підійшов до телефону й підняв слухавку. Нічого не казав і просто слухав.

– Місію скасовано, – промовив голос із дивним акцентом. – Другий транш забирати не треба.

Клацання, а потім теркотіння.

Рафферті поклав слухавку. Може, варто ще раз обернути барабан і, якщо вдасться, відзвітувати, що Мартінес був уже мертвий до цього телефонного дзвінка? Він уже збрехав командирові одного разу – і як результат відсутність пальця на лівій руці. Всім, хто питав, казав, що його відтяв британський офіцер під час допиту, та в це мало хто вірив із обох сторін.

Він неохоче повернув пістолет до кишені й повільно рушив до Мартінеса, який сидів з опущеною головою. Ірландець нагнувся, розв’язав мотузку і зняв її із зап’ястків і щиколоток. Мартінес звалився на підлогу як підкошений. Водій ухопив його за чуприну, закинув на плече, наче лантух картоплі, й швиргонув на заднє сидіння таксі. Якусь мить іще сподівався, що той чинитиме опір і він… але не пощастило.

Рафферті виїхав зі складу, зачинив двері й рушив у бік Хітроу, щоб приєднатися до інших вранішніх таксистів.

Вони вже були за кілька миль від летовища, коли Мартінес знову повернувся у цей світ. Водій спостерігав у дзеркало заднього виду, як до його пасажира повертається свідомість. Мартінес кілька разів поморгав і задивився у вікно, щоб побачити, як повз них мчать ряди приміських будинків. Коли ж почав усвідомлювати ситуацію, він нахилився вперед і виблював на заднє сидіння. Колега Рафферті не зрадіє.

Урешті-решт, дон Педро зумів випростатися. Він учепився обома руками за край сидіння й втупився у свого ката. Що змусило його передумати? Можливо, він і не змінив свого наміру. Може, змінилося лише місце страти. Дон Педро з полегшенням вдивлявся вперед, сподіваючись, що йому ще дадуть шанс врятуватися, але болісно усвідомлював, що підозрілі очі Рафферті кожні кілька секунд спостерігають за ним у дзеркалі заднього виду.

Рафферті повернув з головної дороги й попрямував за знаками до цілодобової автостоянки. Він під’їхав до горішнього рівня й припаркувався у дальньому кутку. Вийшов із автівки, відкрив багажник і розстебнув дорожню торбу, знову насолодившись виглядом акуратних пачок нових п’ятифунтових банкнот. Він хотів би забрати готівку собі для справи, але не міг ризикувати попастися з такою купою грошей – усе ж багато зайвих очей пильно спостерігали за кожним рейсом до Белфаста.

Ірландець витягнув із торби арґентинський паспорт разом із квитком в один бік у першому класі до Буенос-Айреса та десятьма фунтами готівкою, а замість них поклав револьвер та ще дещо, щоб його із цим не спіймали. Замкнув багажник, відчинив водійські двері та поклав ключі з квитком на паркування під сидіння, щоб його колега знайшов їх пізніше того ранку. Потім відчинив задні дверцята й відступив, аби дозволити Мартінесу вибратися назовні, але той не ворушився. Чи збирався він дати драпака? Ні, якщо цінує своє життя. Зрештою, він же не знав, що водій уже неозброєний.

Рафферті міцно схопив Мартінеса за лікоть, витягнув його з автівки й відвів до найближчого виходу. Коли вони спускалися сходами, двоє чоловіків пройшли повз. Рафферті не звернув на них увагу.

Простуючи до будівлі терміналу, вони не розмовляли. Коли дійшли до зали, Рафферті вручив Мартінесу паспорт, квиток і дві п’ятифунтових банкноти.

– А решта? – пробурмотів дон Педро. – Адже ваші колеги, вочевидь, не змогли потопити «Бекінґем».

– Вважайте, що вам пощастило залишитися живим, – сказав Рафферті, а потім швидко зник у юрбі.

На мить дон Педро подумав, чи не повернутися до таксі й забрати свої гроші, але лише на мить.

Натомість неохоче рушив у бік південноамериканської стійки «Британських авіаліній» і передав свій квиток жінці, яка сиділа за стійкою.

– Доброго ранку, пане Мартінес, – привіталася вона. – Сподіваюся, що вам було приємно жити в Англії.

3

– Хто тобі підбив око, тату? – запитав Себастьян, коли пізнього ранку приєднався до своєї родини за сніданком у гриль-барі «Бекінґема».

– Твоя мати, коли я наважився дорікнути їй за хропіння, – відповів Гаррі.

– Я не хроплю, – зауважила Емма, намащуючи ще один тост.

– Звідки ти знаєш, що не хропиш, коли спиш? – поцікавився Гаррі.

– А що з вами, дядьку Джайлз? Моя мати зламала вам руку за те, що також звинуватили її у хропінні? – не вгавав Себ.

– Я не хроплю! – повторила Емма.

– Себе, – твердо сказала Саманта, – ніколи не варто ставити запитання, на яке не хочуть відповідати.

– Розмовляє, як донька дипломата, – посміхнувся Джайлз через стіл дівчині Себа.

– А ви – як політик, який не хоче відповідати на моє запитання, – сказав Себ. – А я хочу знати…

– Доброго ранку, це ваш капітан, – почувся з динаміка голос у супроводі тріскотні. – Зараз ми пливемо зі швидкістю двадцять два вузли. Температура повітря – шістдесят дев’ять градусів за Фаренґейтом, і ми не очікуємо якихось змін погоди упродовж наступних двадцяти чотирьох годин. Бажаю вам приємно провести цей день, обов’язково скористайтеся всіма чудовими можливостями, які пропонує «Бекінґем», зокрема, шезлонгами та басейном на горішній палубі, унікальними для цього корабля.

Виникла довга пауза, перш ніж капітан продовжив:

– Дехто з пасажирів питали мене про незвичний звук, що розбудив їх посеред ночі. Здається, о третій годині ночі наш флот проводив навчальні стрільби в Атлантиці, і хоча вони були за кілька морських миль від нас, у нічній тиші вони могли здатися значно ближчими. Прошу вибачення в усіх, кого розбудили ці нічні вибухи, але я служив на Королівському військово-морському флоті під час війни, тож знаю, що проводити нічні маневри вкрай необхідно. Однак можу запевнити всіх пасажирів, що нікому не загрожувала небезпека. Дякую і пропоную насолодитися рештою дня.

Себастьяну здалося, ніби капітан читав свою промову за підготовленим сценарієм, і, поглядаючи через стіл на свою матір, не сумнівався, хто її автор.

– Я б хотів бути членом ради директорів, – зауважив він.

– І чого б це? – зацікавилася Емма.

– Тому що тоді, – відповів Себастьян, дивлячись на неї впритул, – я міг би дізнатися, що насправді сталося минулої ночі.

* * *

Десятеро чоловіків залишилися стояти, поки Емма не зайняла своє місце на чолі столу, незручного столу, адже бальна зала «Бекінґема» не призначалася для проведення екстрених зборів правління.

Коли вона поглянула на своїх колег, ніхто з них не посміхнувся. Більшість із них стикалися з проблемами у своєму житті, але такого масштабу – ніколи. Навіть губи адмірала Саммерса були щільно стиснуті. Емма розгорнула перед собою синю шкіряну течку, подарунок Гаррі на її призначення головою ради директорів. Саме він, подумала вона, й сповістив її про проблему, а потім її й вирішив.

– Мені не треба нагадувати, що все, що ми сьогодні обговоримо, має залишатися в суворій таємниці. Не буде перебільшенням припустити, що все майбутнє «Судноплавної компанії Беррінґтонів», не кажучи вже про безпеку всіх присутніх на борту, поставлене на карту, – оголосила вона.

Емма поглянула на порядок денний, який підготував Філіп Вебстер, секретар компанії, за день до відбуття з Ейвонмута. Той уже безнадійно застарів. У новому порядку денному залишався тільки один пункт, і це, безумовно, буде єдиним, що необхідно обговорити цього дня.

– Почну, – вела далі Емма, – з неофіційного звіту про те що сталося вдосвіта цього ранку, а тоді ми маємо вирішити, який напрямок дій потрібно обрати. Мене розбудив мій чоловік близько третьої…

За двадцять хвилин Емма лише раз зазирнула у свій нотатник. Вона мала відчуття, ніби охопила все, що сталося вночі, проте визнала, що не може передбачити майбутнє.

– Це нам так зійде з рук? – не повірив адмірал, щойно Емма запропонувала ставити питання.

– Більшість пасажирів, без сумніву, прийняли пояснення капітана, – вона перегорнула сторінку свого нотатника. – Однак маємо скарги від тридцяти чотирьох пасажирів. Усі, окрім одного, погодилися на одне безкоштовне плавання на «Бекінґемі» на вибір у майбутньому як компенсацію.

– Можете бути певні, що їх буде набагато більше, – озвався Боб Бінґем, його звична безцеремонність, притаманна представникам північних країн, переважала зовні спокійну поведінку старших членів правління.

– Що змушує вас так казати? – запитала Емма.

– Тільки-но інші пасажири дізнаються, що все, що їм потрібно зробити, – це написати скаргу, щоб отримати безкоштовну поїздку, більшість із них одразу помчить до своїх кают за авторучкою та папером.

– Можливо, не всі думають так, як ви, – втрутився адмірал.

– Саме тому я і входжу до ради директорів, – відрубав Бінґем, не поступаючись.

– Ви сказали, пані голово, що всі, окрім одного пасажира, вдовольнилися пропозицією безкоштовної поїздки, – нагадав Джим Ноулс.

– Так, – підтвердила Емма. – На жаль, один американський пасажир погрожує подати позов на компанію. Він каже, що був на палубі вдосвіта вранці, від флоту не було ні слуху ні духу, але він все одно зламав ногу.

І тут усі члени ради заговорили водночас.

Емма чекала, поки вони вгамуються.

– У мене призначена зустріч із цим паном, – звірилася вона з паперами, – Гейденом Ранкіном о дванадцятій.

– Скільки ще американців є на борту? – поцікавився Бінґем.

– Близько сотні. А чому ви питаєте, Бобе?

– Будемо сподіватися, що небагато хто з них є юристами, які намовляють позиватися потенційних клієнтів, інакше ми зав’язнемо в судах на всю решту нашого життя.

Нервовий вихор промайнув за столом.

– Просто запевніть мене, Еммо, що пан Ранкін не адвокат.

– Гірше, – сказала вона. – Він політик. Депутат конґресу від штату Луїзіана.

– Ще один хробак, який із задоволенням опинився б у діжці зі свіжими яблуками, – зітхнув Доббс, член правління, який рідко оприлюднював свою думку.

– Я вас не розумію, друзяко, – озвався Клайв Енскотт з іншого боку столу.

– Це місцевий політик, який, либонь, вирішив, що отримав нагоду зробити собі ім’я.

– Саме цього нам бракувало, – зауважив Ноулс.

Директори помовчали якийсь час, поки Боб Бінґем нарешті не сказав:

– Нам доведеться його вбити. Питання лише в тому, хто натисне на гачок.

– Я можу це зробити, – зголосився Джайлз, – оскільки я єдиний чужий хробак у діжці.

Доббс виглядав збентеженим.

– Я спробую перетнутися з ним, перш ніж він зустрінеться з вами, пані голово, й тоді побачимо, чи зможу я чимось зарадити. Будемо сподіватися, що він демократ.

– Дякую, Джайлзе, – сказала Емма, котра ще не звикла до того, щоб її брат звертався до неї так офіційно.

– Якої шкоди зазнав корабель у результаті вибуху? – запитав Пітер Мейнард, який досі мовчав.

Усі погляди звернулися до того кінця столу, де сидів капітан Тернбулл.

– Не так сильно, як я боявся попервах, – відповів капітан, підводячись зі свого місця. – Вибух пошкодив один із чотирьох основних гвинтів, і я не зможу його замінити, поки ми не повернемося до Ейвонмута. Також трохи пошкодило корпус, але досить поверхово.

– Це нас затримає? – поцікавився Майкл Керрік.

– Не настільки, аби хтось помітив, що ми робитимемо двадцять два вузли замість двадцяти чотирьох. Інші три гвинти залишаються в хорошому робочому стані, а позаяк я планував прибути до Нью-Йорка о четвертій годині ранку, тільки найспостережливіший пасажир зможе збагнути, що ми на кілька годин відстаємо від графіка.

– Можу закластися, що депутат Ранкін помітить, – безжально зауважив Ноулс. – А як ви поясните шкоду екіпажу?

– Я цього не робитиму. Їм платять не за те, щоб ставити запитання.

– А як щодо повернення до Ейвонмута? – запитав Доббс. – Чи можна сподіватися, що ми повернемося вчасно?

– Наші інженери працюватимуть над пошкодженою кормою упродовж тридцяти шести годин, коли ми причалимо у Нью-Йорку, тож до припливу маємо бути готові відбути до Бристоля.

– Гарна робота, – похвалив адмірал.

– Але це може бути найменшою з наших проблем, – промовив Енскотт. – Не забувайте, що на борту є ланка ІРА, і лише небо знає, що іще вони запланували на решту плавання.

– Трьох із них уже заарештували, – нагадав капітан. – Вони закуті в кайданки, і їх передадуть владі, щойно ми прибудемо до Нью-Йорка.

– Але хіба не існує ймовірності, що на борту може бути більше людей ІРА? – запитав адмірал.

– За словами полковника Скотта-Гопкінса, ланка ІРА зазвичай складається із чотирьох або п’яти оперативників. Звісно, можливо, на борту є ще декілька, але вони, ймовірно, сидітимуть тихесенько після того, як заарештували трьох їхніх колег. Їхня місія явно провалилася, і це не те, про що вони захочуть патякати всім у Белфасті. І можу підтвердити, що чоловік, який приніс квіти до каюти голови правління, зараз уже не на борту. Він, вочевидь, забрався звідси ще до того, як ми відпливли. Підозрюю: якщо є й інші з ІРА, то вони не сядуть на зворотний рейс із нами.

– Але існує ще дещо таке ж небезпечне, як депутат Ранкін і навіть ІРА, – сказав Джайлз.

Як досвідчений політик, депутат від Бристольських доків, він зумів привернути увагу слухачів.

– Кого чи що ви маєте на увазі? – запитала Емма, дивлячись на свого брата.

– Четверту владу. Не забувайте, що ви запросили журналістів приєднатися до нас у цій поїздці з надією отримати сприятливі публікації. А тепер вони отримали ексклюзив.

– Це правда, але ніхто поза цим приміщенням достеменно не знає, що сталося минулої ночі, й у будь-якому разі наше запрошення прийняли лише троє журналістів – із «Телеґраф», «Мейл» та «Експрес».

– Три – аж надто багато, – зауважив Ноулс.

– Репортер «Експресу» пише про подорожі, – сказала Емма. – Він рідко буває тверезим уже до обіду, тому я подбаю про те, щоб у його каюті завжди було щонайменше дві пляшки віскі «Джонні Вокер» і джину «Ґордонс». «Мейл» спонсорувала дванадцять безкоштовних поїздок у цьому плаванні, тому навряд чи вони будуть зацікавлені у критичному матеріалі. А от Дерек Гарт із «Телеґраф» уже повсюди нишпорить, ставлячи запитання.

– «Він не має серця», – так про нього кажуть колеги, – відгукнувся Джайлз. – Мені доведеться розповісти йому іще якусь кращу побрехеньку, щоб його зайняти.

– Що може бути кращим, ніж можливе потоплення «Бекінґема» ІРА під час першого рейсу?

– Можливе потоплення Великої Британії лейбористським урядом. Ми наміряємося взяти кредит у МВФ на півтора мільярда фунтів стерлінґів, аби зупинити падіння курсу національної валюти. Редактор «Телеґраф» із задоволенням заповнить кілька стовпчиків цією новиною.

– Навіть якщо він так і зробить, – не здавався Ноулс, – пані голово, все ж вважаю, що за такої великої кількості небезпек ми повинні готуватися до найгіршого з можливих результатів. Зрештою, якщо наш американський політик вирішить виступити перед громадськістю, або пан Гарт із «Телеґраф» дізнається правду, чи, не дай боже, ІРА планує ще один напад, це може бути першим і останнім плаванням «Бекінґема».

Запало тривале мовчання, перш ніж Доббс мовив:

– Ми ж обіцяли нашим пасажирам, що це буде свято, якого вони ніколи не забудуть.

Ніхто не засміявся.

– Пан Ноулс має рацію, – визнала Емма. – Якщо будь-хто із цих трьох плескатиме язиком, ніяка кількість безкоштовних поїздок чи пляшок джину нас не врятує. Ціна акцій впаде упродовж ночі, резерви компанії будуть вичерпані, а бронювання скасують, як тільки потенційні пасажири вирішать, що існує навіть найменший шанс, що бойовик ІРА може опинитися в сусідній каюті. Безпека наших пасажирів – першочергове завдання. Зважаючи на це, пропоную вам провести решту дня, збираючи будь-яку інформацію, яку тільки зможете, й запевняючи пасажирів, що все гаразд. Я буду в своїй каюті, тож якщо щось вигадаєте, будете знати, де мене знайти.

– Кепська ідея, – зауважив Джайлз.

Емма виглядала здивованою.

– Пані голова має знаходитися на палубі для засмагання, розслабляючись та насолоджуючись повітряними ваннами, що набагато краще переконає пасажирів, що їм нема чого хвилюватися.

– Гарна ідея, – похвалив адмірал.

Емма кивнула. Вона вже збиралася піднятися зі свого місця, аби дати зрозуміти, що збори закінчено, коли секретар компанії Філіп Вебстер пробурмотів:

– Ще якась справа?

– Не думаю, – сказала Емма вже стоячи.

– Є ще одна справа, пані голово, – мовив Джайлз. Емма знову сіла. – Тепер, коли я є членом уряду, у мене немає іншого виходу, ніж піти у відставку з посади незалежного директора компанії, позаяк мені заборонено займати комерційну посаду під час служби Її величності. Розумію, що це звучить дещо пишномовно, але це те, що зобов’язаний зробити кожен новий міністр. І в будь-якому разі я увійшов до ради директорів лише для того, щоб не допустити обрання головою майора Фішера.

– Дякувати Богу, що він більше не з нами, – видихнув адмірал. – Якби він був тут, до цього часу вже весь світ знав би, що сталося.

– Можливо, саме тому його й не було на борту в цьому плаванні, – припустив Джайлз.

– Якщо це так, він триматиме язика не припоні, коли, звісно, не хоче, щоб його заарештували за пособництво та підтримку терористів.

Емма сіпнулася, не бажаючи вірити, що Фішер міг впасти так низько. Однак після того що Джайлз розповів про школу та військо, Емма не стала дивуватися, що як тільки Фішер почав працювати на леді Вірджинію, вони обоє стали на стежку війни проти неї. Вона обернулася до брата.

– Я хотіла б подякувати серу Джайлзу за те, що він працював директором у нашій компанії у таку вирішальну мить. Однак його відставка спричинить дві вакантні посади в раді, позаяк і моя сестра, доктор Ґрейс Беррінґтон, також вирішила звільнитися. Можливо, ви могли б порадити мені якихось годящих кандидатів, які, можливо, зможуть їх замінити? – поцікавилася вона, оглядаючи присутніх за столом.

– Якщо мені дозволять запропонувати, – озвався адмірал. Усі повернулися до стариганя. – «Судноплавна компанія Беррінґтонів» – західноєвропейська фірма з давніми зв’язками. Наша голова – Беррінґтон, тому, можливо, настав час перейти до наступного покоління й запропонувати приєднатися до ради директорів Себастьяну Кліфтону, що дозволить нам продовжити сімейну традицію.

– Але йому всього лише двадцять чотири роки! – запротестувала Емма.

– Він не набагато молодший за нашу улюблену королеву, коли вона зійшла на престол, – нагадав їй адмірал.

– Седрик Гардкасл, проникливий дідуган, вважав Себастьяна достатньо добрим, аби стати його особистим помічником у банку «Фартинґс», – втрутився Боб Бінґем і підморгнув Еммі. – Й до мене дійшли чутки, що його нещодавно підвищили до заступника керівника відділу нерухомості банку.

– Можу з упевненістю вам сказати, – додав Джайлз, – що коли я приєднався до уряду, то не вагаючись порадив Себастьяну керувати сімейним пакетом акцій.

– Тоді все, що мені лишається зробити, – сказав адмірал, – це запропонувати Себастьяну Кліфтону вступити до правління «Судноплавної компанії Беррінґтонів».

– З радістю це підтримую, – додав Бінґем.

– Зізнаюся, що мені ніяково, – знітилася Емма.

– А це щось новеньке, – сказав Джайлз, покращуючи присутнім настрій.

– Об’являти голосування, пані голово? – поцікавився Вебстер.

Емма ствердно кивнула і відкинулася на спинку крісла.

– Адмірал Саммерс запропонував, – вів далі секретар компанії, – і пан Бінґем підтримав пропозицію запросити пана Себастьяна Кліфтона до правління компанії Беррінґтонів.

На мить він зробив паузу, перш ніж запитати:

– Хто «за»? – всі, окрім Емми та Джайлза. – Хто «проти»? – Жодна рука не піднялася.

Оплески, що вибухнули після цього, змусили Емму вельми пишатися.

– Тож оголошую, що пан Себастьян Кліфтон обраний членом ради директорів компанії Беррінґтонів.

– Тепер будемо молитися, щоб Себ погодився, – прошепотіла Емма своєму братові, коли секретар компанії оголосив збори завершеними.

* * *

– Я завжди вважав, що він поступається Лінкольну та Джефферсону.

Чоловік середнього віку в сорочці з розстебнутим коміром та у спортивній куртці підвів погляд, але книжки не затраснув. Кілька пасом світлого волосся, яке ще не встигло випасти повністю, було старанно зачесане в намаганні приховати передчасне облисіння. Ціпок спирався на його крісло.

– Даруйте, – вибачився Джайлз. – Я не хотів вас перебивати.

– Жодних проблем, – сказав чоловік із безпомилковим акцентом південних штатів, але і досі тримаючи свою книжку розгорнутою. – Насправді мене завжди бентежить, – додав він, – те, як мало ми знаємо про історію вашої країни, хоча ви, здається, дуже добре поінформовані про нашу.

– Це тому, що ми більше не керуємо половиною світу, – зауважив Джайлз, – і так виглядає, що до цього готуєтесь і ви. І знаєте, мені цікаво, чи в другій половині двадцятого століття могли б обрати президентом людину в інвалідному візку, – додав він, кинувши погляд на книжку, яку читав чоловік.

– Сумніваюся, – зітхнув американець. – Кеннеді здолав Ніксона на теледебатах. Але якщо ви слухали це по радіо, то зробили б висновок, що переміг Ніксон.

– Ніхто не може бачити по радіо, як ти пітнієш.

Американець звів брову.

– Чому ви так добре поінформовані про американську політику?

– Бо я депутат парламенту. А ви?

– Я представник в конґресі штату від Батон-Руж.

– А позаяк вам ще не більше сорока, припускаю, що ви націлилися на Вашинґтон.

Ранкін усміхнувся, але нічого на це не сказав.

– Моя черга ставити вам запитання. Як звати мою дружину?

Джайлз уже зрозумів, що його розкрито.

– Розмарі, – сказав він.

– Отже, ми встановили, що ця зустріч не була випадковою, сер Джайлз, то чим можу вам допомогти?

– Мені потрібно погомоніти з вами про події минулої ночі.

– Я не здивований, адже не сумніваюся, що ви один із небагатьох людей на борту, хто знає, що насправді сталося вдосвіта цього ранку.

Джайлз озирнувся. Задоволений, що ніхто не може їх підслухати, він сказав:

– Корабель став об’єктом теракту, але, на щастя, нам вдалося…

Американець зневажливо махнув рукою.

– Деталі мені не потрібні. Просто скажіть, як я можу вам допомогти.

– Спробуйте переконати своїх земляків на борту, що флот і справді проводив маневри. Якщо зможете це забезпечити, я знаю того, хто буде вам вічно вдячний.

– Ваша сестра?

Джайлз ствердно кивнув, більше не дивуючись.

– Я збагнув, що мала виникнути серйозна проблема, побачивши її раніше на верхній палубі і спостерігаючи, як вона вдає, що не турбується ні про що на світі. Це нетипова поведінка голови правління, яка, як я розумію, зовсім не має наміру засмагати.

– Mea culpa[2]. Але проти нас…

– Як я вже казав, позбавте мене деталей. Як і його, – він вказав на світлину на обкладинці своєї книжки, – мене не цікавлять завтрашні заголовки. Я вже довго займаюся політикою, тому зроблю те, про що ви просите. Однак, сер Джайлз, це означає, що ви будете мені зобов’язані. І можете бути певні, що настане час, коли я виставлю вам рахунок, – додав він, перш ніж повернутися до «Життя Рузвельта».

* * *

– Ми вже причалили? – не зрозумів Себастьян, коли вони з Самантою приєдналися до батьків за сніданком.

– Більше години тому, – відповіла Емма. – Більшість пасажирів уже зійшли на берег.

– А позаяк це твій перший візит до Нью-Йорка, – сказала Сем, коли Себ сів поруч із нею, – і в нас є лише тридцять шість годин до того, як відплисти назад до Англії, не варто гаяти ні хвилини.

– А чому корабель стоятиме в порту лише тридцять шість годин? – поцікавився Себ.

– Можна заробляти гроші, лише рухаючись, і крім цього, портовий збір тут просто жахливий.

– Ви пам’ятаєте свою першу поїздку до Нью-Йорка, пане Кліфтон? – запитала Саманта.

– Ніколи не забуду, – із почуттям відгукнувся Гаррі. – Мене затримали за вбивство, якого не вчиняв, і наступні пів року я провів в американській буцегарні.

– О, мені дуже шкода, – зашарілася Саманта, згадуючи історію, яку колись розповідав їй Себ. – Було нетактовно нагадувати вам про такий жахливий досвід.

– Не думайте про це, – заспокоїв її Гаррі. – Просто мушу впевнитись, що Себа не затримали під час цього візиту, бо я не хочу, щоб це стало ще однією сімейною традицією.

– Звісно, – пообіцяла Саманта. – Я вже запланувала відвідати «Метрополітен», Централ-парк, Сарді та музей Фрика.

– Улюблений музей Джессіки, – нагадала Емма.

– Хоча вона туди так і не потрапила, – зауважив Себ.

– І дня не минає, щоб я не сумувала за нею, – зітхнула Емма.

– А я хотіла б знати її краще, – сказала Сем.

– Я сприймав як належне, – зронив Себ, – що помру раніше за молодшу сестру.

І, бажаючи змінити тему, запитав:

– То ми навіть не навідаємося в якісь нічні клуби?

– Немає часу на такі дурниці, – заперечила Саманта. – У будь-якому разі батько дістав для нас квитки до театру.

– Що за вистава? – зацікавилася Емма.

– «Хелло, Доллі!»[3].

– А це не занадто фривольно? – втрутився Гаррі.

– Батько вважає, що навіть ваґнерівський «Перстень нібелунга» занадто викличний, – пояснив Себ, перш ніж запитати: – А де дядько Джайлз?

– Він був одним із перших, хто покинув корабель, – відповіла Емма, коли офіціант налив їй другу філіжанку кави. – Наш посол відвіз його до Організації Об’єднаних Націй, аби вони могли переглянути його промову перед денним засіданням.

– Можливо, нам також варто спробувати прилаштуватися в ООН? – запропонувала Саманта.

– Я так не думаю, – не погодився Себ. – Останнього разу, коли я був присутній на одному з виступів свого дядька, у нього після цього стався серцевий напад і він не зміг стати лідером Лейбористської партії.

– Ти про це раніше ніколи не згадував.

– Є ще багато такого, що ти не знаєш про нашу сім’ю, – зізнався Себ.

– Я тут собі згадав, – втрутився Гаррі, – що іще не привітав тебе з обранням до складу ради директорів.

– Дякую, тату. А тепер, коли я прочитав протоколи останньої зустрічі, то вже не можу дочекатися, – Себ підвів очі й зустрів тривожний погляд своєї матері, – зустрічі з іншими членами правління, особливо з адміралом.

– Він такий один-єдиний, – сказала Емма, все ще міркуючи, чи не стане наступне засідання ради директорів для неї останнім, адже якщо правда випливе на поверхню, їй не залишиться іншого вибору, окрім відставки.

Однак коли спогади про той перший ранок у морі почали згасати, жінка розслабилася й почувалася трохи впевненіше тепер, коли «Бекінґем» причалив у Нью-Йорку. Вона поглянула в ілюмінатор. Скільки оком сягнути, внизу проходу не було від представників преси, котрі юрмилася й вигукували запитання, поки блимали фотоспалахи. Можливо, їх більше цікавив результат президентських виборів. Але вона так і не зітхне з полегшенням, доки «Бекінґем» не відпливе у зворотний рейс до Ейвонмута.

– А як ти плануєш провести цей день, тату? – запитав Себ, повертаючи Емму із її роздумів.

– Обідаю зі своїм видавцем Гарольдом Гінзбурґом. Без сумніву, дізнаюся, що він запланував для моєї останньої книжки і що він про неї думає.

– Чи є надія отримати сигнальний примірник для моєї матусі? – забажала дізнатися Саманта. – Вона велика ваша шанувальниця.

– Певна річ, – пообіцяв Гаррі.

– Це коштуватиме дев’ять доларів дев’яносто дев’ять центів, – сказав Себ, простягаючи руку. Саманта поклала в неї гаряче варене яйце. – А як щодо тебе, мамо? Чи є плани пофарбувати корпус?

– Не заохочуй її, – зауважив Гаррі серйозно.

– Я останньою покину корабель і першою повернуся на борт. Хоча й маю намір відвідати свого кузена Алістера та вибачитися за те, що не приїхала на похорон двоюрідної бабусі Філліс.

– Себ на той час був у лікарні, – нагадав їй Гаррі.

– То з чого почнемо? – запитав Себ, складаючи серветку.

Саманта визирнула у вікно, щоб перевірити погоду.

– Візьмемо таксі до Централ-парку й пройдемося по колу, перш ніж відвідати Метрополітен.

– Тоді нам краще поквапитися, – сказав Себ підводячись. – Гарного дня, шановні батьки.

Емма всміхнулася, коли молодята вийшли з їдальні, тримаючись за руки.

– Хотіла б я знати, чи сплять вони разом.

– Еммо, це друга половина двадцятого століття, і, погляньмо правді в вічі, ми навряд чи зможемо…

– Ні, я не моралізую, – сказала Емма. – Просто тоді могла б продати квитки у ще одну каюту.

4

– Дуже чемно з вашого боку було повернутися назад у такий короткий термін, полковнику, – сказав сер Алан Редмейн, ніби той мав якийсь вибір.

Командирові SAS вручили телеграму в той момент, коли він ступив із «Бекінґема» на землю Нью-Йорка. Автомобіль одразу ж повіз його на летовище імені Кеннеді, де він сів на перший же рейс до Лондона. Інший автомобіль і водій уже чекали його біля трапу в Хітроу.

– Секретар Кабінету Міністрів вирішив, що ви захочете побачити вранішні газети, – повідомив водій перед тим, як їхати до Вайтхолу.

«У глибині душі ви знали, що він програє», – таким був заголовок у «Телеґраф». Полковник повільно погортав сторінки, але згадку про «Бекінґем» чи якоїсь статті, підписаної ім’ям Дерека Гарта, не було й сліду. Бо якби вона з’явилася, то, незважаючи на перемогу на виборах Ліндона Джонсона, який здолав Баррі Ґолдвотера, це, безумовно, потрапило б на першу шпальту.

«Бекінґем» справді займав центральні сторінки «Дейлі експрес», із яскравим звітом кореспондента про подорож, спонсоровану газетою, котрий висловлював своє задоволення від перетину Атлантики на найновішому комфортабельному лайнері. «Дейлі мейл» опублікувала світлини дванадцятьох щасливих читачів, які позували перед Статуєю Свободи. Ще дванадцять безкоштовних квитків на якусь майбутню дату забезпечили відсутність посилання на будь-які незручності, які міг спричинити військовий флот.

За годину, не маючи часу ні перевдягнутися, ні поголитися, полковник Скотт-Гопкінс уже сидів навпроти секретаря уряду в його кабінеті на Давнінґ-стрит, десять.

Полковник склав детальний звіт, перш ніж відповісти на запитання сера Алана.

– Хоча б із цього вийшло щось корисне, – сказав сер Алан, сягаючи по шкіряний чемоданчик і виставляючи його на стіл. – Завдяки працьовитості ваших колег із SAS ми виявили склад ІРА у Баттерсі. І також відшкодували понад двадцять три тисячі фунтів готівкою з багажника таксі, яке доправило Мартінеса до Хітроу. Підозрюю, що Кевін «Чотири пальці» Рафферті скоро буде відомий, як «Три пальці», якщо не зможе пояснити своєму командирові, куди поділися гроші.

– А Мартінес? Де він зараз?

– Наш посол у Буенос-Айресі запевнив мене, що той повернувся до своїх давніх звичок. Не думаю, що ми колись побачимо його синів у Вімблдоні чи Ескоті.

– А Догерті та його співвітчизники?

– Цього разу вони повернулися до Північної Ірландії не на розкішному лайнері, а на кораблі Королівського флоту. Після того як прибудуть до Белфаста, їх відвезуть прямо до найближчої в’язниці.

– За яким звинуваченням?

– Ще не вирішили, – сказав сер Алан.

– Пані Кліфтон мене попередила, що журналіст «Телеґраф» «винюхував і ставив занадто багато питань».

– Дерек Гарт. Цей чортяка проігнорував тему позики МВФ, яку Джайлз йому згодував, випірнув, як Пилип із конопель, і подав свою версію інциденту з флотом, щойно потрапив до Нью-Йорка. Однак у його статті було стільки неточностей і недоліків, що неважко було переконати редактора її відкинути, не в останню чергу тому, що він був набагато більше зацікавлений у з’ясуванні того, як Леонід Брежнєв, представник старої гвардії, зумів замінити Хрущова після несподіваного перевороту.

– І як йому це вдалося? – запитав полковник.

– Пропоную прочитати завтрашню «Телеґраф».

– А Гарт?

– Мені сказали, що він зараз прямує до Йоганнесбурґа, щоб спробувати взяти інтерв’ю у терориста на ім’я Нельсон Мандела, що може виявитися проблематичним, оскільки чоловік перебуває у в’язниці вже більше двох років і ще жодного журналіста до нього не пускали.

– Це означає, що моїй команді можна зняти захист з родини Кліфтонів?

– Ще ні, – заперечив сер Алан. – ІРА майже напевно втратить інтерес до родини Беррінґтонів і Кліфтонів, адже дон Педро Мартінес більше не сплачуватиме їхні рахунки. Однак мені все ж потрібно переконати Гаррі Кліфтона допомогти мені в іншій справі.

Полковник звів брову, але секретар Кабінету Міністрів просто підвівся й потиснув руку командиру SAS.

– Я дамся чути, – було все, що він сказав на прощання.

* * *

– Ти вже визначилася? – запитав Себастьян, коли вони проходили повз кафе «Елінг» на східному боці Централ-парк.

– Авжеж, – підтвердила Саманта, відпускаючи його руку.

Себ обернувся до неї і з тривогою чекав.

– Я вже написала до Королівського коледжу, що приймаю їхню пропозицію щодо здобуття докторського ступеня в Лондонському університеті.

Себ аж підстрибнув з неприхованим захопленням і чимдуж заволав:

– Це ж просто супер!

Ніхто не звернув на них уваги, адже вони ж були у Нью-Йорку.

– Це означає, що ти переїдеш до мене, як тільки я знайду собі нове помешкання? Ми навіть могли б вибрати його разом, – додав він, перш ніж дівчина встигла відповісти.

– Ти впевнений, що справді цього хочеш? – тихо запитала Саманта.

– Я не міг би бути ще впевненішим, – Себ підхопив дівчину на руки. – І якщо ти буватимеш в околицях Стренду, поки я працюватиму в Сіті, можливо, нам варто пошукати помешкання десь поруч, приміром, в Іслінґтоні?

– Ти впевнений? – повторила Саманта.

– Я лише впевнений, що «Бристоль роверс» ніколи не виграють кубок.

– А хто такі «Бристоль роверс»?

– Ми не настільки добре знайомі, щоб я обтяжував тебе своїми клопотами, – сказав Себ, виходячи з парку. – Можливо, за якийсь час, через багато років, я розповім тоді про одинадцятьох безнадійних чоловіків, котрі регулярно псують мені настрій кожної суботи пополудні, – додав він, коли вони опинилися на П’ятій авеню.

* * *

Коли Гаррі зайшов до будівлі «Вікінґ-прес», на ресепшені його вже чекала молода жінка, яку він упізнав.

– Доброго ранку, пане Кліфтон, – привіталася секретарка Гарольда Гінзбурґа, ступивши вперед.

Гаррі не міг не запитувати себе, скільки авторів отримували подібну зустріч.

– Пан Гінзбурґ із нетерпінням чекає на вас.

– Дякую, Крісті, – сказав Гаррі.

Вона відпровадила його до кабінету директора видавництва, обробленого дубовими панелями й прикрашеного фотографіями минулих і теперішніх авторів: Гемінґвея, Шоу, Фіцджеральда та Фолкнера. Цікаво, чи потрібно померти для того, щоб і ваша фотографія з’явилася в колекції Гінзбурґа.

Незважаючи на свої майже сімдесят років, Гінзбурґ вискочив з-за столу, коли до кабінету увійшов Гаррі. Останній мав причину посміхнутися. Одягнений у костюм-трійку, з кишеньковим годинником на золотому ланцюжку в жилетці, Гінзбурґ виглядав ще більшим англійцем, ніж самі англійці.

– Отже, як поживає мій улюблений автор? – Гаррі засміявся, коли вони тиснули один одному руки.

– Скільки разів на тиждень ви вітаєте авторів цими словами? – поцікавився він, опускаючись у шкіряний фотель із високою спинкою.

– На тиждень? – задумався Гінзбурґ. – Принаймні тричі на день, іноді більше – особливо коли не пам’ятаю їхніх імен.

Гаррі реготнув.

– Однак можу запевнити, що у вашому випадку це правда, адже, прочитавши «Вільяма Ворвіка та розмороженого вікарія», я прикинув, що перший наклад складе вісімдесят тисяч примірників.

Гаррі розкрив рота, але нічого не сказав. Його останній роман про Вільяма Ворвіка розійшовся накладом у сімдесят дві тисячі примірників, тому він добре знав про зобов’язання, які йому дали.

– Будемо сподіватися, що повернень буде не надто багато.

– Попередні замовлення швидше свідчать про те, що вісімдесяти тисяч буде недостатньо. Але даруйте, – сказав Гінзбурґ, – спершу розкажіть мені, як там Емма? Перший рейс був успішним? Я не зміг знайти згадки про нього, незважаючи на те, що сьогодні вранці перечитав усю «Нью-Йорк таймс».

– Емма почувається чудово й передає вам свої вітання. Мене б не здивувало, якби вона цієї миті ще й полірувала мідь на капітанському мостику. Що ж до першого рейсу, то відчуваю, що їй дуже полегшало від того, що про нього не згадала «Нью-Йорк таймс», хоча цей факт, можливо, дав мені ідею для мого наступного роману.

– Я уважно слухаю.

– Навіть не сподівайтесь, – відповів Гаррі. – Вам просто доведеться набратися терпіння, хоча я добре знаю, що це не найкраща ваша чеснота.

– Залишається сподіватися, що ваші нові обов’язки не вплинуть на ваш графік написання. Мої вітаннячка.

– Дякую. Хоча я лише з однієї причини зголосився стати президентом англійського ПЕН-клубу.

Гінзбурґ звів брову.

– Хочу, щоб негайно звільнили з-за ґрат росіянина Анатолія Бабакова.

– А чому вас так зацікавив Бабаков? – не зрозумів Гінзбурґ.

– Якщо вас запроторюють до каземату за злочин, якого ви не вчинили, Гарольде, повірте, ви б почувалися дуже кепсько. І не забувайте, що американська в’язниця, в якій опинився я, відверто кажучи, курорт порівняно з ГУЛАГом у Сибіру.

– Я навіть не пригадаю, що накоїв той Бабаков.

– Він написав книжку.

– В Росії це злочин?

– Так, якщо автор вирішив розповісти правду про свого роботодавця, особливо якщо цим роботодавцем був Йосиф Сталін.

– «Дядько Джо», пригадую, – сказав Гінзбурґ, – але ж книжку так і не видали.

– Її надрукували, але Бабакова заарештували задовго до того, як її наклад дістався до книжкових полиць, а після показового судового розгляду його засудили до двадцяти років позбавлення волі без права на оскарження.

– Що лише збуджує інтерес. Що ж такого може бути в цій книзі, щоб у Радянському Союзі її заборонили?

– Уявлення не маю, – сказав Гаррі. – Але знаю, що всі примірники «Дядька Джо» вилучили з книгарень упродовж кількох годин після публікації. Видавництво закрили, Бабакова заарештували, і його ніхто не бачив з того часу. Якщо десь є примірник, я маю намір його знайти, коли поїду на міжнародну книжкову конференцію до Москви в травні.

– Якщо до ваших рук потрапить цей примірник, я б хотів, щоб його переклали й опублікували тут, бо можу гарантувати, що це не тільки стане справжнім бестселером, але й нарешті викриє Сталіна як таке ж утілення зла, як Гітлер. Зауважте, що в Росії копиця сіна, в якій доведеться шукати цю голку, дуже висока.

– Це правда, але я вирішив з’ясувати, що міг розповісти Бабаков. Не забувайте, що він був особистим тлумачем Сталіна упродовж тринадцяти років, тому мало хто має краще розуміння режиму. Хоча навіть він не передбачав, як відреагує КДБ, коли він вирішить опублікувати свою версію того, безпосереднім свідком чого він був.

– А тепер, коли давні союзники Сталіна усунули Хрущова й знову опинилися при владі, без сумніву, дехто з них має причини зберігати цю таємницю.

– Як і правду про смерть Сталіна, – додав Гаррі.

– Я зроду не бачив, щоб ви так чимось переймалися, – зауважив Гінзбурґ. – Але вам, можливо, буде краще не тикати палицею у великого ведмедя. Новий жорсткий режим, здається, мало шанує права людини, з якої країни ви б не приїхали.

– Який тоді сенс бути президентом ПЕН-клубу, якщо я не можу висловлювати свої погляди?

Годинник на полиці коминка за плечима Гінзбурґа вдарив дванадцяту.

– Чому б нам не пообідати в моєму клубі? Можемо обговорити менш суперечливі питання, до прикладу, плани Себастьяна.

– Гадаю, він наміряється освідчитися американській дівчині.

– Я завжди знав, що той хлопчик тямущий, – сказав Гінзбурґ.

* * *

Поки Саманта і Себ милувалися вітринами крамниць на П’ятій авеню, а Гаррі насолоджувався стейком у Гарвардському клубі зі своїм видавцем, одне жовте таксі зупинилося біля ошатної брунатної кам’яниці на розі Шістдесят четвертої та Парк- авеню.

Емма вибралася, тримаючи під пахвою коробку для взуття з логотипом Crockett & Jones на кришці. Всередині була пара черевиків дев’ятого розміру, виготовлених на замовлення, які, як вона знала, ідеально пасуватимуть її двоюрідному братові Алістеру, адже він завжди купує взуття лише на Джермін- стрит.

Коли Емма кинула погляд на блискучий мідний молоточок на вхідних дверях, то згадала, коли вперше піднялася цими сходами. Молода жінка, ледь не підліток, вона тряслася, як осика, й прагнула накивати п’ятами. Але всі свої гроші витратила на подорож до Америки й не знала, до кого ще може звернутися в Нью-Йорку, щоби знайти Гаррі, якого замкнули в американській в’язниці за вбивство, котрого він не вчиняв. Після того як Емма познайомилася з двоюрідною бабусею Філіс, вона не поверталася до Англії більше року, аж поки не дізналася, що Гаррі вже немає в Америці.

Цього разу жінка впевнено піднялася сходами, добряче лупнула мідним молоточком, відступила й стала чекати. Вона не призначала побачення зі своїм двоюрідним братом, бо не сумнівалася, що він буде вдома. І хоча Алістер нещодавно звільнився з посади старшого партнера юридичної фірми «Сімпсон, Олбіон і Стюарт», він усе ж не марив сільською місциною, навіть у вихідні. Алістер був справжнім нью-йоркцем. Народився на розі Шістдесят четвертої та Парк-авеню і, без сумніву, там і віддасть Богові душу.

За якийсь час двері відчинилися, й Емма зі здивуванням побачила чоловіка, якого миттю впізнала, хоча минуло понад двадцять років, відколи вона востаннє його бачила. Той був одягнений у чорний жакет, смугасті штани, білу сорочку з сірою краваткою. Деякі речі ніколи не змінюються.

– Дуже приємно бачити вас, пані Кліфтон, – промовив він так, ніби вона заходила щодня.

Еммі стало ніяково за те, що вона забула ім’я мажордома, й вона відчайдушно намагалася згадати його, знаючи, що Гаррі ніколи б цього не забув.

– І мені приємно вас бачити, – ризикнула вона. – Я сподівалася застати мого двоюрідного брата Алістера, якщо він удома.

– Боюся, що дарма, пані, – повідомив мажордом. – Пан Стюарт поїхав на похорон пана Бенджаміна Рутледжа, колишнього партнера фірми, і не повернеться з Коннектикута аж до завтрашнього вечора.

Емма не змогла приховати розчарування.

– Можливо, ви б зайшли досередини, я можу зробити вам горнятко чаю «Граф Ґрей», якщо я правильно запам’ятав?

– Ви дуже добрі, – вибачилася Емма, – але мені треба повертатися на корабель.

– Звісно. Сподіваюся, що прем’єрне плавання «Бекінґема» було успішним?

– Кращим, ніж я могла мріяти, – зізналася вона. – Чи не були б ви такі добрі передати мої найкращі побажання панові Алістеру й переказати, як мені шкода і що я дуже сумую за ним?

– Буду радий це зробити, пані Кліфтон.

Мажордом легко вклонився й зачинив двері.

Емма зійшла вниз сходами і почала роззиратися у пошуках таксі, коли раптом збагнула, що все ще стискає в руках коробку для взуття. Трохи збентежившись, вона вдруге піднялася сходами й уже не так упевнено грюкнула у двері мідним молоточком.

За мить двері відчинилися вдруге, й на порозі знову з’явився мажордом.

– Пані? – сказав він і подарував гості посмішку.

– Мені дуже шкода, але я зовсім забула залишити подарунок для пана Алістера.

– Приємно, що ви запам’ятали улюблений взуттєвий магазин пана Стюарта, – сказав слуга, коли Емма вручила йому коробку. – Впевнений, що він оцінить вашу доброту.

Емма застигла, все ще безпорадно намагаючись згадати його ім’я.

– Сподіваюся, пані Кліфтон, що ваше повернення до Ейвонмута буде не менш успішним.

Мажордом знову вклонився і тихо зачинив за собою двері.

– Дякую, Паркере, – нарешті згадала вона його ім’я.

5

Щойно Боб Бінґем закінчив одягатися, він вирішив поглянути на себе у дзеркалі на повний зріст у дверцятах шафи. На такі, як у нього, двобортні костюми мода навряд чи повернеться найближчим часом, про що йому регулярно нагадувала дружина. Чоловік їй відповідав, що цей костюм був достатньо хорошим для його батька, коли той був головою правління компанії «Рибний паштет Бінґема», тож має бути хорошим і для нього.

Прісцилла не погоджувалася, але останнім часом вони й не надто ладнали. Боб усе ще звинувачував її близьку подругу, леді Вірджинію Фенвік, у передчасній смерті Джессіки Кліфтон, а також у тому, що їхній син Клайв, який був тоді заручений із Джессікою, після того доленосного дня так і не повернувся до Мейблторп-холу. Його дружина була наївною та довірливою, коли справа доходила до Вірджинії, але чоловік усе ще сподівався, що Прісцилла нарешті отямиться і побачить цю кляту жінку такою, якою вона є насправді, що дозволить їм знову зблизитися. Але він побоювався, що це станеться не скоро, і в будь-якому разі у Боба були нагальніші клопоти на носі. Цього вечора вони мали бути присутні на публічному прийомі як гості за столом голови правління. Він зовсім не був упевнений, що Прісцилла зможе тримати себе в руках довше, ніж кілька хвилин. Тож просто сподівався, що вони повернуться до каюти без збитків.

Боб захоплювався Еммою Кліфтон, «Бристольською Боудікою»[4], як її називали і друзі, й вороги. Він підозрював, що якби вона знала про це прізвисько, то носила б його як почесний титул.

Раніше того ж дня Емма просунула аркуш pour mémoire[5] під двері каюти, в якому пропонувала їм зустрітися в залі королеви близько сьомої тридцять, перед вечерею. Боб зиркнув на годинник. За десять восьма, про дружину досі не було ні слуху ні духу, хоча він і чув дзюрчання води, що долинало з лазнички. Чоловік узявся міряти кроками каюту, ледве приховуючи своє роздратування.

Боб добре усвідомлював, що леді Вірджинія подала на голову правління позов за знеславу, і ніяк про це не міг забути, бо сидів одразу ж за нею, коли стався цей конфлікт. А коли настав час запитань на цьогорічних зборах акціонерів, леді Вірджинія поцікавилася, чи правда те, що один із директорів «Судноплавної компанії Беррінґтонів» продав усі свої акції заради занепаду підприємства. Певна річ, вона мала на увазі невелику хитрість, до якої вдався Седрик Гардкасл, щоб урятувати компанію від ворожого захоплення доном Педро Мартінесом.

Емма відповіла рішуче й нагадала леді Вірджинії, що саме майор Фішер, її представник у раді директорів, продав її акції, а потім викупив їх за півтора тижня, щоб нашкодити репутації компанії та водночас забезпечити непоганий прибуток для своєї клієнтки.

– Розмовлятимете з моїм адвокатом, – пообіцяла Вірджинія з цього приводу, і тижнем пізніше Емма з ним зустрілася.

Боб навіть не сумнівався, який табір підтримає його дружина, якщо коли-небудь дійде до суду. Якби Прісцилла під час вечері дізналася про якісь корисні аргументи, що могли б допомогти її подрузі, чоловік був певен, що вони потрапили б до адвокатів Вірджинії вже упродовж кількох хвилин після того, як вони зійдуть на берег в Ейвонмуті. Обидві сторони чудово усвідомлювали: якщо Емма програє цю справу, то не тільки зіпсує собі репутацію, яку так довго завойовувала, але й, без сумніву, буде змушена подати у відставку з посади голови правління компанії Беррінґтонів.

Він нічого не розповів Прісциллі про ІРА чи про те, що саме обговорювали під час екстреного засідання ради директорів першого ранку плавання, лише повторив побрехеньку про флотські маневри. І дружина явно йому не повірила, тим не менш не дізналася нічого, окрім того, що Себастьяна затвердили членом правління.

Після денного шопінгу в Нью-Йорку, який коштував Бобові кількох ящиків рибного паштету, жінка більше про це не згадувала. Однак Боб боявся, що вона може порушити це питання під час вечері з Еммою. І якщо вона це зробить, йому доведеться спритно змінити тему. Дякувати Богу, леді Вірджинія не втілила свою погрозу приєднатися до них у плаванні, бо якби вона це зробила, то не заспокоїлася б, доки не дізналася, що саме сталося в перші години тієї першої ночі.

Врешті-решт, Прісцилла вийшла з лазнички, але вже було десять по восьмій.

* * *

– Може, підемо на вечерю? – запропонувала Емма.

– А хіба Бінґеми не хотіли до нас приєднатися? – здивувався Гаррі.

– Хотіли, – сказала Емма, перевіряючи годинник. – Більш ніж пів години тому.

– Не гнівайся, люба, – твердо мовив Гаррі. – Ти голова компанії, тож не можеш показувати Прісциллі, що вона тебе дратує, адже саме на це вона й сподівається.

Емма вже хотіла заперечити, але її чоловік додав:

– І будь певна: все, що ти скажеш за вечерею, Вірджинія може використати в суді, позаяк немає жодних сумнівів, на чиєму боці перебуває Прісцилла Бінґем.

За усіма проблемами, які Еммі довелося вирішувати упродовж минулого тижня, вона зовсім забула про справу в суді, та й адвокати Вірджинії не озивалися вже кілька місяців, тож вона навіть почала замислюватися, чи не поховали вони цю справу по-тихому. Та проблема була в тому, що Вірджинія нічого не робила тихцем. Емма зібралася зробити замовлення офіціанту, аж тут Гаррі підвівся.

– Мені дуже шкода, що змусила вас чекати, – заявила Прісцилла, – але я втратила лік часу.

– Це не проблема, – запевнив Гаррі, відсунув її крісло і зачекав, поки вона зручно всядеться.

– Треба щось замовити, – сказала Емма, явно бажаючи нагадати своїй гості, як довго на неї чекали.

Прісцилла не квапилася, погортала сторінки оправленого в шкіру меню, довго зважувала й нарешті зробила вибір. Як тільки офіціант прийняв її замовлення, Гаррі поцікавився, чи сподобалося їй у Нью-Йорку.

– О, так, на П’ятій авеню стільки чудових магазинів, асортимент у яких набагато ширший, ніж у Лондоні, але ці закупи мене цілком виснажили. А коли я повернулася на корабель, то просто впала на ліжко й заснула. А ви, пане Кліфтон, щось встигли купити?

– Ні, я зустрічався зі своїм видавцем, поки Емма шукала давно не баченого двоюрідного брата.

– Звісно, я ж зовсім забула, що ви пишете романи. А я ніяк не знайду часу для читання книжок, – зронила Прісцилла, коли перед нею поставили тарілку з помідоровою зупкою. – А я суп не замовляла, – сказала вона і недобре поглянула на офіціанта. – Я просила вудженого лосося.

– Даруйте, мадам, – вибачився офіціант і прибрав зупу.

Поки він ще міг почути, Прісцилла зауважила:

– Гадаю, набрати досвідчений персонал для круїзного лайнера – справа непроста.

– Сподіваюся, що ви не будете проти, якщо ми почнемо, – узяла ложку Емма.

– Ви зустрілися зі своїм двоюрідним братом? – запитав Боб.

– На жаль, ні. Він був у Коннектикуті, тому я знайшла Гаррі, й нам пощастило отримати пару квитків на післяобідній концерт у Лінкольн-центрі.

– Хто виступав? – поцікавився Боб, коли перед Прісциллою поставили тарілку з вудженим лососем.

– Леонард Бернстайн, який дириґував увертюрою до «Кандіда»[6], а потім грав фортепіанний концерт Моцарта.

– Просто не знаю, як ви знаходите час, – сказала Прісцилла в проміжках між їжею.

Емма мало не сказала, що не витрачає життя на закупи, але коли підвела погляд, побачила насупленого Гаррі.

– Я колись бачив, як Бернстайн дириґував Лондонським симфонічним оркестром у Роял-Фест-холі, – озвався Боб. – То був Брамс, просто прекрасно.

– А ви супроводжували Прісциллу в її виснажливій мандрівці уздовж П’ятої авеню?

– Ні, я навідався у нижній Іст-Сайд, аби переконатися, чи є сенс намагатися потрапити на американський ринок.

– І який ваш висновок? – запитав Гаррі.

– Американці ще не готові до рибного паштету Бінґема.

– А які країни готові? – не вгавав Гаррі.

– Тільки Росія й Індія, правду кажучи. Але й вони мають свої проблеми.

– І які ж саме? – запитала Емма, і в її голосі прозвучало справжнє зацікавлення.

– Росіяни не люблять сплачувати рахунки, а індуси нерідко не в змозі це робити.

– Можливо, проблема в тому, що у вас лише один продукт? – припустила Емма.

– Я думав розширити асортимент, але…

– Ми можемо балакати про щось інше, окрім рибного паштету! – роздратувалася Прісцилла. – Зрештою, ми ж у відпустці.

– Звісно, – погодився Гаррі. – Як там Клайв? – запитав він і негайно ж пошкодував про свої слова.

– У нього все добре, дякую, – швидко відреагував Боб. – А ви обоє маєте пишатися тим, що Себастьяна запросили до ради директорів.

Емма посміхнулася.

– Ну, це навряд чи стало сюрпризом, – втрутилася Прісцилла. – Давайте поглянемо правді в вічі: якщо ваша мати – голова компанії і вашій родині належить більшість акцій, то, відверто кажучи, ви можете призначити до правління хоч кокер-спанієля, а решта директорів лише вихлятимуть хвостиками.

Гаррі подумав, що Емма ось-ось вибухне, але, на щастя, її рот був набитий, тож запанувала довга тиша.

– З кров’ю? – запитала Прісцилла, коли перед нею поставили стейк.

Офіціант перевірив її замовлення.

– Ні, мадам, середньо підсмажений.

– А я замовляла з кров’ю. Я чітко сказала. Заберіть його і принесіть новий.

Офіціант терпляче й мовчки забрав тарілку, а Прісцилла звернулася до Гаррі:

– Чи вдається заробити собі на життя писаниною?

– Це важко, – зізнався Гаррі, – не в останню чергу тому, що на ринку є багато чудових авторів. Однак…

– Тому ви одружилися із заможною жінкою, хоча насправді це не так важливо, еге ж?

Гаррі промовчав, але не Емма.

– Ну, нарешті ми виявили, що між нами є щось спільне, Прісцилло.

– Авжеж, – погодилася Прісцилла. – Але я належу до старої школи, і мене виховували, що піклуватися про жінку природно для чоловіка. Але не навпаки.

Вона ковтнула вина, а коли Емма намірилася відповісти, додала з теплою посмішкою:

– Від цього вина тхне корком.

– А мені здається, воно чудове, – сказав Боб.

– Любий Роберт досі не тямить різниці між бордо і бургундським. Щоразу, коли ми вечеряємо, обирати вино завжди доводиться мені. Офіціанте! – звернулася вона до сомельє. – Нам знадобиться одна пляшка «мерло».

– Так, пані.

– Ви, мабуть, не часто приїжджаєте на північ Англії, – зауважив Боб.

– Не надто часто, – визнала Емма. – Але одна гілка моєї родини походить зі Шотландського нагір’я.

– Моя також, – відгукнулася Прісцилла. – Я народилася в Кемпбеллі.

– Гадаю, ви знаєте, що це Середньошотландська низовина, – сказала Емма, відчувши, як Гаррі ногою штовхнув її під столом.

– Я впевнена, що ви маєте рацію, як завжди, – мовила Прісцилла. – Тож гадаю, що ви не будете проти, якщо я поставлю вам особисте запитання.

Боб відклав ножа та виделку і з тривогою поглянув на свою дружину.

– Що насправді сталося першої ночі плавання? Бо я знаю, що ніде не помітили жодного корабля королівського флоту.

– Звідки ти можеш це знати, коли в той час спала як убита? – втрутився Боб.

– А що, на вашу думку, сталося, Прісцилло? – запитала Емма, вдаючись до тактики, яку часто застосовував її брат, коли не хотів відповідати на запитання.

– Дехто з пасажирів каже, що вибухнула одна з турбін.

– Машинне відділення відкрите для огляду пасажирами у будь-який час, – мовила Емма. – Вважаю, що було б добре сьогодні вранці влаштувати екскурсію туди.

– Я також чула, що у вашій каюті вибухнула бомба, – нишком докинула Прісцилла.

– Ви також можете будь-коли завітати до нашої каюти, щоб спростувати погано поінформованих поширювачів чуток.

– А ще мені казали, – не вгавала Прісцилла, – що близько опівночі на корабель потрапила боївка ірландських терористів…

– Тільки для того, аби переконатися, що всі каюти зайняті, а коли для них не знайшлося місця, їх примусили пройти по дошці й податися вплав аж до Белфаста.

– Ви часом нічого не чули про те, що марсіани прилетіли з космосу й висадилися в одній з труб? – покепкував Гаррі, коли офіціант з’явився зі стейком з кров’ю.

Прісцилла на нього навіть не глянула й хутко схопилася зі свого місця.

– Ви щось приховуєте, – видихнула вона, кладучи серветку на стіл. – І я маю намір дізнатися, що це було, перш ніж ми дістанемося до Ейвонмута.

Всі троє спостерігали, як вона граційно вислизнула з ресторану.

– Даруйте, – вибачився Боб. – Було навіть гірше, ніж я очікував.

– Не хвилюйтеся з цього приводу, – заспокоїв його Гаррі. – Моя дружина хропе.

– Ні, – заперечила Емма, і двоє чоловіків засміялися.

– Я б віддав половину своїх статків, щоб стосунки в моїй родині були такими, як у вас.

– Я згоден, – сказав Гаррі.

Цього разу настала черга Емми штурхати свого чоловіка під столом.

– За одне я вам вдячна, Бобе, – сказала Емма, звертаючись із інтонацією голови правління. – Ваша дружина навіть жодного уявлення не має, що ж насправді сталося нашої першої ночі в морі. Але якщо вона коли-небудь дізнається…

* * *

– Я хотіла б відкрити цю зустріч із привітання свого сина Себастьяна Кліфтона в раді директорів.

– Слухайте, почуйте! – прошелестіло відлуння бальною залою.

– Незважаючи на те, що я пишаюся його досягненнями в такому молодому віці, відчуваю, що маю попередити пана Кліфтона, що решта членів правління спостерігатимуть за його поведінкою дуже уважно.

– Дякую, пані голово, – сказав Себастьян, – за теплий прийом і корисну пораду.

Слова Себа викликали посмішку в кількох членів ради: впевненість від матері, принадність від батька.

– Продовжуємо роботу, – вела далі голова правління. – Дозвольте мені ознайомити вас із новинами про те, що стало відомим, як інцидент за участі флоту. Хоча ми ще не можемо дозволити собі розслабитися, здається, наші найгірші страхи вже позаду. Нічого з того, що сталося тоді насправді, не потрапило в пресу по обидва боки Атлантики, не в останню чергу, як мені підказують, через невелику допомогу десятьох осіб. Трьох ірландців заарештували у перші ж години нашої першої ночі в морі, вони вже не на борту з нами. Після того як ми причалили й усі пасажири зійшли на берег, арештантів перевели на фрегат Королівського флоту, і той зараз перебуває на шляху до Белфаста. Пошкоджений гвинт хоча й не повернувся до повної потужності, все ж тримає кількість обертів близько шістдесяти відсотків, і його замінять, як тільки ми повернемося до Ейвонмута. Наша технічна команда працювала вдень і вночі з пошкодженим корпусом, поки ми не причалили до Нью-Йорка, і виконала першокласну роботу. Лише досвідчений мореплавець зможе помітити якісь ознаки ремонту. Подальшу роботу над корпусом також проведуть, коли ми опинимося в Ейвонмуті. Припускаю, що до того часу, коли «Бекінґем» за вісім днів вирушить у другу подорож до Нью-Йорка, ніхто не знатиме, що у нас колись були проблеми. Однак, гадаю, що було б нерозумно для когось із нас обговорювати цей інцидент поза межами цього приміщення, і якщо вас питатимуть про нього, просто дотримуйтесь офіційної лінії.

– Чи можемо ми претендувати на страхові виплати? – поцікавився Ноулс.

– Ні, – твердо сказала Емма, – бо якби ми це зробили, це, без сумніву, викликало б безліч запитань, на які я не хотіла б відповідати.

– Зрозумів, пані голово, – сказав Доббс. – А скільки нам коштував цей інцидент із флотом?

– У мене ще немає загальної суми, яку можна було б оголосити правлінню, але мені сказали, що це може коштувати нам десь сім тисяч фунтів.

– Не надто велика ціна за таке, враховуючи обставини, – зауважив Бінґем.

– Погоджуся. Однак жодне посилання на інцидент із флотом не треба фіксувати у протоколі цих зборів або повідомляти нашим акціонерам.

– Пані голово, – сказав секретар компанії, – мені якось доведеться пояснити те, що сталося.

– Тоді дотримуйтесь офіційної версії флоту, пане Вебстер, і не розсилайте нічого без мого схвалення.

– Якщо ви так кажете, пані голово…

– Тоді перейдімо до позитивніших новин, – Емма перегорнула сторінку свого нотатника. – «Бекінґем» завантажений на сто відсотків для зворотної подорожі до Ейвонмута, і маємо сімдесят два відсотки заповнення на другий рейс до Нью-Йорка.

– Це хороша новина, – схвалив Бінґем. – Однак не можна забувати про сто вісімдесят чотири безкоштовні місця у каютах, які ми запропонували як компенсацію, чим обов’язково скористаються в майбутньому.

– Важливо, коли настане це майбутнє, пане Бінґем. Якщо замовлення будуть розподілені рівномірно упродовж наступних кількох років, то це несуттєво вплине на наші грошові потоки.

– Але боюся, що є дещо, що може вплинути на них уже зараз. І результат буде ще гіршим.

– Що ви маєте на увазі, пане Енскотт? – запитала Емма.

– Я провів дуже цікаву бесіду з вашим братом і виявив, що він спокійно оцінює наслідки того, що доведеться позичити півтора мільярда фунтів у Міжнародного валютного фонду, щоб зупинити падіння нашої національної валюти. Він також згадав про можливість уряду запровадити сімдесятивідсотковий податок на всі корпорації, а також дев’яносто відсотків податку на прибуток для тих, хто заробляє понад тридцять тисяч на рік.

– Боже милий! – вигукнув адмірал. – Чи зможу я дозволити собі власний похорон?

– Остання ідея належить міністру фінансів, – продовжував Енскотт, – що мені здається майже немислимим. Це те, що жодному бізнесменові або туристові не дозволять виїжджати з країни, маючи більш ніж пів сотні фунтів готівкою.

– Це не спокушатиме людей їхати за кордон, – зронив Доббс із сумнівом.

– Гадаю, що я, можливо, знайшов шлях, як це обійти, – озвався Себастьян.

Решта директорів обернулися до новенького.

– Я провів невелике дослідження того, що роблять наші конкуренти, й, схоже, власники кораблів «Нью-Йорк» і «Франція» вирішили свої податкові проблеми.

Себ зумів зацікавити раду директорів.

– «Нью-Йорк» уже не зареєстрований на американську компанію, незважаючи на те, що її штаб-квартира все ще розташована на Мангеттені, як і переважна більшість її працівників. Задля уникнення оподаткування компанію зареєстрували в Панамі. І якщо уважно поглянете на цю ілюстрацію, – Себ помістив велику світлину корабля «Нью-Йорк» у центрі столу, – то зможете побачити невеличкий прапорець Панами, який майоріє на кормі, незважаючи на те, що зірки та смуги залишаються вкрапленими у все, що розташоване на борту, – від тарілок у ресторані до килимів у каютах.

– І французи роблять те саме? – поцікавився Ноулс.

– Безумовно, але з суттєвою галльською різницею. Вони вивішують на корму алжирський прапор, і підозрюю, що це не що інше, як політичний виверт.

Себ передав колегам ще одне фото, цього разу великого французького лайнера.

– Це законно? – запитав Доббс.

– Жоден уряд не може із цим нічого вдіяти, – повідомив Себ. – Обидва кораблі перебувають у морі більше трьохсот днів на рік, і, наскільки можуть оцінити пасажири, все відбувається так само, як і завжди.

– Мені це не подобається, – визнав адмірал. – Мені не здається це правильним.

– Наш перший обов’язок – інтереси наших акціонерів, – нагадав Боб своїм колегам, – тож чи можу я запропонувати пану Кліфтону підготувати доповідь на цю тему, щоб ми могли детальніше обговорити її на наступному засіданні правління?

– Гарна ідея, – похвалив Доббс.

– Я не проти самої ідеї, – сказала Емма, – але наш фінансовий директор вигадав альтернативне рішення, яке може вам здатися більш привабливим.

Емма кивнула в бік Майкла Керріка.

– Дякую, пані голово. Насправді все дуже просто. Якби ми взялися будувати другий корабель і скористалися нашим варіантом повторного замовлення у «Гарланд і Вольф» за зумовленим контрактом, то уникнули б сплати будь-яких корпоративних податків упродовж наступних чотирьох років.

– Тут має бути якийсь підступ, – зауважив Ноулс.

– Зовсім ні, – сказала Емма. – Будь-яка компанія може вимагати податкових пільг щодо капітального проєкту, якщо вона дотримується ціни, узгодженої в початковій угоді.

– Чому уряд погоджується на це, якщо інші запропоновані заходи такі драконячі? – поцікавився Мейнард.

– Бо це допомагає зменшити показники безробіття, – пояснив Себ. – Лейбористська партія обіцяла зробити це у своєму останньому маніфесті.

– Тоді я підтримую це рішення, – оголосив Доббс. – Але скільки часу мине, перш ніж ми зможемо вирішити, приймати пропозицію «Гарланд і Вольф» чи ні?

– Трохи більше п’яти місяців, – поінформував Керрік.

– Більш ніж достатньо часу для ухвалення рішення, – докинув Мейнард.

– Але це не вирішує обмеження у п’ятдесят фунтів для наших пасажирів, – нагадав Енскотт.

Себ не стримав посмішки.

– Дядько Джайлз мені сказав, що ніщо не може зупинити пасажира, який випише чек, перебуваючи на борту.

– Але ми не надаємо банківські послуги на «Бекінґемі», – сказав Доббс.

– Банк «Фартинґс» буде дуже радий відкрити своє відділення на кораблі, – відгукнувся Себ.

– Тоді я пропоную, – сказав Енскотт, – також додати цю пропозицію до звіту пана Кліфтона, й усі рекомендації необхідно розіслати всім членам правління до наступного засідання.

– Домовилися, – підсумувала Емма. – Тож усе, що маємо вирішити зараз, це на коли його призначити.

Як завжди, знадобилося трохи часу на вибір дати, зручної для всіх членів ради директорів.

– І будемо сподіватися, що до наступної зустрічі інцидент із флотом залишиться не більше ніж чутками, – сказала Емма, оглядаючи людей за столом.

– Так, пані голово, – кивнув Ноулс. – Ви просили нас запропонувати можливих кандидатів на іншу вакантну посаду в правлінні.

– Маєте когось на увазі?

– Десмонда Меллора.

– Того, хто заснував компанію «Бристольський автобус»?

– Його самого, але він продав її торік компанії «Національні автобуси». Заробив гарні гроші і тепер має море часу.

– А також знається на транспортному бізнесі, – втрутився Енскотт, зауваживши, що вони із Ноулсом працюють у тандемі.

– Тоді чому б не запросити пана Меллора завітати до мене наступного тижня, – сказала Емма, перш ніж оголосили голосування.

Ноулс неохоче погодився.

Коли збори завершилися, Емма зраділа, побачивши, скільки директорів підійшли до Себастьяна, щоб привітали його з посадою в правлінні. Минуло багато часу, перш ніж вона змогла перекинутися словом із сином.

– Твій план спрацював ідеально, – прошепотіла вона.

– Так, але було очевидно, що твоя ідея сильніше припала до смаку більшості членів правління, ніж моя. Але я все ще не впевнений, мамо, що необхідно ризикувати такими великими коштами на спорудження іншого лайнера. Якщо фінансовий прогноз для Великої Британії такий кепський, як каже дядько Джайлз, то до наступного Різдва ми можемо опинитися всього з двома індиками. І якщо це так, то правління «Судноплавної компанії Беррінґтонів» буде змушене з’їсти цей паштет.

6

– Як гарно, що ви знайшли час побачитися зі мною, пане Кліфтон, – сказав секретар Кабінету Міністрів, вказуючи Гаррі на крісло біля маленького овального столика в центрі кімнати, – особливо якщо пам’ятати, наскільки ви зайнятий.

Гаррі на це засміявся б, якби не сидів у будинку номер десять на Давнінґ-стрит навпроти одного з найвпливовіших людей у країні. З’явилася секретарка й поставила перед ним горнятко чаю, наче вона була офіціанткою у місцевому кафетерії.

– Сподіваюся, що у вас із дружиною та сином усе гаразд.

– Так і є, дякую, сер Алан.

Гаррі мусив би поцікавитися сім’єю секретаря Кабінету Міністрів, хоча й уявлення не мав, чи є вона у нього взагалі. Тож вирішив скоротити цей невеличкий вступ.

– Припускаю, що за тією атакою стояв Мартінес? – сьорбнув чаю гість.

– Насправді так, але позаяк він уже повернувся до Буенос-Айреса й занадто добре усвідомлює, що якщо він чи хтось із його синів колись ступить на англійську землю, то їх негайно заарештують, і не думаю, що він іще колись вас потурбує.

– А його ірландські друзі?

– Вони ніколи не були його друзями. Їх цікавили лише його гроші, і щойно джерело висохло, вони були готові його позбутися. А позаяк їхній керівник ланки та двоє його товаришів зараз нейтралізовані за ґратами, сподіваюся, що ми ще довго нічого про них не почуємо.

– Ви дізналися, чи були на борту корабля інші оперативники ІРА?

– Двоє. Але відтоді їх не бачили. Розвідка повідомляє, що вони десь ховаються у Нью-Йорку, й ніхто не очікує, що вони в найближчому майбутньому повернуться до Белфаста.

– Я вдячний вам, сер Алан, – мовив Гаррі, вирішивши, що зустріч завершено.

Секретар Кабінету Міністрів кивнув, але коли Гаррі вже підводився, сказав:

– Маю зізнатися, пане Кліфтон, це була не єдина причина, чому я хотів вас бачити.

Гаррі знову сів і зосередився. Якщо цей чоловік чогось хоче, краще змиритися.

– Ваш шваґер якось мені сказав щось таке, у що мені важко було повірити. Можливо, ви будете настільки люб’язні, аби заспокоїти мене і переконати, що він не перебільшував.

– Політики до цього схильні.

Сер Алан не відповів, а просто розгорнув теку перед собою, дістав звідти один аркуш паперу, посунув його по столу і сказав:

– Чи будете такі добрі повільно прочитати це?

Гаррі поглянув на текст довжиною близько трьохсот слів, що містив кілька географічних назв і деталі пересування військ по графствах з указівкою звань усіх задіяних старших офіцерів. Він прочитав ці сім абзаців, відповідно до інструкцій, а коли закінчив, то підвів голову і кивнув. Секретар Кабінету Міністрів дістав чистий аркуш паперу і поклав на стіл разом із авто- ручкою.

– Прошу вас написати зараз те, що ви тільки-но прочитали.

Гаррі вирішив пограти в цю гру. Він узяв авторучку і став писати. Коли закінчив, то передав аркуш секретареві Кабінету Міністрів, й той порівняв його з оригіналом.

– То це правда, – сказав він за кілька секунд. – Ви один із тих рідкісних людей, котрі мають фотографічну пам’ять. Хоча однієї помилки ви таки припустилися.

– Ґодалмінґ замість Ґодманчестер? – мовив Гаррі. – Просто хотілося привернути вашу увагу.

Чоловік, якого не так легко було вразити, цього разу здався.

– Тож ви вирішили запросити мене пограти у вікторину? – запитав Гаррі.

Сер Алан не всміхнувся.

– Ні, боюся, все набагато серйозніше, пане Кліфтон. У травні ви поїдете до Москви як президент англійського ПЕН-клубу. Наш тамтешній посол, сер Гамфрі Тревелян, отримав документ настільки секретний, що він не ризикує переслати його навіть дипломатичною поштою.

– Чи можу я запитати про його зміст?

– Це вичерпний перелік імен і місце перебування всіх російських шпигунів, які працюють у Великій Британії. Сер Гамфрі навіть не показував його своєму заступнику. Якщо ви його запам’ятаєте, ми зможемо знешкодити всю радянську шпигунську мережу в нашій країні, й оскільки паперових копій не існуватиме, вам нічого не загрожуватиме.

– Я зроблю це, – без вагань погодився Гаррі. – Але я чекаю чогось взамін.

– Зроблю все, що в моїх силах.

– Я хочу, щоб міністр закордонних справ виступив з офіційним протестом проти ув’язнення Анатолія Бабакова.

– Тлумач Сталіна? Хіба не він написав заборонену книгу, як вона називається…

– «Дядько Джо», – підказав Гаррі.

– Так, звісно. Постараюся посприяти цій справі, але нічого не можу гарантувати.

– Він також повинен зробити офіційну заяву для всіх національних і закордонних прес-аґенцій за день до того, як я полечу до Росії.

– І цього не можу пообіцяти, але будьте певні, я порекомендую міністрові закордонних справ підтримати вашу кампанію зі звільнення пана Бабакова.

– Я впевнений, що ви це зробите, сер Алан. Але якщо ви не в змозі покращити становище Бабакова, – Гаррі зробив паузу, – то можете знайти собі когось іншого, хто стане вашим посланцем.

Слова Гаррі справили саме той ефект, на який він і сподівався. Секретареві Кабінету Міністрів відібрало мову.

* * *

Емма підвела голову, коли її секретарка увійшла до кабінету в супроводі якогось чоловіка. Вона ще тільки тиснула прибульцю руку, а вже знала, що він їй не подобається. Господиня вказала пану Меллору на два зручних крісла біля коминка.

– Дуже радий нарешті познайомитися з вами, пані Кліфтон, – почав він. – Я багато чув і читав про вас за всі ці роки.

– І я багато читала про вас, пане Меллор, – відказала Емма, сідаючи й уважніше придивляючись до чоловіка, який сидів навпроти неї.

З нещодавно розміщеної у «Файненшел таймс» біографії вона дізналася, що Десмонд Меллор закінчив школу в шістнадцять років і розпочав свій трудовий шлях касиром у «Кукс Тревел». До 23 років створив власну компанію, яку нещодавно продав за майже два мільйони фунтів стерлінґів, маючи на своєму шляху кілька випадкових досягнень. Але Емма визнала, що таке можна сказати й про більшість успішних підприємців. Вона підготувалася до його чарівності, але з подивом виявила, що гість виглядає набагато молодшим своїх сорока восьми років. Він був у хорошій фізичній формі, без зайвої ваги, і їй довелося погодитися зі своєю секретаркою, що це пристойний чоловік, навіть якщо його смаки щодо одягу не йшли в ногу з його фінансовими успіхами.

– Сподіваюся, не все так погано, – сказав він із іронічним сміхом.

– Ну, якщо вірити вашій нещодавній битві з поглинанням, пане Меллор, ви у полон не берете.

– Зараз усе складно, пані Кліфтон, як ви могли збагнути, тож іноді комусь доводиться прикривати спину, якщо можна так сказати.

Емма замислилася, чи зможе вигадати причину скоротити цю зустріч, незважаючи на те, що дала вказівку секретарці, щоб її не турбували принаймні тридцять хвилин.

– Я стежу за діяльністю вашого чоловіка щодо Бабакова, – зронив Меллор. – Здається, йому також не завадило б прикрити спину, – додав він із усмішкою.

– Гаррі дуже переймається важким становищем пана Бабакова.

– Як і всі ми, я впевнений у цьому. Але змушений запитати, чи гра вартує свічок? Ці росіяни нехтують правами людини.

– Це не зупинить Гаррі боротися за те, у що він вірить.

– Він часто виїздить?

– Не надто, – Емма намагалася не показати, що її здивувала раптова зміна теми. – Книжкове турне або конференція. Але коли ви очолюєте акціонерну компанію, іноді невідомість може бути благом.

– Знаю, як ви почуваєтесь, – Меллор нахилився вперед. – Моя дружина вважає за краще залишатися вдома, тому я і вештаюсь у Бристолі упродовж тижня.

– У вас є діти? – запитала Емма.

– Одна дівчинка від мого першого шлюбу. Вона секретарює в Лондоні. І ще одна від другого шлюбу.

– А скільки їй років?

– Келлі чотири, і, звісно, я знаю, що ваш син Себастьян нещодавно увійшов до правління компанії Беррінґтонів.

Емма посміхнулася.

– Тоді, можливо, я можу запитати, пане Меллор, чого ви прагнете у раді директорів?

– Дес, прошу. Всі мої друзі називають мене Десом. Як ви знаєте, свій досвід роботи я здобув переважно в туристичному бізнесі, але позаяк продав компанію, то почав торгувати нерухомістю. У мене багацько вільного часу, і я вважаю, що працювати при жінці-голові може бути весело.

Емма це проігнорувала.

– Якби ви стали членом правління, як би поставилися до ворожого поглинання підприємства?

– Попервах я зробив би вигляд, що мене це не цікавить, і намагався з’ясувати, наскільки зможу їх подоїти. Весь секрет у тому, щоб бути терплячим.

– Чи не виникло б якихось обставин, за яких ви стали б триматися за компанію?

– Ні, якби ціна мене задовольнила.

– А коли «Національні автобуси» викупили вашу компанію, вас не турбувало, що буде з вашим персоналом?

– Якби вони були уважнішими, то змогли б задовго до цього це передбачити, і в будь-якому разі такий шанс удруге міг би й не випасти.

– Але якщо вірити «Файненшел таймс», уже упродовж місяця після зміни власника звільнили половину ваших робітників, а дехто з них працював із вами більше двадцяти років.

– З виплатою зарплати за шість місяців. І дехто з них не мав жодних труднощів із працевлаштуванням в іншому місці, а один чи двоє – навіть у Беррінґтонів.

– Але впродовж наступного місяця «Національні автобуси» усунули ваше ім’я з логотипу компанії, а з ним позбулися й репутації, яку ви вибудовували протягом багатьох років.

– Ви відмовилися від свого прізвища, коли вийшли заміж за Гаррі Кліфтона, – зауважив Меллор, – але це не завадило вам очолити компанію Беррінґтонів.

– Мені не залишили вибору, але підозрюю, що це може змінитися в майбутньому.

– Погляньмо правді в вічі, коли йдеться про фінансовий результат, ви не можете дозволити собі сентиментальності.

– Не важко второпати, як вам вдалося стати таким успішним бізнесменом, Десе, і чому для правильної фірми ви стали б ідеальним директором.

– Радий, що ви так це бачите.

– Але мені все одно доведеться порадитися з колегами на випадок, якщо вони зі мною не погодяться. Коли буде результат, я вийду з вами на зв’язок.

– Із нетерпінням чекатиму цього, Еммо.

7

Себастьян прибув до американського посольства на Ґросвенор-сквер трохи раніше дев’ятої години наступного дня після призначення зустрічі з chef de mission[7].

Після того як зареєструвався, сержант морської піхоти супроводив гостя на другий поверх і постукав у двері в кінці коридора. Себ здивувався, коли двері відчинив пан Салліван.

– Приємно бачити тебе, Себе. Заходь.

Себ увійшов до кімнати з вікнами на Ґросвенор-Ґарденс, але на краєвид уваги не звернув.

– Кави вип’єш?

– Ні, дякую, сер, – відмовився Себ, який і так занадто нервував, аби думати про щось іще, окрім свого першочергового завдання.

– То що я можу для тебе зробити? – запитав пан Салліван, сідаючи за стіл.

Себ залишився стояти.

– З вашого дозволу, сер, я хотів би просити руки вашої доньки.

– Як старомодно! – вигукнув пан Салліван. – Я зворушений, що ти взяв на себе клопіт запитати про це мене, і якщо це те, чого хоче Саманта, я згоден.

– Не знаю, чи вона цього хоче, – визнав Себ, – бо я її ще не питав.

– Тоді удачі, все, що можу тобі сказати: ти нам з дружиною подобаєшся.

– Яке полегшення, – видихнув Себ.

– А своїм батькам хоч сказав?

– Учора ввечері, сер.

– І як вони до цього поставилися?

– Мати дуже зраділа, але мій батько сказав, що якщо Сем має здоровий глузд, вона мені відмовить.

Пан Салліван усміхнувся.

– Але якщо вона скаже «так», чи зможеш ти забезпечити їй те, до чого вона звикла? Адже, як тобі відомо, вона сподівається стати академіком, а за це багато не платять.

– Я над цим працюю, сер. Мене щойно підвищили в банку, і я зараз уже номер два у відділі нерухомості. І, гадаю, ви знаєте, що я нещодавно став членом правління «Судноплавної компанії Беррінґтонів».

– Усе це звучить багатообіцяюче, Себе, і, чесно кажучи, Маріон дивувалася, чого ви так довго зволікаєте.

– Це означає, що я отримав ваше благословення?

– Безумовно, так. Але ніколи не забувай, що Саманта, як і твоя мати, встановлює стандарти, за якими нам важко жити разом із іншими звичайними смертними. Й обидві керуються тим самим моральним кодексом, що й твій батько. А тепер, коли ти це сказав, може, захочеш присісти?

* * *

Коли пізніше Себастьян повернувся в Сіті, то знайшов на своєму столі записку від Едріена Слоуна, який просив його зайти до його кабінету, щойно він повернеться.

Себастьян спохмурнів. Єдиною плямою на екрані його радару впродовж кількох останніх місяців був його безпосередній керівник. Він так і не зміг догодити Слоуну відтоді, як Седрик Гардкасл призначив його своїм заступником у відділі нерухомості. Слоунові завжди вдавалося справляти враження, ніби він із великим запалом віддається своїй роботі, і, якщо чесно, щомісячні успіхи та прибутки його відділу вражали. Однак він чомусь не довіряв Себу й навіть не намагався звіритися йому – на ділі ж робив усе, щоб тримати його подалі від справ. Себ також чув від одного зі своїх колег, що щоразу, коли в розмові згадують його ім’я, Слоун не вагається, щоб насипати йому солі на хвіст.

Себ хотів повідомити про цю проблему Седрика, але мати його відрадила, сказавши, що Слоун про це обов’язково дізнається і все стане іще гірше.

– У будь-якому разі, – додала Емма, – доведеться навчитися міцно стояти на своїх ногах, а не сподіватися, що Седрик рятуватиме тебе кожного разу, коли виникнуть якісь клопоти.

– Це все дуже добре, – сказав Себ, – але що мені робити?

– Просто сумлінно виконуй свої обов’язки, – порадила Емма. – Щоб Седрика це задовольняло.

– Я так і роблю, – пручався Себ. – Але чому Слоун так ставиться до мене?

– Можу пояснити це одним словом, – сказала Емма. – Заздрість. І тобі краще звикнути до цього, якщо сподіваєшся й надалі дертися нагору кар’єрною драбиною.

– Але я зроду не мав таких проблем, коли працював у пана Гардкасла.

– Звісно, не мав, адже Седрик ніколи не бачив у тобі загрозу.

– Слоун думає, що я йому загрожую?

– Атож. Він припускає, що ти цілиш на його місце, і це змушує його ще більше таїтися, він нервує, стає параноїком, називай це як заманеться. Тож скористайся однією з улюблених порад Деса Меллора: просто подбай про свій тил.

* * *

Коли Себ того дня з’явився у кабінеті Слоуна, його начальник одразу ж перейшов до справи, й здавалося, що йому не заважає, що секретарка прислухається до кожного його слова.

– Оскільки вас не було на місці, коли я прийшов сьогодні вранці, припускаю, що ви, мабуть, відвідували клієнта.

– Ні, я був у американському посольстві в особистій справі.

Це змусило Слоуна на мить замовкнути.

– В майбутньому, коли будете займатися особистими справами, робіть це у вільний від роботи час. У нас тут банк, а не якийсь клуб.

Себ стиснув зуби.

– Я пам’ятатиму про це, Едріене.

– Мені б хотілося, щоб у робочий час мене називали паном Слоуном.

– Іще щось… пане Слоун? – поцікавився Себ.

– Ні, поки що ні, але прагну побачити ваш щомісячний звіт на моєму столі до кінця дня.

Себ повернувся до свого кабінету, радіючи, що випередив забаганки Слоуна, підготувавши свій щомісячний звіт ще у вихідні. Показники знову покращуються, вже десятий місяць поспіль, хоча нещодавно Себ зрозумів, що Слоун привласнює собі його результати.

Якщо Слоун сподівався, що його тактика врешті-решт виведе Себа із рівноваги, навіть змусить його звільнитися – не вийде. Поки Седрик був головою банку, Себ знав, що міцно закріпився на своїй посаді, й, поки він виконує свою роботу добре, можна не боятися Слоуна, позаяк голова добре вміє читати між рядками.

Якось Себ купив собі канапку з шинкою в сусідньому кафе і з’їв її дорогою, що його мати безперечно не схвалила б.

Шукаючи таксі, він згадав ті уроки, які отримав від Седрика, коли справа стосувалася укладання угод, більшість яких опиралися на добрий старий здоровий глузд.

– Знай, скільки відсотків скинути, ніколи себе не перевантажуй і намагайся не забувати, що інша сторона також сподівається отримати прибуток. Налагоджуй надійні контакти, адже вони стануть у пригоді у важкі часи, оскільки в банківській справі певне лише одне – погані часи ви переживете. І до речі, – додавав він, – ніколи не купуй уроздріб.

– Хто вас цього навчив? – запитав Себ.

– Джек Бенні.

Озброївшись слушними порадами Седрика Гардкасла і Джека Бенні, Себ подався на пошуки обручки. Давній шкільний приятель Віктор Кауфман, який нині працював у відділі іноземних валют у банку свого батька, за кілька кварталів від «Фартинґса», порадив Себу навідатися до пана Алана Ґарда у Гаттон-Ґардені.

– Він тобі продасть великий камінчик за половину ціни, яку запросить будь-який ювелір на головній вулиці.

Себ їв на ходу й викликав таксі, оскільки знав, що йому треба повернутися на роботу упродовж години, якщо не хоче знову отримати прочуханку від Едріена Слоуна. Таксі зупинилося перед зеленими дверима, повз які Себ пройшов би, навіть не помітивши, якби на них не був акуратно намальований номер сорок сім. Нічого не натякало на скарби, що знаходилися усередині. Себ втямив, що доведеться мати справу із замкнутим і дуже обережним чоловіком.

Він натиснув на ґудзик дзвінка, й за мить його привітав герой Діккенса в ярмулці на голові й з довгими чорними пейсами. Коли Себ повідомив, що він приятель Віктора Кауфмана, його швидко відвели у внутрішню святиню пана Ґарда.

Жвавий чоловічок, зростом не більше п’яти футів, недбало одягнений у сорочку з відкритим коміром і добряче поношені джинси, підвівся з-за столу й подарував своєму потенційному клієнту теплу посмішку. Коли почув прізвище Кауфман, посмішка поширшала, і чоловічок потер долоні так, ніби збирався кинути кості для гри.

– Якщо ви товариш Саула Кауфмана, то, мабуть, розраховуєте придбати «Кохінур»[8] за п’ять фунтів.

– За чотири, – уточнив Себ.

– І ви навіть не єврей.

– Ні, – сказав Себ, – але мене навчав йоркширець.

– Це все пояснює. Тож як я можу вам допомогти, юначе?

– Я шукаю обручку.

– І хто ця щаслива дівчина?

– Американка, її звуть Сем.

– Тоді нам доведеться знайти для Сем щось особливе, чи не так?

Пан Ґард відсунув шухляду свого письмового столу, вийняв із неї в’язку з ключами і вибрав один із них. Підійшов до великого сейфа, вбудованого в стіну, відімкнув важкі двері й відсторонився, щоб продемонструвати десяток акуратно складених таць. Трохи повагавшись, він вибрав третю знизу, витягнув її і поставив на стіл.

Кілька маленьких діамантів підморгнули Себові. Він вивчав їх кілька хвилин, перш ніж заперечно похитати головою. Ювелір промовчав. Він повернув тацю в сейф і витягнув ту, що стояла вище.

Себу знадобилося трохи більше часу на розгляд більших камінців, які виблискували на сонці, але він відхилив і їх.

– Ви впевнені, що можете дозволити собі цю дівчину? – поцікавився господар, знімаючи третю тацю зверху.

Очі Себа спалахнули, коли він побачив сапфір в оточенні крихітних діамантів, які виблискували на чорній оксамитовій тканині.

– Той, – сказав він, не вагаючись.

Ґард підхопив лупу зі свого столу й уважніше вивчив перстень.

– Цей прекрасний сапфір родом із Цейлону і має п’ять каратів. Усі вісім алмазів мають по пів карата, їх нещодавно придбали в Індії.

– Скільки?

Ґард якийсь час не відповідав.

– Маю відчуття, що ви станете постійним клієнтом, – нарешті сказав він, – тож віддам вам цей чудовий перстень за гідною ціною. Скажімо, за сто фунтів?

– Ви можете казати все що завгодно, але в мене немає сотні фунтів.

– Погляньте на це як на інвестицію.

– Для кого?

– Я вам скажу, що буду робити, – мовив Ґард, повертаючись до свого столу й відкриваючи велику бухгалтерську книгу.

Він погортав кілька сторінок, потім провів вказівним пальцем по списку прізвищ.

– Щоб бути впевненим у тому, що ви станете моїм майбутнім клієнтом, я дозволю вам отримати цей перстень за ціну, яку заплатив за нього сам. Шістдесят фунтів.

– Нам доведеться повернутися до нижньої полиці, – неохоче визнав Себ.

Ґард здійняв руки вгору.

– Як бідний чоловік може сподіватися на зиск, якщо йому доводиться торгуватися з таким упертюхом, як ви? Моя остання пропозиція, – він зробив паузу, – п’ятдесят фунтів.

– Але на моєму рахунку в банку лежить лише близько тридцяти фунтів.

Ґард якийсь час мізкував.

– Тоді пропоную десять фунтів завдатку та п’ять фунтів щомісяця упродовж року.

– Але ж це складе сімдесят фунтів!

– Одинадцять місяців.

– Десять.

– Згода, молодий чоловіче. Сподіваюся, що це перша угода з багатьох, – додав він, тиснучи руку Себу.

Себ виписав чек на десять фунтів, тоді як пан Ґард вибрав невелике червоне пуделко, в яке поклав перстень.

– Приємно мати з вами справу, пане Кліфтон.

– Одне запитання, пане Ґард. Коли я зможу побачити горішню полицю?

– Коли станете головою правління банку.

8

За день до прильоту Гаррі до Москви британський міністр закордонних справ Майкл Стюарт викликав російського посла до свого кабінету в Вайтхоллі і від імені уряду Її величності висловив протест через ганебне поводження з Анатолієм Бабаковим. Він зайшов так далеко, що вимагав не лише звільнити політв’язня з казематів, а й негайно скасувати заборону на публікацію його книжки.

Заяву пана Стюарта для преси розмістили на першій шпальті всі часописи країни, а «Таймс» і «Ґардіан» додатково згадали про кампанію, яку розпочав популярний письменник Гаррі Кліфтон.

Того ж дня під час години запитань до прем’єра лідер опозиції Алек Даґлас-Гоум висловив свою стурбованість долею Бабакова і закликав главу уряду бойкотувати двосторонні перемовини, які мали відбутися з радянським лідером Леонідом Брежнєвим у Ленінграді цього місяця.

Наступного дня фото Бабакова разом зі світлинами його дружини Олени з’явились у кількох виданнях. «Дейлі міррор» охарактеризувала його книжку, як бомбу з годинниковим механізмом, котра, якщо її опублікують, підірве радянський режим. Гаррі стало цікаво, звідки вони могли про це дізнатися, якщо не читали цю книжку. Але він розумів, що сер Алан не міг би допомогти йому більше, й був налаштований дотримуватися своїх зобов’язань за угодою.

Під час нічного лету до Москви Гаррі знову й знову переглядав свою промову, і до тієї миті, коли літак БТКА приземлився в аеропорту Шереметьєво, він був упевнений, що його кампанія набирає обертів і що він виступить із промовою, якою буде пишатися Джайлз.

Гаррі знадобилося більше години, щоб пройти митницю, не в останню чергу через те, що його валізу довелося розпаковувати, а потім двічі перепаковувати. Вочевидь, він не був бажаним гостем. Коли Гаррі нарешті відпустили, то його та кількох його колег-делегатів усадовили у старий шкільний автобус, який за п’ятдесят хвилин зупинився біля готелю «Маджестік». Гаррі був геть виснажений.

Портьє повідомив, що йому як голові британської делегації виділили один із найкращих номерів готелю. Йому вручили ключ, а позаяк ліфт був поламаний, а посильних не виявилося, Гаррі був змушений тягнути свою валізу аж на сьомий поверх. Він відчинив двері, щоб увійти в один із найкращих номерів готелю.

Вбого обставлена кімната повернула спогади про його навчання у школі Святого Беди. Ліжко з тонким горбкуватим матрацом і стіл, об який гасили недопалки, заплямований кружальцями від пивних гальб, вважалися меблями. У кутку стояв умивальник із краном, який випускав цівку холодної води, незалежно від того, відкритий він чи ні. Коли Гаррі захотів прийняти ванну, то дізнався, що ванна кімната розташована у дальньому кінці коридора: не забудьте взяти з собою рушник, і не можна займати ванну більше десяти хвилин або залишати кран відкрученим. Це так нагадувало його стару школу, що якби у двері постукали, Гаррі не здивувався б, якби побачив на порозі сестру-хазяйку, котра прийшла перевірити його нігті.

Позаяк у номері не було навіть натяку на якийсь міні-бар чи хоча б кілька шматочків печива, Гаррі спустився вниз, аби приєднатися до своїх колег за вечерею. Після споживання обіду з однієї страви в режимі самообслуговування він почав розуміти, чому рибний паштет Бінґема вважався в Радянському Союзі розкішшю.

Кліфтон вирішив лягти раніше, не в останню чергу тому, що в програмі першого дня конференції він був вказаний основним доповідачем на одинадцяту годину наступного ранку. Хоча Гаррі і ліг у ліжко, але перш ніж зміг заснути, минуло кілька годин, і не лише через грудки вати в матраці, тонку паперову ковдру чи докучливі неонові вогні, котрі вторгалися у кожен закуточок його номера крізь нейлонові штори, які неможливо було зсунути. На той момент, коли він нарешті заснув, у Бристолі була одинадцята година, а в Москві – друга ночі.

Наступного ранку Гаррі схопився вдосвіта і вирішив прогулятися Красною площею. Не можна було пропустити нагоду потрапити до мавзолею Леніна, що височів на площі й слугував постійним нагадуванням про засновника радянської держави. Кремль охороняла масивна бронзова гармата, ще один символ перемоги над ворогом. Навіть у пальті, вдягнути яке наполягла Емма, з піднятим коміром вуха і ніс Гаррі швидко почервоніли від холоду. Аж тепер він збагнув, чому росіяни носять ті недолугі хутряні шапки, обмотуються шаликами й надягають шуби. Місцеві жителі оминали його дорогою, поспішаючи на роботу, але мало хто звертав увагу на чоловіка, який постійно ляпав себе руками по боках.

Коли Гаррі повернувся до готелю, раніше, ніж планував, консьєрж передав йому повідомлення. П’єр Бушар, голова конференції, сподівався, що зможе приєднатися до Гаррі за сніданком.

– Я призначив вам виступ на одинадцяту годину, – повідомив Бушар, відмовившись від яєчні, яка не мала нічого спільного з курячими яйцями. – У цей час на конференціях найбільше відвідувачів. Я відкрию збори о десятій тридцять і привітаю делегатів із сімдесяти двох країн. Рекордна кількість учасників, – додав він із галльською пихою. – Ви дізнаєтесь, що я завершую свій виступ, коли нагадаю делегатам, що існує одна річ, яку росіяни роблять найкраще за всіх на планеті.

Гаррі звів брову.

– Балет. І нам усім пощастило, що ми зможемо побачити «Лебедине озеро» у Большому театрі цього вечора. Після того як я повідомлю про це делегатам, запрошу вас на сцену виголосити вступне слово.

– Це мені лестить, – визнав Гаррі. – Слід бути насторожі.

– Не обов’язково, – заперечив Бушар. – Комітет був одностайним у своєму виборі вас як основного доповідача. Ми всі захоплюємося кампанією, яку ви організували щодо Анатолія Бабакова. Міжнародна преса виявляє неабиякий інтерес, і вам буде цікаво дізнатися, що КДБ розпитував мене, чи можна буде завчасу побачити текст вашої промови.

Слова Бушара схвилювали Гаррі. До цього часу він не усвідомлював, наскільки широкий резонанс викликала його кампанія за кордоном і чого від неї очікували. Він зиркнув на годинник, сподіваючись, що ще має час знову переглянути свою промову, допив каву, вибачився перед Бушаром і хутко попрямував до свого номера. Ліфт у робочому стані викликав у Гаррі неабияке полегшення. Йому не було потреби нагадувати, що в майбутньому може й не випасти такої нагоди вплинути на справу Бабакова, й тим більше у самому серці Росії.

Він ледь не забіг до своєї кімнати й висунув шухляду маленького столика біля ліжка, де залишив свою промову. Але її там уже не було. Ретельно оглянувши номер, Гаррі збагнув, що документ забрав КДБ, який дуже вже прагнув із ним ознайомитися.

Гаррі знову зиркнув на годинник. Сорок хвилин до початку конференції, де він має виступити з промовою, над якою працював увесь останній місяць, а примірника її не було.

Коли на Красній площі куранти вдарили десять разів, Гаррі тремтів, як школяр, який має зустрітися з учителем, аби обговорити свій твір, існуючий лише в його голові. У письменника не залишилося іншого вибору, як перевірити, наскільки хорошою була його пам’ять.

Гаррі повільно спустився вниз, розуміючи, що відчуває актор за мить до того, як підніметься завіса, і влився в потік делегатів, котрі прямували до конференц-зали. Зайшовши туди, він раптом забажав повернутися назад до свого номера й замкнутися зсередини. Ряди авторів нагадували йому книжкові полиці й лякали навіть більше за наступ німців.

Кілька делегатів шукали собі місця в уже вщерть забитому приміщенні. Але за вказівкою Бушара Гаррі пішов наперед і зайняв місце скраю другого ряду. Коли оглянув величезну залу, його погляд затримався на гурті невиразних, міцно збудованих чоловіків у довгих чорних плащах, котрі підпирали спинами стіни, рівномірно розосередившись по приміщенню. У них була одна спільна риса: ніхто з них не виглядав так, ніби прочитав хоча б одну книжку в своєму житті.

Бушар закінчив свою інавгураційну промову, спіймав на собі погляд Гаррі й тепло всміхнувся.

– А зараз настав момент, якого ви всі чекали, – оголосив він. – Доповідь нашого шанованого колеги з Англії, автора дев’ятьох надзвичайно успішних детективних романів за участю детектива-сержанта Вільяма Ворвіка. Я тільки прагнув би, щоб його французький колега, інспектор Бено, був хоча б наполовину таким популярним. Либонь, ми зможемо дізнатися, чому саме?

Після того як сміх ущух, Бушар продовжив:

– Маю честь запросити Гаррі Кліфтона, президента англійського ПЕН-клубу, виступити на нашій конференції.

Гаррі повільно пробирався до президії, здивований кількістю спалахів фотоапаратів, що оточили сцену, а кожен його крок одночасно фіксували телевізійники.

Він потиснув руку Бушару, перш ніж зайняти своє місце за трибуною. Глибоко вдихнув й окинув поглядом аудиторію.

– Пане голово, – почав він, – дозвольте мені розпочати з подяки вам за добрі слова, але змушений вас попередити, що сьогодні говоритиму не про детектива-сержанта Вільяма Ворвіка і не про інспектора Бено, а про реальну людину, не про вигаданий персонаж, а з плоті і крові, як і кожен із нас у цій залі. Про того, хто сьогодні не може взяти участь у цій конференції, бо його тримають далеко в сибірському ГУЛАГу. За який злочин? За написання книги. Я, звісно ж, маю на увазі цього мученика і вживаю це слово цілком свідомо – йдеться про Анатолія Бабакова.

Навіть Гаррі здивувався оваціям, які вибухнули в приміщенні. На книжкових конференціях зазвичай рідко виявляють бурхливі емоції, а доповідачів вшановують лише ввічливими оплесками. Ця мимовільна перерва дозволила йому зібратися з думками.

– Скільки з нас у цій залі читали книжки про Гітлера, Черчилля чи Рузвельта? Троє із чотирьох лідерів, які визначили результат Другої світової війни. Але донедавна єдиною інформацією про Йосифа Сталіна з Радянського Союзу була офіційна брошура, видана під цензурою КДБ. Як ви всі знаєте, людина, яка переклала цю книжку англійською, настільки в ній розчарувалася, що вирішила написати свою несанкціоновану біографію, що, безумовно, продемонструвало б нам зовсім іншу точку зору на чоловіка, котрого ми всі знаємо як «дядька Джо». Але щойно ця книжка була надрукована, весь її наклад знищили, видавця запроторили до в’язниці, а після показового судового процесу автор зник із лиця землі. І я кажу не про гітлерівську Німеччину, а про сучасну Росію. Декому з вас, і мені також, було б цікаво дізнатися, що ж такого написав Анатолій Бабаков, що змусило владу діяти настільки тиранічно. Зрештою, совєти ніколи не перестають сурмити про успіхи свого утопічного укладу, який, як запевняють нас, є не лише взірцем для решти світу, а й із часом нам не залишиться нічого іншого, як його скопіювати. Якщо це так, пане голово, чому ж ми не можемо прочитати про протилежну точку зору й скласти про неї власну думку? Не забувайте, що «Дядька Джо» написав чоловік, який тринадцять років перебував поруч із Сталіним, знав його найпотаємніші думки, був свідком того, як той проводив своє повсякденне життя. Але коли Бабаков вирішив написати власну версію тих подій, нікому, зокрема й радянським людям, не дозволили дізнатися про це. Цікаво, чому? Ви не знайдете примірника «Дядька Джо» в жодній книжковій крамниці Англії, Америки, Австралії, Африки чи Південної Америки. Але ви не знайдете її й у Радянському Союзі. Можливо, твір написаний жахливо, нудно і негідний публікації, але принаймні ми зможемо його оцінити.

Ще одна буря оплесків прокотилася приміщенням. Гаррі довелося тамувати посмішку, коли він помітив, що чоловіки у довгий чорних плащах запхали руки до кишень, але вираз їхніх облич не змінився, коли перекладач тлумачив їм його слова. Оратор зачекав, поки оплески вщухнуть, перш ніж продовжити.

– У нашій сьогоднішній конференції беруть участь історики, біографи, вчені й навіть кілька романістів, усі вони сприймають свою роботу буденно, хоча й критично ставляться до своїх урядів, своїх лідерів, навіть до політичної системи. Чому? Бо ви приїжджаєте з країн, які вміють правильно реагувати на критику, сатиру, кпини, навіть глузування, і їхнім громадянам дозволено мати власну думку про той чи інший твір. Натомість у Радянському Союзі авторів публікують лише в тому випадку, якщо держава схвалює те, про що вони пишуть. Скільки з присутніх у цій кімнаті сиділи б зараз у в’язниці, якби народилися в Росії? І я кажу керівникам цієї великої країни: чому б не дозволити вашому народу ті самі привілеї, які ми на Заході приймаємо як належне? Можна почати зі звільнення Анатолія Бабакова й дозволу на видання його книжки. Факела свободи не треба боятися. Я ж не зупинюся, поки не побачу примірники «Дядька Джо» у «Гетчардсі» на Пікаділлі, «Даблдеї» на П’ятій авеню, «Даймоксі» у Сіднеї та в книгарні Джорджа на Парк-стрит у Бристолі. Але найбільше я хотів би побачити цю книжку на полицях бібліотеки імені Леніна на Воздвиженці, за кілька сотень ярдів звідси.

Незважаючи на оглушливі оплески, Гаррі залишався біля трибуни, бо ще не виголосив останньої частини своєї промови. Він дочекався цілковитої тиші, перш ніж підвести голову й додати:

– Пане голово, від імені британської делегації маю честь запросити пана Анатолія Бабакова стати головним доповідачем на нашій міжнародній конференції в Лондоні наступного року.

Усі в залі, окрім тих, що у довгих чорних плащах, схопилися на ноги, щоб піддати Гаррі оваціям стоячи. Високопосадовець КДБ, який сидів у ніші в закритій частині приміщення, повернувся до свого начальника:

– Слово в слово. Він, певно, мав запасну копію своєї промови, про яку ми не знали.

* * *

– Пан Ноулс на першій лінії, пані голово.

Емма натиснула на кнопку телефону.

– Вітаю, Джиме.

– Доброго дня, Еммо. Я вирішив вам зателефонувати, бо Десмонд Меллор мені сказав, що зустрічався з вами, і вважає, що все минуло не надто добре.

– Не сумніваюся, що він це сказав, – зауважила Емма, – і мушу визнати, що пан Меллор мене вразив. Безперечно, він здібний бізнесмен і має великий досвід у своїй галузі.

– Цілком згоден, – підтримав Ноулс. – Тож чи можу припустити, що ви порекомендуєте прийняти його до складу правління?

– Ні, Джиме, не можете. Пан Меллор має багато видатних навичків, але, на мою думку, має й один суттєвий недолік.

– І що ж це може бути?

– Його цікавить лише одна людина – він сам. Слово «вірність» для нього ніщо. Коли я сиділа й слухала пана Меллора, він нагадав мені мого батька, а я хочу, щоб у раді директорів працювали люди, які нагадували б мені мого дідуся.

– Це ставить мене в дуже незручне становище.

– Чого б це, Джиме?

– Бо це я порекомендував кандидатуру Меллора, і ваше рішення насамперед підриває мій авторитет.

– Мені шкода, що ви так вважаєте, Джиме, – Емма зробила паузу перед тим, як додати: – Звісно, я зрозумію, якщо ви захочете піти у відставку.

* * *

Решту дня Гаррі провів, тиснучи руки людям, яких ніколи раніше не зустрічав, кілька з них пообіцяли просувати справу Бабакова у своїх країнах. Така увага була цілком природною для Джайлза як політика, натомість Гаррі це вкрай виснажило. Однак він був вдячний за те, що ходив вулицями Бристоля зі своїм шваґром під час минулих виборчих кампаній, адже до цього часу навіть не усвідомлював, скільки запозичив від нього.

На той момент, коли Гаррі сів в автобус, який мав допровадити делегатів конференції до Большого театру, він уже так втомився, що боявся, що може заснути посеред вистави. Але щойно завіса піднялася, як він застиг на краю свого сидіння, вражений артистичними рухами танцюристів, їхньою майстерністю, грацією й енергією, не в змозі відвести очей від сцени. Коли ж нарешті завіса опустилася, чоловік уже не сумнівався, що принаймні у царині балету Радянський Союз і справді лідирує у світі.

Коли ж він повернувся до готелю, портьє передав гостеві записку, яка підтверджувала, що наступного ранку автівка дипломатичного представництва забере його за десять восьма, щоб він міг поснідати з послом. Це давало йому більш ніж достатньо часу, щоб встигнути на дванадцятигодинний рейс до Лондона.

Двоє чоловіків сиділи мовчки в кутку фоє, спостерігаючи за кожним його кроком. Гаррі знав, що вони прочитали повідомлення від посла задовго до нього. Письменник узяв ключ, подарував шпигам широку посмішку і побажав їм на добраніч, перш ніж піднятися ліфтом на сьомий поверх.

Роздягнувшись, Гаррі впав у ліжко й занурився у глибокий сон.

9

– Не найкращий хід, мамо.

– А це чому? – здивувалася Емма. – Джим Ноулс ніколи мене не підтримував, і, чесно кажучи, я буду тільки рада його позбутися.

– Пригадуєш, що Ліндон Джонсон казав про Джона Едґара Гувера? Я вважаю за краще, щоб він мочився всередині намету, ніж іззовні.

– Іноді я питаю себе, навіщо ми з твоїм батьком витратили стільки грошей на твою освіту. Але якої шкоди може завдати Ноулс?

– У нього є інформація, яка може знищити компанію.

– Він не наважиться оприлюднити правду про інцидент із флотом. Якщо зробить це, то вже ніколи не отримає серйозної посади в Сіті.

– Йому й не потрібно виголошувати все особисто. Все, що йому треба, нишком пообідати у своєму клубі з Алексом Фішером, і вже за пів години леді Вірджинія дізнається кожну деталь того, що насправді сталося тієї ночі. І можеш бути певною, що вона збереже найчутливіші подробиці й свідчення, й це не тільки знищить тебе, але й усю компанію разом із тобою. Ні, боюся, що тобі доведеться з’їсти шматочок несмачного торта, матусю, якщо не хочеш щодня чекати, коли нарешті впаде бомба.

– Але Ноулс уже дав зрозуміти, що якщо Меллор не стане директором, він звільниться.

– Тоді доведеться запропонувати пану Меллору місце в правлінні.

– Тільки через мій труп!

– Це ти сказала, мамо, а не я.

* * *

Тук-тук-тук. Гаррі протер очі. Тук-тук-тук. Хтось стукав у двері, чи це був лише шум, що долинав іззовні? Тук-тук-тук. Це таки в двері. Він хотів проігнорувати стукіт, але хтось наполягав, щоб відчинили. Тук-тук-тук. Гаррі неохоче опустив ноги на холодний лінолеум, накинув халат і підійшов до дверей.

Якщо Гаррі й здивувався, відчинивши двері, то намагався цього не показувати.

– Привіт, Гаррі, – мовив чуттєвий голос.

Чоловік з недовірою витріщився на дівчину, в яку закохався двадцять років тому. Точна копія Емми, коли їй виповнилося двадцять літ, стояла перед ним у соболиній шубі, і він підозрював, що під нею іншого одягу не було. Вона тримала в одній руці цигарку, а в другій – пляшку шампанського. «Розумні росіяни», – подумав Гаррі.

– Мене звати Аліна, – назвалася вона і торкнулася його руки. – Я з нетерпінням чекаю зустрічі з вами.

– Гадаю, ви помилилися кімнатою, – сказав Гаррі.

– Я так не думаю, – Аліна спробувала зайти до номера, але Гаррі залишився стояти у дверях, перекриваючи їй шлях.

– Я ваша винагорода, Гаррі, за такий блискучий виступ. І пообіцяла голові, що подарую вам ніч, яку ви ніколи не забудете.

– Ви вже досягли бажаного, – зауважив Гаррі, гадаючи, на кого ця Аліна працює.

– Мабуть, я все ж можу щось зробити для вас, Гаррі?

– Нічого не можу вигадати, але, будь ласка, подякуйте вашим господарям і повідомте їм, що мене це не цікавить.

– То, може, хлопчика?

– Ні, дякую.

– Гроші? – не здавалася вона.

– Я добрий, але з мене вже досить.

– Хіба я не зможу вас нічим спокусити?

– Ну, – сказав Гаррі, – якщо ви вже про це згадали, то я завжди бажав дечого, і якщо ваші господарі зможуть це забезпечити, буду їм вдячний.

– І що ж це може бути, Гаррі? – в її голосі вперше прозвучала надія.

– Нобелівська премія з літератури.

Аліна виглядала спантеличеною, аж Гаррі не втримався, нахилився вперед і розцілував її в обидві щоки, ніби та була його улюбленою тіткою. Відтак тихцем зачинив двері й прокрався назад у ліжко.

– Хай їй грець! – сказав він. Сон вивітрився остаточно.

* * *

– На лінії пан Воґан, пане Кліфтон, – повідомила дівчина з комутатора. – Каже, що йому потрібно терміново перебалакати з паном Слоуном, але він зараз на конференції в Йорку і до п’ятниці не повернеться.

– Передзвоніть його секретарці й попросіть усе залагодити.

– Сара не відповідає на мій дзвінок, пане Кліфтон. Мабуть, ще не повернулася з обіду.

– Гаразд, перемкніть на нього, – неохоче погодився Себ. – Доброго ранку, пане Воґан, чим можу вам допомогти?

– Я старший партнер в аґенції нерухомості «Севіллс», – назвався Воґан, – і мені потрібно терміново поспілкуватися з паном Слоуном.

– Це може зачекати до п’ятниці?

– Аж ніяк. У мене на столі лежать ще дві пропозиції для ферми «Шифнал» у Шропширі, й оскільки торги закриваються у п’ятницю, мені потрібно дізнатися, чи пан Слоун усе ще зацікавлений у справі.

– Можливо, ви могли б повідомити мені деталі, пане Воґан, – сказав Себ, беручи авторучку, – щоб я був у курсі справи.

– Необхідно повідомити пану Слоуну, що пан Коллінґвуд буде радий прийняти його пропозицію в один мільйон шістсот тисяч. Це означає, що у п’ятницю мені знадобиться депозит в обсязі ста шістдесяти тисяч фунтів стерлінґів, якщо він усе ще сподівається укласти угоду.

– Один мільйон шістсот тисяч, – повторив Себ, не впевнений, що правильно почув.

– Атож, звісно, туди входять тисяча акрів землі, а також будинок.

– Певна річ, – погодився Себ. – Я повідомлю про це пану Слоуну, щойно він зателефонує.

Себ відклав слухавку. Сума була більшою, ніж будь-яка угода, яку він коли-небудь укладав із лондонської нерухомості, не кажучи вже про якусь ферму в Шропширі, тож він вирішив ще перевірити в секретарки Слоуна. Себ пройшов коридором до її кабінету і побачив Сару, яка саме вішала плащ на вішак.

– Доброго дня, пане Кліфтон, я можу чимось допомогти?

– Мені потрібно переглянути справу Коллінґвуда, Саро, щоб я міг поінформувати пана Слоуна, коли він повернеться.

Сара виглядала спантеличеною.

– Я нічого не знаю про такого клієнта, але дозвольте мені перевірити.

Вона відчинила шафу, позначену літерами, і зупинилася на «К».

– Але в пана Слоуна немає клієнта з таким прізвищем, – сказала вона. – Це якась помилка.

– Спробуйте пошукати ферму Шифнал, – порадив Себ.

Сара перемкнула свою увагу на шафу «S-Z», але знову заперечно похитала головою.

– Мабуть, я помилився, – заспокоїв її Себ. – Можливо, буде краще, якщо ви не скажете про це пану Слоуну, – додав він.

Вона замкнула обидві шафи. Він повільно пішов назад до свого кабінету, зачинив двері й міркував про свою розмову з паном Воґаном якийсь час, перш ніж узяти телефонну слухавку й набрати довідку.

Коли кінець кінцем йому відповіли, Себ попросив до телефону пана Коллінґвуда з ферми Шифнал у Шропширі. Минуло кілька хвилин, перш ніж оператор повернувся на лінію.

– Ви мали на увазі Д. Коллінґвуда, ферма Шифнал у Шиф- налі?

– Це має бути він. Можете дати мені номер його телефону?

– Боюся, що ні, сер.

– Але в мене надзвичайна ситуація.

– Можливо, сер, але мені заборонено давати номери телефонів із цього переліку.

Телефон замовк.

Себ із хвилину повагався, перш ніж знову взяти слухавку й набрати внутрішній номер.

– Кабінет голови правління, – почувся знайомий голос.

– Рейчел, мені потрібно п’ятнадцять хвилин погомоніти з начальником.

– П’ята сорок п’ять, але не більше п’ятнадцяти хвилин, оскільки він має зустріч із заступником голови о шостій, а пан Бьюкенен ніколи не спізнюється.

* * *

Посольський «роллс-ройс» із «Юніон Джеком»[9] на обох крилах чекав біля готелю «Маджестік» задовго до того, як Гаррі з’явився у вестибюлі за десять восьма того ранку. Ті самі двоє чоловіків сиділи в кутку, роблячи вигляд, що його не помічають. Гаррі замислився, чи вони взагалі сплять.

Коли Гаррі вже виходив, то не втримався й віддав своїм охоронцям невеличкий прощальний уклін перед тим, як покинути готель, в якому, окрім назви, не було нічого величного[10]. Водій відчинив задні дверцята «ройса», щоб Гаррі міг потрапити досередини. Він відкинувся на сидінні й почав думати про іншу причину, заради якої приїхав до Москви.

Автівка долала залиті дощем вулиці російської столиці, минула собор Василія Блаженного, будівлю рідкісної краси, розташовану в південному кутку Красної площі. Потім переїхала мостом Москву-ріку, повернула ліворуч і за кілька хвилин зупинилася біля воріт посольства Великої Британії, які ділили навпіл королівський герб. Водій зупинив автівку біля вхідних дверей. Гаррі був уражений. Палацова резиденція, гідна царя, здіймалася над ним, нагадуючи про величність колишньої Британської імперії, а не про її урізаний статус у повоєнному світі.

Наступною несподіванкою для нього стала поява посла, який вийшов на сходи, щоб привітатися з гостем.

– Доброго ранку, пане Кліфтон, – промовив сер Гамфрі Тревелян, коли Гаррі вийшов з автівки.

– Доброго ранку! – привітався Гаррі, і двоє чоловіків потиснули навзаєм руки так, ніби мали намір укласти угоду.

Посол повів Гаррі до величезної круглої зали, яка могла похвалитися скульптурою королеви Вікторії в натуральну величину, а також портретом її правнучки у повен зріст.

– Ви, мабуть, ще не читали сьогоднішню «Таймс», – зауважив Тревелян, – але можу вам сказати, що ваш виступ на письменницькій конференції, здається, досягнув бажаного результату.

– Будемо на це сподіватися, – сказав Гаррі. – Але це станеться лише тоді, коли звільнять Бабакова.

– Це може зайняти трохи більше часу, – попередив посол. – Відомо, що совєти не квапляться щось робити, особливо якщо це не їхня ініціатива. Певно, варто підготуватися до тривалої гри. Однак не слід розчаровуватися, бо можу сказати, що політбюро було здивоване підтримкою, яку надала вам міжнародна спільнота. Однак інший бік цієї монети полягає в тому, що вас тепер вважатимуть персоною нон-ґрата.

Посол повів свого гостя мармуровим коридором, обвішаним портретами британських монархів, які не зазнали такої ж долі, як їхні російські родичі. Подвійні двері від підлоги до стелі відчинили двійко лакеїв, коли посол був ще за кілька кроків від них. Дипломат увійшов прямо до свого кабінету, зайняв місце за великим незахаращеним столом і вказав Гаррі на крісло навпроти.

– Я вже дав вказівки, щоб нас не турбували, – сказав Тревелян, вибираючи ключ із зв’язки і відмикаючи одну шух- лядку.

Посол дістав звідти теку й один аркуш паперу, який передав Гаррі.

– Не поспішайте, пане Кліфтон. Ви не обмежені в часі, як у сера Алана.

Гаррі взявся вивчати докладний перелік імен, адрес і номерів телефонів, які, здавалося, не мали жодної послідовності й логіки. Прочитавши список удруге, він зронив:

– Гадаю, що запам’ятав, сер.

Недовірливий погляд посла свідчив, що його не переконала така заява.

– Що ж, треба перевірити, чи не так? – дипломат забрав список і замінив його кількома аркушами з гербом посольства й авторучкою.

Гаррі глибоко вдихнув і взявся писати дванадцять імен, дев’ять адрес та двадцять один номер телефону.

Щойно виконав своє завдання, подав результат послові, щоб той звірив із оригіналом. Сер Гамфрі почергово кидав погляд то на один аркуш, то на другий.

– Ви написали Пенґеллі з одною «л» замість двох.

Гаррі насупився.

– Можливо, ви будете такі ласкаві повторити вправу, пане Кліфтон, – сказав посол, сів у кріслі і, чиркнувши сірником, спалив першу версію Гаррі.

Кліфтон завершив другу спробу набагато швидше.

– Браво! – вигукнув посол, двічі перевіривши текст. – Я дуже хотів би мати такого працівника у своїй команді. Тепер, як можемо припустити, совєти прочитали записку, яку я залишив у вашому готелі, тож не варто їх розчаровувати.

Він натиснув на ґудзик під робочим столом, за кілька секунд двері знову відчинилися, і двоє службовців, одягнених у білі лляні куртки і чорні штани, увійшли, штовхаючи тацю.

За сніданком із гарячої кави, житніх тостів, оксфордської мармуляди і яйця, яке знесла курка, двоє чоловіків балакали про все, починаючи з шансів Англії у наступній серії матчів із крикету проти південноафриканців – Гаррі вважав, що Англія переможе, посол не був такий переконаний; зі скасування смертної кари – Гаррі «за», посол «проти»; з того, що Британія приєднується до спільного ринку, – єдине, на що вони мали однакову думку. Жодного разу співрозмовники не торкнулися справжньої причини, чому вони снідали разом.

Коли тацю вивезли і вони знову опинилися наодинці, Тревелян промовив:

– Даруйте, що набридаю, друже, але чи не були б ви ласкаві ще раз виконати цю вправу?

Гаррі повернувся до столу посла й утретє написав потрібний список.

– Чудово. Тепер я розумію, чому сер Алан обрав вас, – Тревелян провів свого гостя з кімнати. – Мій автомобіль відвезе вас в аеропорт, і хоча ви можете вважати, що у вас іще забагато часу, відчуваю, що митники вирішать, що я вам щось передав, і це може завадити вам вчасно повернутися до Англії, тому будьте готові до тривалого обшуку. Вони, звісно, мають рацію, але, на щастя, жаданого отримати не зможуть. Отже, пане Кліфтон, усе, що мені лишається зробити, це подякувати вам і порадити не робити жодних нотаток, поки колеса літака не відірвуться від злітної смуги. Можливо, буде навіть доцільно зачекати, поки ви покинете радянський повітряний простір. Зрештою, на борту може бути хтось, хто стежитиме за кожною вашою дією.

Сер Гамфрі супроводив свого гостя до вхідних дверей, і вони вдруге потиснули навзаєм руки, перш ніж Гаррі зайняв місце на задньому сидінні «роллс-ройса». Посол залишився стояти на горішній сходинці, поки автівка не зникла удалині.

Водій висадив Гаррі в аеропорту «Шереметьєво» за дві години до того, як мали оголосити його рейс. Посол мав рацію, бо Гаррі всю наступну годину провів на митниці, де перевіряли й повторно перевіряли все у його валізі, перш ніж відпороти підкладку піджака та пальта.

Після того як нічого не знайшли, пасажира відвели до невеликої кімнати й попросили роздягнутися. Коли їхні зусилля знову не увінчалися успіхом, з’явився лікар й ретельно обшукав такі місця, які Гаррі навіть не розглядав для подібної місії і, безумовно, не став би докладно описувати цю процедуру в своїй наступній книжці.

За годину на його валізі неохоче поставили крейдою хрестик, аби показати, що її оглянули, але в Лондоні вона так і не з’явилася. Гаррі вирішив не писати заяву, навіть незважаючи на те, що йому так і не повернули його пальта, подарунок на Різдво від Емми. Доведеться придбати таке саме в «Ede&Ravenscroft», перш ніж він повернеться до Бристоля, позаяк чоловік не хотів, щоб його дружина дізналася справжню причину його зустрічі із сером Аланом.

Коли Гаррі нарешті опинився в літаку, то із задоволенням відзначив, що його перевели у перший клас, як і тоді, коли він востаннє працював на секретаря Кабінету Міністрів. Не менш приємним було й те, що ніхто не зайняв місце біля нього. Сер Алан нічого не залишив на волю випадку.

Гаррі зачекав понад годину, перш ніж попросити стюардесу принести кілька аркушів паперу з логотипом БТКА. Але коли їх принесли, передумав. Двоє чоловіків, які сиділи через прохід від нього, занадто часто зиркали в його бік.

Гаррі нахилив спинку сидіння, заплющив очі, знову й знову подумки перебираючи список. На той момент, коли літак приземлився у Хітроу, пасажир був уже вкрай виснажений як морально, так і фізично.

І тільки радів, що шпигування не було його професією. Гаррі вийшов із літака першим і зовсім не здивувався, побачивши сера Алана, який чекав на асфальті біля трапу. Прибулець зайняв місце поруч із ним на задньому сидінні автівки, яка швидко виїхала з аеропорту, минаючи митницю.

Окрім «Доброго ранку, пане Кліфтон», секретар Кабінету Міністрів не сказав жодного слова, лише передав нотатник та авторучку.

Гаррі написав дванадцять імен, дев’ять адрес і двадцять один номер телефону, які тримав у пам’яті вже кілька годин. Він ще раз перевірив список, перш ніж передати його серу Алану.

– Я вам дуже вдячний, – сказав той. – І гадаю, вам буде приємно дізнатися, що я додав кілька абзаців до доповіді, яку наступного тижня виголосить в ООН міністр закордонних справ, що, сподіваюся, допоможе у справі Бабакова. До речі, ви помітили двох моїх помічників, які сиділи через прохід від вас у першому класі? Я послав їх, аби захистити вас у разі, якщо у вас виникнуть проблеми.

* * *

– Нічого не знаю про угоду на один мільйон шістсот тисяч, – заявив Седрик, – і навряд чи міг би про таке забути. Доведеться поцікавитися, чим займається Слоун.

– Уявлення не маю, – визнав Себастьян, – але впевнений, що має бути якесь просте пояснення.

– Кажеш, що він не повернеться до п’ятниці?

– Саме так. Він на конференції у Йорку.

– Отже, це дає нам кілька днів, аби все рознюхати. Мабуть, ти маєш рацію, і цьому є якесь просте пояснення. Але один мільйон і шістсот тисяч, – повторив Седрик. – А пан Коллінґвуд прийняв його пропозицію?

– Так сказав пан Воґан із «Севіллса».

– Ральф Воґан старої школи, він не помиляється.

Седрик кілька хвилин розмірковував, а потім мовив:

– Буде краще вранці з’їздити до Шифнала і спробувати покопати. Почни з місцевого пабу. Бармен завжди знає все, що відбувається в його селищі, а один мільйон і шістсот тисяч мали б викликати цілу купу пліток. Після того як перебалакаєш із ним, поцікався у місцевих агентів із нерухомості, але тримайся на відстані від Коллінґвуда. Якщо цього не зробити, Слоун про все дізнається і вирішить, що ти намагаєшся його підсидіти. Гадаю, що краще тримати це між нами, якщо справа виявиться абсолютно невинною. Повернувшись до Лондона, приїжджай на Кедоґан-плейс і розповіси все за вечерею.

Себ вирішив, що не варто говорити Седрику, що на завтрашній вечір він забронював столик у «Мірабеллі», щоб повечеряти із Самантою. Годинник на полиці коминка вдарив шосту, тож він знав, що за дверима чекає заступник голови Росс Бьюкенен. Відтак піднявся, щоб іти.

– Молодець, Себе, – похвалив Седрик. – Будемо сподіватися, що існує якесь просте пояснення. Але в будь-якому разі дякую, що поінформував мене.

Себ кивнув. Діставшись до дверей, він обернувся, щоб побажати на добраніч, але побачив, як Седрик ковтнув піґулку. Тож вирішив прикинутися, що нічого не помітив, і зачинив за собою двері.

10

Наступного ранку Себ встав, одягнувся та пішов із дому ще до того, як прокинулася Саманта.

Седрик Гардкасл ніколи не їздив першим класом, але завжди дозволяв це своєму вищому персоналу, якщо намічалася далека мандрівка. Хоча Себ і прихопив примірник «Файненшел таймс» в Естоні, він заледве встиг переглянути заголовки під час своєї тригодинної подорожі до Шропшира. Його думки були зайняті тим, як найкраще використати свій час у Шифналі.

Потяг прибув на станцію Шрусбері лише об одинадцятій тридцять, і Себ, не вагаючись, узяв таксі до Шифнала, а не став чекати електрички, бо зараз час був його грошима. Він зачекав, поки вони виїдуть за місто, перш ніж поставити водієві перше запитання.

– Який паб у Шифналі найкращий?

– Залежить від того, чого ви шукаєте: смачно попоїсти чи випити найкращого елю в окрузі.

– Я завжди вважав, що про паб можна судити за його власником.

– Тоді вам потрібен «Шифнал армс», який належить Фреду та Шейлі Ремсі. Вони керують не тільки пабом, а й усім селищем. Він – президент місцевого крикетного клубу і грав у місцевій команді відбивачем. Навіть кілька разів виступав за збірну графства. І ще він член парафіяльної ради. Але попереджаю, що їжа там кепська.

– Тоді їдемо до «Шифнал армс», – звелів Себ.

Він відкинувся на спинку сидіння і почав обмірковувати свою стратегію, усвідомлюючи, що Слоун ніяк не зможе дізнатися, чого його немає в офісі.

За кілька хвилин до дванадцятої таксі зупинилося біля «Шиф-нал армс». Себ дав би більше водієві на чай, але не хотів, щоб його запам’ятали.

Він зайшов у паб, намагаючись виглядати, як випадковий перехожий, що було непросто, коли ти перший клієнт цього дня, і пильно поглянув на чоловіка, який стояв за шинквасом. Хоча йому, мабуть, було вже більше сорока, щоки та ніс свідчили, що він призвичаївся до напоїв, якими торгує, а його чимале черево вказувало на перевагу пиріжків зі свининою над вишуканою їжею, тож було важко повірити, що цей велетенський чолов’яга колись грав відбивачем у команді Шифнала.

– Вітаю, – промовив господар. – Що можу вам запропонувати?

– Пів пінти вашого місцевого пива буде більш ніж доречною, – сказав Себ, який зазвичай не пив у робочий час, але сьогодні це було частиною його обов’язків.

Власник налив пів пінти «Wrekin IPA» і поставив трунок на стійку.

– Із вас один шилінґ і шість пенсів.

Половина ціни, яку Себ мав би заплатити в Лондоні. Він відсьорбнув.

– Непогано, – похвалив гість, перш закинути гачок. – Це пиво не таке, як на заході, але все одно смачно.

– То ви не з цих місць? – вгадав власник.

– Ні, я простий хлопець із Ґлостершира, який там народився і виріс, – сказав йому Себ, перш ніж зробити ще один ковток.

– То що привело вас до Шифнала?

– Моя фірма відкриває філію у Шрусбері, і моя дружина не погодиться на переїзд, якщо не зможу знайти хороший будинок на селі.

– Ви часом в крикет не граєте?

– Я перший подавач у клубі «Сомерсет стреґелерс». Це ще одна причина, чому я не надто прагну переїжджати.

– У нас тут дуже пристойна одинадцятка[11], але ми завжди шукаємо нові таланти.

Себ указав на світлину на задній стіні бару.

– Це ви тримаєте кубок?

– Я. 1951 рік. Тоді я був на п’ятнадцять літ молодший і на п’ятнадцять фунтів легший. Ми вперше виграли кубок графства того року, вперше і востаннє. Хоча й дійшли до півфіналу торік.

Час знову закидати вудку.

– Якщо я хотів би купити будиночок у цій місцині, з ким би ви порадили мені мати справу?

– У місті є лише один більш-менш пристойний ріелтор. Чарлі Воткінс, наш охоронець ворітець. Ви знайдете його офіс на Гай-стрит, не пропустите.

– Тоді я піду поспілкуватися з паном Воткінсом і повернусь, аби щось перекусити.

– Страва дня – стейк і пиріг із нирками, – погладив черево власник закладу.

– Побачимося пізніше, – пообіцяв Себ після того, як допив свій трунок.

Гай-стрит було знайти не важко, як і «Аґенцію з нерухомості Воткінса», про що повідомляла похмура вивіска, що гойдалася на вітрі. Себу знадобився певний час, щоб вивчити пропозиції продажу у вітрині. Ціни варіювали від семисот до дванадцяти тисяч фунтів, тоді що у цих місцинах могло коштувати один мільйон шістсот тисяч?

Себ відчинив вхідні двері, і про його візит повідомив вхідний дзвіночок. За столом сидів якийсь молодик, який при появі Себа звів на нього погляд.

– Пан Воткінс на місці? – запитав Себ.

– Зараз він із замовником, але незабаром повернеться, – прозвучала відповідь, тут двері позаду молодика відчинилися і до кімнати зайшли двоє чоловіків.

– Я оформлю папери не пізніше понеділка, тож якщо зможете залишити завдаток у свого адвоката, це допоможе прискорити справу, – сказав старший із двох чоловіків, відчиняючи двері клієнтові.

– Цей джентльмен хоче з вами зустрітися, пане Воткінс, – повідомив молодик за столом.

– Доброго ранку, – привітався Воткінс і простягнув руку. – Заходьте до мого кабінету.

Він відчинив двері й провів досередини свого потенційного клієнта.

Себ зайшов до маленької кімнатки, в якій помістилися стіл і три стільці. На стінах висіли світлини минулих тріумфів, кожна з яких була позначена червоною наліпкою зі словом «Продано». Погляд Себа зупинився на великому маєтку з кількома акрами землі. Він хотів допомогти Воткінсу швидко допетрати, що саме його цікавить. На обличчі агента з нерухомості з’явилася тепла посмішка.

– Це той тип власності, який ви шукаєте?

– Я сподівався знайти великий заміський будинок із кількома акрами сільськогосподарських угідь, – заявив Себ, сідаючи навпроти Воткінса.

– Боюся, що такі пропозиції не часто з’являються на ринку. Але у мене є один-два варіанти, які можуть вас зацікавити.

Відхилившись назад, він висунув шухляду єдиної шафи й витягнув звідти три теки.

– Але маю вас попередити, що ціна на землю фермерських господарств зросла, позаяк уряд вирішив дозволити податкові пільги тим, хто інвестує в сільськогосподарські угіддя.

Себ промовчав, і Воткінс розгорнув першу теку.

– Ферма «Асґарт», розташована на кордоні з Веллсом, сімдесят акрів землі, здебільшого ріллі, і чудовий вікторіанський особняк… потребує невеликого ремонту, – додав він неохоче.

– А ціна?

– Триста двадцять тисяч, – назвав Воткінс, передаючи брошуру, і швидко додав: – Але можливий торг.

Себ заперечно похитав головою:

– Я сподівався на щось не менше тисячі акрів.

Очі Воткінса спалахнули так, ніби він виграв джек-пот.

– Є одна виняткова пропозиція, яка нещодавно потрапила на ринок, але я лише субагент, і, на жаль, оферти можна складати лише до п’ятої години цієї п’ятниці.

– Якщо це те, що мені треба, я не зволікатиму.

Воткінс відсунув шухляду свого письмового столу і запропонував клієнтові брошуру ферми «Шифнал».

– Це вже виглядає цікавішим, – схвалив Себ, гортаючи сторінки брошури. – Скільки за неї просять?

Ріелтор повагався, ніби не бажаючи називати суму. Себ терпляче чекав.

– Я знаю, що є пропозиція від «Севіллса» в один мільйон шістсот тисяч, – поінформував Воткінс.

Тепер настала його черга терпляче чекати, що клієнт відповість на цю пропозицію.

– Може, мені буде краще вивчити деталі під час обіду, а потім повернутися сюди пізніше й обговорити це з вами?

– А я тим часом підготую все, щоб ви могли оглянути цю нерухомість?

Це було останнє, чого хотів Себ, тому він швидко відповів:

– Я прийму рішення, коли матиму можливість перевірити деталі.

– Час працює проти нас.

«Це правда», – подумав Себ.

– Я повідомлю вам про своє рішення, коли повернуся сьогодні пополудні, – повторив він вже упевненіше.

– Певна річ, – Воткінс схопився, відпровадив його до дверей, ще раз потиснув руку і сказав: – Із нетерпінням чекатиму на нашу зустріч згодом.

Себ вийшов на Гай-стрит і хутко подався назад до пабу. Пан Ремсі стояв за шинквасом, витираючи склянку, коли Себ сів на ослінчик перед ним.

– Ну що, пофартило?

– Можливо, – сказав Себ і поклав глянцеву брошуру на стійку, щоб її зміг побачити господар. – Ще одне пиво, може, приєднаєтесь до мене?

– Дякую. Ви будете обідати?

– Попрошу і стейк, і пиріг із нирками, – замовив Себ, вивчаючи меню, написане крейдою на дошці за шинквасом.

Ремсі не відводив від брошури очей, навіть коли наливав пів пінти клієнтові.

– Я можу вам розповісти дещо про цю власність, – сказав він, коли його дружина вийшла з кухні.

– Здається, ціна трохи завищена, – зауважив Себ, закидаючи свій третій гачок.

– Авжеж, – погодився Ремсі. – Бо ще п’ять років тому за цей маєток правили триста тисяч, і навіть за цією ціною молодий пан Коллінґвуд не міг його продати.

– Нові податкові пільги можуть бути причиною цього, – припустив Себ.

– Це все одно не пояснює таку ціну.

– Можливо, власнику надали дозвіл збудувати на земельній ділянці житло або одну з тих нових промислових зон, якими так захоплюється уряд.

– Але не в нашому селі, – втрутилася пані Ремсі, коли приєдналася до них. – Парафіяльна рада може й не мати, що сказати, але влада графства зобов’язана інформувати нас, якщо хоче щось будувати – від поштової скриньки до кількарівневої автостоянки. Із запровадженням Великої хартії вольностей[12] нам дозволено подавати заперечення та затримувати процедуру на дев’яносто днів. Не те щоб цьому приділяли багато уваги…

– Тоді там має бути нафта, золото або загублений скарб фараонів, похований під землею, – пожартував Себ, намагаючись дізнатися якнайбільше.

– Я чув і про більш дивні версії, ніж ця, – докинув Ремсі. – Скарб римських монет вартістю у кілька мільйонів, закопаний скарб. Але моя улюблена – те, що Коллінґвуд був одним із грабіжників, котрі ховали на фермі «Шифнал» свою здобич.

– І не забувайте, – сказала пані Ремсі, знову з’являючись зі стейком і пирогом із нирками, – що пан Свонн запевняє, ніби знає, чому так зросла ціна, але нікому не скаже, якщо не отримає велику пожертву на шкільний театр.

– Пан Свонн? – повторив Себ, беручи ніж і виделку.

– Раніше він був директором місцевої гімназії, вийшов на пенсію кілька років тому, а тепер весь свій вільний час присвячує збиранню грошей на шкільний театр. Занадто одержимий цієї ідеєю, якщо хочете знати.

– Як гадаєте, ми можемо здолати південноафриканців? – змінив тему Себ, отримавши всю необхідну йому інформацію і тепер бажаючи просуватися далі.

– Ем Джей Кей Сміт матиме багато роботи в цьому матчі, – сказав бармен, – але якби ви запитали мене…

Себ цмулив пиво, ретельно вибираючи, які частини пирога з нирками можна сміливо їсти. Він шукав запечену скоринку, продовжуючи слухати патякання господаря про все – починаючи з того, що «Бітлз» отримали орден Британської імперії (Гарольд Вілсон намагається завоювати голоси молоді), до можливості американців висадити людину на Місяць (який сенс?).

Коли до пабу увійшов гамірний гурт клієнтів і пан Ремсі відволікся, Себ залишив половину крони на стійці й вислизнув надвір. Опинившись на вулиці, він попросив жінку, яка тримала за руку хлопчика, сказати, де розташована гімназія.

– Близько пів милі по дорозі, – повідомила та. – Ви її не проминете.

Насправді довелося пройти більше милі, але він, звісно, не міг пропустити величезну вікторіанську споруду з червоної цегли, якою б замилувався Джон Бетджеман[13].

Себу навіть не довелося заходити в шкільні ворота, щоб помітити те, що він шукав. Велике оголошення закликало зібрати десять тисяч фунтів стерлінґів на спорудження нового театру для школи. Поруч із ним висіло велике зображення термометра, але Себ зауважив, що червона лінія сягає лише 1766 фунтів. «Щоб дізнатися більше про цей проєкт, зверніться до пана Моріса Свонна (маґістра гуманітарних наук Оксфорда) за адресою: Шифнал, 2613».

Себ зафіксував у своєму нотатнику два числа – 8234 і 2613, потім розвернувся й подався назад до Гай-стрит. Дорогою помітив червону телефонну будку, з приємністю зауваживши, що вона вільна. Він зайшов досередини і кілька хвилин репетирував, що має сказати, перш ніж уточнити номер у своєму нотатнику. Потім набрав 2613, кинув чотири пенси в монетоприймач і деякий час чекав, поки йому відповів голос літньої людини:

– Моріс Свонн.

– Доброго дня, пане Свонн. Моє прізвище Кліфтон. Я керівник відділу корпоративних субсидій банку «Фартинґс», і ми розглядаємо можливість внести пожертву в будівництво театру. Чи могли б ми зустрітися? Я, звісно, буду дуже радий завітати до вас.

– Ні, вважаю за краще зустрітися в школі, – жваво заперечив Свонн. – Тоді зможу показати вам, що ми запланували.

– Гаразд, – погодився Себ, – але, на жаль, я в Шифналі проїздом і сьогодні повертаюся до Лондона.

– Тоді я підійду зараз же. Ми могли б зустрітися біля шкільних воріт за десять хвилин?

– З нетерпінням чекаю на зустріч із вами, – сказав Себ.

Він повісив слухавку і швидко попрямував назад до гімназії. Чекати довелося недовго, і Себ помітив немічного джентльмена, який повільно чимчикував до нього, спираючись на ціпок.

Після того як Себ назвався, Свонн промовив:

– Оскільки у вас так мало часу, пане Кліфтон, я краще відведу вас одразу до Меморіальної зали, де зможу показати плани архітектора щодо нового театру і відповісти на будь-які запитання, які у вас можуть виникнути.

Себ прослідував за літнім чоловіком крізь шкільні ворота, подвір’я і до зали, слухаючи, як той теревенить про важливість того, щоб молодь мала свій театр, і про те, що це може змінити для місцевої громади.

Себ витратив свій час на вивчання детальних креслень архітектора, вивішених на стіні, а Свонн продовжував захоплено вихваляти проєкт.

– Як ви можете бачити, пане Кліфтон, у нас тут буде просценіум[14], і ще буде достатньо місця для зберігання реквізиту, а акторам, які стоятимуть за лаштунками, не буде тісно, і якщо я зберу всю суму, хлопці та дівчата зможуть мати окремі гримерки.

Він відступив.

– Це мрія усього мого життя, – зізнався старигань, – яку сподіваюся побачити реалізованою, перш ніж віддам Богові душу. Чи можу запитати, чому ваш банк зацікавився таким невеликим проєктом у Шифналі?

– Зараз ми купуємо землю в цій околиці від імені клієнтів, зацікавлених у використанні нових урядових податкових пільг. Ми розуміємо, що це не викличе схвалення в селищі, тому вирішили підтримати деякі місцеві проєкти.

– А одна з цих земельних ділянок часом не ферма «Шифнал»?

Себ був здивований цим запитанням Свонна, і минув якийсь час, перш ніж він знайшов, що відповісти:

– Ні, ми бачили маєток пана Коллінґвуда і вирішили, що ціну завищено.

– Скільки дітей, на вашу думку, я навчав за своє життя, пане Кліфтон?

– Уявлення не маю, – сказав Себ, спантеличений цим запитанням.

– Трохи більше трьох тисяч, тому знаю, коли хтось намагається ухилятися, розповідаючи мені лише половину історії.

– Не впевнений, що розумію вас.

– Ви все дуже добре розумієте, пане Кліфтон. Правда в тому, що ви щось вивідуєте й абсолютно не зацікавлені в моєму театрі. Те, що ви хочете дізнатися насправді, чому хтось готовий заплатити один мільйон шістсот тисяч фунтів за ферму «Шифнал», коли ніхто більше не виявляє бажання викласти й близько цієї суми. Я маю рацію?

– Авжеж, – визнав Себ. – І якби я дізнався відповідь на це запитання, впевнений, що мій банк зробив би значну пожертву на ваш новий театр.

– Коли ви станете старим, пане Кліфтон, а це колись станеться, то одного дня з’ясуєте, що маєте вагон часу, особливо якщо провели активне та гідне життя. Тож коли хтось занадто багато править за ферму «Шифнал», моя цікавість зростає, і я вирішив витратити частину свого вільного часу, намагаючись з’ясувати причину. Як і будь-який хороший детектив, я став шукати підказки, і можу вам сказати, що після шести місяців старанних досліджень, що дали найнеймовірніші результати, тепер знаю достеменно, чому хтось готовий заплатити такі шалені гроші за ферму «Шифнал».

Себ відчув, як його серце затріпотіло.

– І якщо ви хочете дізнатися про те, про що дізнався і я, ви не просто зробите значну пожертву на шкільний театр, а профінансуєте весь проєкт.

– Але що буде, коли ви помиляєтесь?

– Це ризик, який вам доведеться взяти на себе, пане Кліфтон, адже до закінчення торгів залишилося усього кілька днів.

– Тоді й ви маєте бути готові ризикувати, – сказав Себ, – адже я не маю наміру розлучатися з більш ніж вісьмома тисячами фунтів, якщо інформація виявиться некорисною.

– Перш ніж погодитися на це, настала моя черга поставити вам запитання.

– Будь ласка, – погодився Себ.

– Чи не пов’язані ви часом з письменником Гаррі Кліфтоном?

– Аякже, він мій батько.

– Я так і думав, бо побачив подібність. Хоча я ніколи не читав жодної його книжки, проте з великим зацікавленням стежу за його кампанією з визволення Анатолія Бабакова, і якщо Гаррі Кліфтон – ваш батько, це для мене найкраща рекомендація.

– Спасибі, – подякував Себ.

– А тепер сідайте, молодий чоловіче, бо час грає проти нас.

Себ присів на краю сцени, і Свонн докладно розповів йому про своє ретельне дослідження, яке він проводив упродовж останніх шести місяців, що привело його лише до одного висновку – висновку, якому Себу нічого було закинути. Він зістрибнув зі сцени.

– Чи можу я поставити вам ще одне питання, перш ніж поїхати?

– Певна річ, молодий чоловіче.

– Чому ви не розповіли Коллінґвуду про те, про що дізналися? Зрештою, він не мав би тратити ні пенса, якби йому не довелося платити, доки не виявилося, що ви маєте рацію.

– Я вчив Дена Коллінґвуда, коли він навчався в гімназії, – пояснив Свонн. – Ще тоді він був жадібним і дурним хлопчиком і з часом не став кращим. Його не цікавило те, що я можу йому розповісти, він просто відмовив мені в пожертві у п’ять фунтів, побажавши удачі.

– Отже, ви цього ще нікому не розповідали? – поцікавився Себ, намагаючись не виявити тривогу.

Старигань на хвильку завагався.

– Я розповів про це одній людині, – зізнався він, – але з того часу я про неї нічого не чув.

Себу не потрібно було питати ім’я.

* * *

Себастьян постукав у двері будинку номер тридцять сім на Кедоґан-плейс одразу ж після восьмої години. Седрик відчинив і мовчки провів свого молодого протеже до вітальні. Погляд Себа тут же зосередився на пейзажі Гокні, що висів над коминком, перш ніж помилуватися скульптуркою Генрі Мура[15]

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

 Семтекс – різновид пластикової вибухівки, яку наприкінці 1950-х рр. винайшов чеський хімік Станіслав Бребера і назвав її на честь Семтина, передмістя міста Пардубіце, де цю речовину виробляють із 1964 року.

Повернутися

2

 Моя провина (лат.).

Повернутися

3

 «Хелло, Доллі!» – бродвейський мюзикл 1964 року Джеррі Германа на лібрето Майкла Стюарта, екранізований 1969 року; Керол Ченнінґ (1921–2019) – американська акторка та співачка, володарка трьох премій «Тоні», «Золотого глобуса», а також номінантка на «Оскар».

Повернутися

4

Боудіка (бл. 30–61) – королева кельтського племені іценів, корінних жителів Британії, котра підняла повстання проти загарбників римлян.

Повернутися

5

 Для нотаток (франц.).

Повернутися

6

 «Кандід» – мюзикл Леонарда Бернстайна, створений 1956 року за повістю Вольтера «Кандід, або Оптимізм» (1758).

Повернутися

7

 Глава місії (франц.).

Повернутися

8

 «Кохінур» – один із найзнаменитіших і найбільших діамантів у світі. Після першої огранки мав 186,1 карата, після другої – 106,1 карата. Це частина коштовностей британської королівської сім’ї.

Повернутися

9

 Велика Британія використовує як національний прапор королівський штандарт (Union Flag чи Union Jack). Назва «Юніон Джек» походить від англійської назви гюйс-прапора, який підіймають на військових кораблях.

Повернутися

10

 Majestic (англ.) – величний.

Повернутися

11

 У команді з крикету виступає одинадцятеро гравців.

Повернутися

12

 Велика хартія вольностей 1215 року – перша «неписана» конституція Англії. Вважається першим юридичним документом, у якому закладені основи концепції прав людини, що створило передумови для подальшого утвердження свободи та верховенства права.

Повернутися

13

 Сер Джон Бетджеман (1906–1984) – англійський поет, письменник і телеведучий. Поет-лауреат Об’єднаного Королівства з 1972 року. Був пристрасним захисником вікторіанської архітектури.

Повернутися

14

 Просценіум – передня, найближча до глядачів частина сцени, розташована перед порталом сцени і завісою, що виступає в залу для глядачів.

Повернутися

15

 Девід Гокні (нар. 1937 р.) – англійський живописець, графік, майстер естампів, театральний художник і фотограф. Значну частину свого життя провів у США. Один із найпомітніших представників поп-арту 1960-х років, вважається одним із найвпливовіших британських художників ХХ століття; Генрі Спенсер Мур (1898–1986) – британський художник і скульптор. Його роботи набули світового визнання і представлені у найбільших музеях різних країн.

Повернутися