La gosseta Blackie deia que el feixisme és com un mussol a l’ull:

és senzill contagiar-se’n, que creixi i et faci veure el món d’una manera horrible.

Per això cada matí es rentava la careta amb un bon raig d’antifeixisme.

Índex

Coberta

L' onada

Crèdits

Pròleg

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

TODD STRASSER (Nova York, 1950) no és un escriptor que especuli amb el seu talent: ha publicat fins a 130 novel·les, sobretot destinades als lectors adolescents, algunes d’elles signades amb pseudònim. Tot i explorar la lectura entre els més joves, els seus temes mai han estat necessàriament amables, sinó enfocats a temes com els desafiaments nuclears, el bullying a les escoles, els sense sostre o els tirotejos en instituts. Per exemple, la seva última novel·la, Prince of Duty, sobre com un jove s’allista a l’exèrcit encisat per promeses de glòria, va ser triat com el llibre adolescent de l’any tant per Amazon com per la Biblioteca Pública de Nova York. Encara que el seu gran èxit va ser aquest, L’Onada, que no només va ser un fenomen en llibreries, sinó també a les escoles, on va servir per obrir debats i les ments dels joves. Strasser, a més, escriu en publicacions com The New Yorker, Esquire i The New York Times. I malgrat tota aquesta prolífica i exitosa carrera literària, a Strasser encara li queda temps per llogar i surfejar.

Títol original: The Wave

Disenyo de colecció y coberta: Setanta

www.setanta.es

© del text: 1981, Dell Publishing Co., Inc. i T.A.T. Communications Company. Edició publicada amb l’acord de Random House Children’s Books, una divisió de Penguin Random House LLC.

© de la traducció: Imma Falcó, 2019

© de l’edició: Blackie Books S.L.U.

Carrer Església, 4-10

08024 Barcelona

www.blackiebooks.org

info@blackiebooks.org

Maquetació: Newcomlab

Primera edició: juny de 2021

ISBN: 978-84-18187-51-3

Tots els drets estan reservats.

Queda prohibida la reproducció total o parcial d’aquest llibre per qualsevol mitjà o procediment, compresos la reprografia i el tractament informàtic, la fotocòpia o la gravació sense el permís dels titulars del copyright.

Pròleg

L’Onada està basada en uns incidents reals que es van produir el 1969 a classe d’Història en un institut de Palo Alto, Califòrnia. Segons el professor, Ron Jones, durant els tres anys següents, ningú no va parlar del que havia passat. «Va ser una de les coses més terrorífiques que m’han passat mai en una aula.»

L’Onada va trasbalsar el funcionament de tot l’institut. Aquest llibre, el relat novel·lat del que va passar, mostra com la poderosa pressió de grup que impregna molts cultes i moviments històrics pot empènyer la gent a unir-se a aquests moviments, encara que això suposi renunciar als seus propis drets individuals i, de vegades, perjudicar greument els altres. El llibre que teniu a les mans és un retrat realista del profund impacte que van suposar per als alumnes aquella experiència i aquell aprenentatge.

Virginia L. Carter, directora executiva de Tandem Productions i T.A.T. Comunications Company, en va fer un telefilm d’una hora per a la cadena ABC.

Harriet Harvey Coffin

Gestora de projectes
T.A.T. Communications Company

1

La Laurie Saunders estava asseguda a la sala de redacció de la revista de l’Institut Gordon mastegant l’extrem d’un boli Bic. Era una noia guapa, amb els cabells curts de color castany clar i un somriure gairebé perpetu que només se li esborrava quan estava amoïnada o quan rosegava un boli Bic. I últimament en rosegava molts. De fet, a la bossa, no hi duia cap llapis ni cap boli que no estigués fet malbé de tant mossegar-lo nerviosament. Així no fumava.

La Laurie va mirar al seu voltant. Era un petit despatx ple de taules, màquines d’escriure i taules de llum. A aquelles altures hauria d’estar ple de companys picant a màquina articles per a El Safareig del Gordon, la revista de l’institut, i els dissenyadors i maquetadors haurien d’estar treballant a les taules de llum acabant de preparar el pròxim número, però només hi havia la Laurie. El problema era que, a fora, feia un dia preciós.

La Laurie va notar que el cilindre de plàstic feia un clec. La seva mare deia que un dia se li esquerdaria el boli, se li clavaria un esquerdill massa llarg a la gola i moriria ofegada. Aquelles coses només se li podien acudir a la seva mare, va pensar amb un sospir.

Va mirar el rellotge de la paret. Només faltaven un parell de minuts per al canvi de classe. No estava escrit enlloc, que la gent hagués de passar-se les hores lliures treballant a la redacció, però tothom sabia que la setmana següent havia de sortir un nou número d’El Safareig. Tant els costava deixar estar el Frisbee, el cigarret i el sol un parell de dies perquè la revista pogués sortir a temps?

La Laurie va desar el boli a la bossa i va començar a triar les llibretes que necessitava per a la pròxima classe. No hi havia res a fer. Feia tres anys que hi treballava, i El Safareig no havia sortit mai a temps. Encara que ara la redactora en cap fos ella, la revista sortiria quan la gent trobés el moment de posar-s’hi.

Va marxar de la sala de redacció i va tancar la porta. El passadís estava pràcticament desert. Encara no havia sonat el timbre del canvi de classe i hi havia molt poca gent. Va anar fins a una porta de més avall, s’hi va aturar i va mirar per la finestra.

A dins, la seva millor amiga, l’Amy Smith, una rossa menudeta amb una cabellera com la Rínxols d’Or, intentava sobreviure als últims minuts de la classe de Francès del senyor Gabondi. La Laurie havia fet Francès amb ell l’any anterior i havia sigut una de les experiències més soporíferes de la seva vida. El senyor Gabondi era un home rabassut i moreno que anava sempre suat, fins i tot al pic de l’hivern. Quan feia classe, parlava en un to tan ensopit que se li adormien fins i tot els alumnes més aplicats, i, tot i que no era una assignatura difícil, la Laurie encara recordava com li costava estar prou atenta per treure un excel·lent.

Quan va veure els esforços que havia de fer la seva amiga per mantenir l’atenció, va decidir animar-la una mica: es va situar de manera que l’Amy la pogués veure, però el Gabondi no, i va començar a posar els ulls guenyos i a fer cara de tòtila. L’Amy es va haver de tapar la boca amb la mà per aguantar-se el riure. Mentre la Laurie continuava fent ganyotes, la seva amiga intentava no mirar, però al final no se’n va poder estar i es va girar. Aleshores, la Laurie va fer la seva famosa cara de peix: es va tirar les orelles endavant, va posar els ulls guenyos i va treure els morros enfora. L’Amy havia de fer tants esforços per aguantar-se el riure que li van començar a regalimar les llàgrimes.

La Laurie sabia que el més prudent era deixar de fer cares, però mirar l’Amy era divertidíssim, perquè es petava de riure per qualsevol cosa. Si no parava, la seva amiga acabaria caient de la cadira i aniria a petar al passadís que separava les taules. Però la Laurie no se’n va poder estar. Va posar-se d’esquena a la porta per afegir-hi emoció, va arrufar els ulls i els llavis i es va girar de cop.

A l’altra banda de la porta hi havia el rostre furibund del senyor Gabondi i, al darrere, l’Amy i la resta de la classe partint-se de riure. La Laurie es va quedar amb la boca oberta, però, abans que el Gabondi tingués temps de renyar-la, va sonar el timbre i els alumnes van sortir en desbandada cap al passadís esquivant el seu professor de Francès. L’Amy s’havia d’aguantar la panxa del mal que li feia. Mentre el senyor Gabondi les fulminava amb la mirada, les dues amigues van marxar de bracet cap a la pròxima classe. Havien rigut tant que els faltava l’aire.

A dins de l’aula ja hi havia el Ben Ross, el professor d’Història, inclinat sobre el projector, intentant enfilar la pel·lícula a dins del laberint de lents i rodets. Era el quart intent i no hi havia manera. Frustrat, es va passar els dits per la cabellera castanya i ondulada. Sempre havia sigut un desastre amb les màquines: els projectors, els cotxes... fins i tot el sortidor de benzina de la gasolinera de sempre se li resistia.

No entenia com podia ser tan inútil. Cada cop que s’havia de fer alguna cosa que tingués a veure amb la mecànica, ho deixava per a la Christy, la seva dona. Era professora de Música i de Cant Coral del Gordon, i a casa era l’encarregada de tot el que requerís un mínim de destresa manual. Solia fer broma dient que el Ben no servia ni per canviar una bombeta, però ell es defensava dient que no n’hi havia per a tant. N’havia canviat unes quantes, al llarg de la seva vida, i que ell recordés només n’havia trencat dues.

De moment, en tot el temps que feia que ensenyava al Gordon —el Ben i la Christy hi treballaven des de feia dos anys—, se les havia apanyat per dissimular que era un negat amb les màquines. O potser era que la seva fama creixent de jove promesa de la docència eclipsava la seva imperícia. Els alumnes admiraven el seu entusiasme. S’involucrava tant en la matèria i la vivia amb tanta passió, que no podien evitar interessar-s’hi ells també. Era «contagiós», deien. Era la seva manera de dir que era un professor carismàtic, que sabia arribar als seus alumnes.

Entre els companys de professió, en canvi, hi havia opinions per a tots els gustos. N’hi havia que admiraven aquella energia, aquella entrega i aquella creativitat. Deien que les seves classes aportaven una perspectiva nova; que sempre que podia intentava ensenyar als alumnes els aspectes pràctics i realment rellevants de la Història. Si estaven estudiant el sistema polític, dividia la classe en partits. Si havien d’estudiar un judici famós, assignava a un alumne el paper d’acusat i a uns altres els feia fer d’advocats de la defensa, de fiscals o de jurat.

Però altres membres del claustre eren més escèptics. Alguns deien que el que passava era que encara era jove, ingenu i massa entusiasta, i que amb els anys s’aniria calmant i començaria a fer unes classes «com Déu mana»; o sigui, amb moltes lectures obligatòries, controls setmanals i classes magistrals. D’altres es queixaven només que no portava trajo ni corbata, i fins i tot n’hi havia un parell que admetien obertament que li tenien enveja.

El que ningú li podia envejar, però, era aquella poca traça amb el projector. Per més brillant que fos en altres coses, en aquell moment només sabia rascar-se el cap i mirar-se l’embolic de cel·luloide que desbordava l’aparell. Faltava molt poc perquè arribessin els seus alumnes d’Història de l’últim curs, i feia setmanes que tenia ganes de posar-los aquella pel·lícula. Com podia ser que a la universitat no els ensenyessin a posar una pellícula en un projector?

Va tornar a embolicar-la al rodet i va desistir. Segur que hi havia algun alumne que era un geni dels audiovisuals i l’hi posaria en marxa en un moment. Va tornar cap a la seva taula i va agafar una pila de deures que volia repartir abans de mirar la pel·lícula.

«Unes notes sense sorpreses», va pensar mentre els fullejava. Com era habitual, dos excel·lents, la Laurie Saunders i l’Amy Smith, un notable, i després la mateixa pila de sempre de béns i suficients. També hi havia dos suspensos. Un era el Brian Ammon, el quarterback de l’equip de futbol. Tot i que era evident que era prou intel·ligent per fer-ho molt millor si s’hi posava, semblava que li agradés treure males notes. L’altre insuficient era per al Robert Billings, el cas perdut de la classe. El Ross va fer que no amb el cap. Aquell Billings sí que era un problema.

A fora va sonar el timbre i el Ben va sentir com s’obrien les portes i la canalla inundava els passadissos. Era curiós que sortissin tan disparats i se les apanyessin per arribar a la classe següent a velocitat de cargol. En general, trobava que actualment l’institut era un lloc millor per aprendre que quan hi anava ell, però hi havia algunes coses que l’amoïnaven, una de les quals era l’actitud passota dels alumnes respecte a la puntualitat a classe. De vegades perdien cinc o deu valuosos minuts esperant que anés arribant tothom. Quan ell estudiava, si al segon timbre no eres a classe, havies begut oli.

L’altre problema eren els deures. Els nanos ja no se sentien obligats a fer-los. Ja podies esgargamellar-te o amenaçar-los amb un suspens o un càstig, que els entrava per una orella i els sortia per l’altra. Els deures s’havien convertit gairebé en una tasca voluntària. Ja l’hi havia dit un dels seus alumnes de novè feia poques setmanes: «Ja ho sé, que els deures són importants, senyor Ross, però la meva vida social ho és més».

El Ben va riure tot sol. «Vida social»!

Ja havien començat a entrar els alumnes. Va veure el David Collins, un noi alt i guapo que era corredor a l’equip de futbol i sortia amb la Laurie Saunders.

—David —li va dir—, tu creus que sabries posar en marxa el projector?

—Esclar.

Mentre el Ross s’ho mirava, el David es va agenollar davant del projector i s’hi va posar com qui no fa res. En dos segons va tenir la pel·lícula preparada. El Ben va somriure i li va donar les gràcies.

El Robert Billings va entrar quasi arrossegant-se. Era un noi gros amb la camisa sempre mig enfora dels pantalons i els cabells fets un desastre, com si no es prengués mai la molèstia de pentinar-se al matí.

—Mirarem una pel·li? —va preguntar quan va veure el projector.

—No, burro —va contestar un noi que es deia Brad i es passava la vida fent-li la punyeta—. El senyor Ross ho fa per gust, això de preparar el projector.

—Vinga, Brad —va fer el Ben amb to sever—. Ja n’hi ha prou.

Ja havia arribat prou gent perquè pogués començar a repartir els deures.

—Molt bé —va dir en veu alta perquè l’escoltessin—. Us porto els deures de la setmana passada. En general, heu fet una bona feina. —Anava amunt i avall pels passadissos entregant cada full al seu propietari—. Però us aviso un altre cop: cada vegada sou més deixats, amb els deures. —Es va aturar i va brandar un full enlaire perquè tothom el veiés—. Mireu això. És necessari fer gargots al marge del paper?

Es van sentir unes quantes rialletes.

—De qui és? —va preguntar algú.

—No n’heu de fer res —va respondre el Ben mentre el tornava a barrejar amb els altres de la pila i continuava repartint-los—. A partir d’ara, si m’entregueu una cosa feta de qualsevol manera, us abaixaré la nota. Si veieu que us ha quedat ple de guixades i d’errors, passeu-ho en net abans d’entregar-m’ho. Ha quedat clar?

Uns quants caps van assentir. D’altres ni tan sols l’havien sentit. El Ben va tornar al davant de l’aula i va abaixar la pantalla. Aquell semestre ja era la tercera vegada que els havia d’avisar que no fossin tan descuidats amb els deures.

2

Estaven estudiant la Segona Guerra Mundial, i la pel·lícula que els volia passar el Ben Ross a classe aquell dia era un documental que descrivia les atrocitats comeses pels nazis als camps de concentració. Amb l’aula a les fosques, tots els ulls estaven clavats a la pantalla. S’hi veien homes i dones demacrats, i tan desnodrits que semblaven esquelets recoberts de pell. Tenien les cames tan primes que la part més ampla eren els genolls.

El Ben havia vist aquell documental o d’altres de semblants unes quantes vegades, però la crueltat despietada i inhumana dels nazis li continuava regirant l’estómac. Mentre la cinta avançava, anava explicant commocionat a la classe:

—Això que esteu veient va passar a Alemanya entre el 1934 i el 1945. És l’obra d’un home anomenat Adolf Hitler, que es va començar a guanyar la vida com a treballador domèstic, grum i pintor de parets, i, un cop acabada la Primera Guerra Mundial, es va iniciar en la política. Alemanya havia perdut la guerra i el seu lideratge estava en hores baixes; hi havia molta inflació i milers de persones sense casa i sense feina que passaven gana.

»Per a Hitler, va ser una oportunitat d’ascendir ràpidament a dins les files del partit nazi. Va abraçar la teoria que els jueus estaven destruint la civilització i que els alemanys eren una raça superior. Avui sabem que Hitler era un paranoic, un psicòpata; un boig, en el sentit més literal. El 1923 va ser empresonat per la seva activitat política, però, el 1934, el seu partit i ell van aconseguir el govern d’Alemanya.

El Ben va fer una pausa perquè els alumnes poguessin continuar mirant el documental. Ara sortien les cambres de gas i les piles de cadàvers amuntegats com si fossin llenya. Els esquelets humans que encara eren vius eren els encarregats de l’horripilant tasca d’apilar els cadàvers davant l’atenta mirada dels soldats nazis. Al Ben se li va fer un nus a la gola. «Com podia ser que hi hagués gent capaç de fer fer allò a una altra persona?», es va preguntar.

—Els camps d’extermini eren el que Hitler en deia la «Solució final al problema jueu» —va explicar als seus alumnes—. Però no tan sols hi anaven a parar els jueus, sinó qualsevol persona que els semblés indigna de la seva raça superior. Els transportaven com ramats als camps que tenien repartits per tota l’Europa de l’Est i un cop allà els feien treballar, els mataven de gana i els torturaven, i, quan ja no podien treballar, els exterminaven a les cambres de gas. Les despulles les posaven en forns crematoris. —Va fer una pausa i llavors va afegir—: L’esperança de vida d’un presoner en un camp de concentració era de dos-cents setanta dies. Però molts no passaven d’una setmana.

A la pantalla es veien els edificis on hi havia els forns. El Ben va estar a punt d’explicar-los que el fum que veien alçar-se d’aquelles xemeneies era de cremar carn humana, però se’n va estar. Les imatges soles ja eren prou esborronadores. Gràcies a Déu, encara no s’havia inventat la manera de transmetre les olors a través del cinema, perquè el pitjor de tot devia ser la fortor; la pudor del crim més atroç que s’havia comès mai en la història de la humanitat.

Quan ja s’acabava la filmació, el Ben va explicar als seus alumnes:

—Els nazis van matar en total més de deu milions d’homes, dones i nens, als seus camps d’extermini.

S’havia acabat el documental. Un alumne que seia a prop de la porta va encendre els llums. El Ben va mirar al seu voltant. La majoria feien cara d’atordits. El seu objectiu no era trasbalsar-los, però era conscient de l’efecte que tindrien aquelles imatges. La majoria d’aquells nois havien crescut a la petita ciutat d’extraradi que s’estenia mandrosament al voltant de l’Institut Gordon. Eren fills de famílies estables de classe mitjana i, malgrat que la violència omnipresent als mitjans impregnava tota la societat, eren una canalla increïblement ingènua que vivia envoltada de cotó fluix. Ja n’hi havia uns quants que començaven a fer el burro. El patiment i l’horror d’aquelles imatges els devien haver semblat un programa de televisió més. El Robert Billings, que seia a tocar d’una finestra, s’havia adormit amb el cap sobre la taula fent servir els braços de coixí. En canvi, cap al davant, li va semblar que l’Amy Smith s’eixugava una llàgrima. La Laurie Saunders també estava commocionada.

—Sé que alguns esteu una mica afectats —els va dir el Ben—, però el que pretenia passant-vos aquestes imatges no era provocar només una reacció emocional. El que vull és que penseu en el que heu vist i el que us he explicat. Hi ha algú que tingui alguna pregunta?

L’Amy Smith es va afanyar a aixecar la mà.

—Sí, Amy?

—Tots els alemanys eren nazis? —va preguntar.

El Ben va fer que no amb el cap.

—No, de fet, només el deu per cent de la població alemanya era del partit nazi.

—I com és que ningú va intentar parar-los els peus? —va preguntar l’Amy.

—Doncs no t’ho sé dir, Amy —va respondre el Ross—. Suposo que per por. Els nazis potser eren una minoria, però estaven tan ben organitzats i armats que eren una minoria molt perillosa. Penseu que la resta de la població alemanya no estava organitzada, no tenia armes i estava molt espantada. A més, acabaven de passar per una etapa amb una inflació terrible que havia deixat el país pràcticament a la ruïna. Potser alguns es pensaven que el partit nazi seria capaç de reconstruir la societat. Sigui com sigui, un cop acabada la guerra, la majoria d’alemanys asseguraven que no en sabien res, de totes aquestes atrocitats.

Una mica més enrere, un noi negre que es deia Eric es va afanyar a aixecar la mà.

—Això és impossible —va dir—. Com pots exterminar deu milions de persones sense que ningú se n’adoni?

—Exacte —va fer el Brad, el noi que s’havia ficat amb el Robert Billings abans de començar la classe—. No pot ser.

Era evident que el documental havia deixat afectada una part considerable de la classe. El Ben se’n va felicitar. Li agradava veure’ls interessats per alguna cosa.

—Bé —els va respondre—, l’únic que us puc dir és que, després de la guerra, els alemanys van dir que ells no sabien res ni dels camps de concentració ni de l’extermini.

Aquí va aixecar la mà la Laurie Saunders.

—Però té raó l’Eric —va replicar—. Com es van poder quedar tan amples mentre els nazis exterminaven la gent del seu voltant i com van poder dir que no en sabien res? Com van poder fer una cosa així? Com van poder dir una cosa així?

—Jo l’únic que us puc dir —va insistir el Ben— és que els nazis estaven molt ben organitzats i que la gent els tenia por. El comportament de la resta de la població alemanya és un misteri... Per què no van intentar aturar-ho? Com van ser capaços de dir que ells no en sabien res? La resposta no la sabem.

L’Eric tornava a tenir la mà aixecada.

—Jo el que tinc molt clar és que no deixaria mai que una minoria així manés sobre la majoria.

—I tant! —el va secundar el Brad—. Jo no faig veure que no sento ni veig res perquè un parell de nazis em vulguin espantar.

Hi havia més mans alçades per intervenir, però el Ben no va tenir temps de donar-los la paraula perquè va sonar el timbre i es van començar a aixecar tots per sortir.

El David Collins es va posar dret. Tenia un terrabastall a la panxa. Aquell matí s’havia quedat adormit i, per no arribar tard a classe, s’havia hagut de saltar el seu habitual esmorzar de tres plats. Tot i que la pel·lícula que els havia posat el senyor Ross realment l’havia impressionat, no podia deixar de pensar que després venia l’hora de dinar.

Va buscar amb els ulls la Laurie Saunders, la seva nòvia, que encara no s’havia aixecat de la cadira.

—Anem o què, Laurie? —li va dir—. Si no ens afanyem, ja trobarem cua al menjador.

La Laurie li va fer un gest amb la mà perquè anés passant sense ella.

—Ja vindré.

El David va arrufar les celles. No sabia si esperar la nòvia o anar a calmar el terrabastall de l’estómac. Finalment, l’estómac va guanyar i el David va sortir disparat passadís avall.

La Laurie es va aixecar de la cadira i es va quedar mirant el senyor Ross. Ja només quedaven un parell de persones més a classe. Deixant de banda el Robert Billings, que s’estava despertant de la migdiada, eren precisament les que semblaven més commocionades pel que acabaven de veure.

—Em costa de creure que tots els nazis fossin tan cruels —va dir la Laurie al seu professor—. Em costa de creure que algú pugui ser tan cruel.

El Ben va fer que sí amb el cap.

—Després de la guerra, molts nazis van intentar justificar el seu comportament al·legant que ells només complien ordres i que si s’hi haguessin negat els haurien matat a ells també.

La Laurie va fer que no amb el cap.

—No, això no és cap excusa. Podrien haver fugit. Podrien haver-s’hi resistit. Bé tenien ulls i cervell! Bé que podien pensar per ells mateixos! Una ordre d’aquesta mena no l’obeeixes així com així.

—Doncs això és el que ells deien —va replicar el Ben.

La Laurie va tornar a brandar el cap.

—Fa molta angúnia —va dir amb to de disgust—. Molta.

El Ben va assentir.

El Robert Billings estava intentant passar dissimuladament per davant la taula del Ben.

—Robert, espera un moment —li va dir el professor.

El noi es va aturar en sec, però no va ser capaç de mirar-lo a la cara.

—Vols dir que dorms prou, a casa?

El Robert es va limitar a fer que sí amb el cap.

El Ben va deixar anar un sospir. S’havia passat tot el trimestre intentant comunicar-se amb aquell noi. No podia suportar veure com l’assetjaven els seus companys, i el desesperava que no fes cap intent de participar a classe.

—Robert —el va advertir amb to sever—, si no comences a participar a classe, t’hauré de suspendre. A aquest pas no et trauràs el títol.

El Robert se’l va mirar un moment i va tornar a apartar els ulls.

—No tens res a dir? —va preguntar el Ben.

El Robert va arronsar les espatlles.

—Que m’és igual —va fer.

—Què vol dir, que t’és igual?

El Robert va fer unes quantes passes cap a la porta. Era evident que les preguntes l’incomodaven.

—Robert?

El noi es va aturar, però va continuar sense mirar el seu professor.

—Tampoc en trauria res —va remugar.

El Ben no sabia què dir. El Robert era un cas difícil: era el petit de dos germans i vivia rebolcant-se a l’ombra del gran, que havia sigut el model d’alumne perfecte per antonomàsia i l’amo de l’institut. El Jeff Billings havia sigut el millor llançador de la lliga de beisbol de secundària i ara entrenava al planter dels Baltimore Orioles mentre estudiava Medicina quan s’acabava la temporada. A l’escola havia sigut un alumne d’excel·lents que destacava en tot el que feia: la mena de company a qui fins i tot el Ben tenia mania, quan anava a l’institut.

Conscient que no podria competir mai amb els èxits del seu germà, aparentment el Robert havia decidit que era millor no intentar-ho.

—Escolta, Robert —va dir el Ben—. Ningú espera que siguis un altre Jeff Billings. —El Robert se’l va mirar un moment de reüll i es va començar a mossegar nerviosament l’ungla del dit gros—. L’únic que et demanem és que t’hi esforcis.

—Me n’he d’anar —va respondre el noi mirant a terra.

—A mi els esports no m’importen, Robert —va replicar el Ben.

Però el noi ja anava a poc a poc cap a la porta.

3

El David Collins s’havia instal·lat al pati, al costat de la cafeteria. Quan hi va arribar la Laurie, ja s’havia cruspit la meitat del dinar i començava a ser una mica més persona. Mentre mirava com la seva nòvia deixava la safata al seu costat, es va fixar que el Robert Billings anava també cap al pati.

—Ei, mira —li va xiuxiuejar a la Laurie, que ja s’estava asseient.

El Robert sortia de la cafeteria amb la safata, buscant un lloc per seure. Fidel al seu costum, ja havia començat a menjar i es va aturar al pas de la porta amb mig frankfurt sortint-li de la boca.

Va triar una taula on hi havia assegudes dues noies que també anaven a Història amb el senyor Ross, però, així que el Robert hi va posar la safata, es van aixecar i se’n van anar amb el dinar a una altra taula. Ell va fer veure que no se n’adonava.

El David va brandar el cap.

—L’intocable de l’insti —va remugar en veu baixa.

—Tu creus que li passa alguna cosa, realment? —va preguntar la Laurie.

El David es va arronsar d’espatlles.

—No ho sé. Jo el recordo sempre així d’estrany. Esclar que jo segurament també seria estrany, si la gent em tractés d’aquesta manera. Sembla mentida que el seu germà i ell vinguin de la mateixa família.

—T’ho he dit, que la meva mare i la seva es coneixen? —va preguntar la Laurie.

—I alguna vegada han parlat d’ell? —va preguntar també el David.

—No. Però diria que un dia em va dir que li havien fet proves i que té un coeficient intel·lectual normal. Vaja, que no és curtet ni res d’això.

—O sigui, que és raret i prou —va dir el David mentre tornava a concentrar-se en el menjar.

Però la Laurie es limitava a picotejar. Feia cara d’amoïnada.

—Què et passa? —li va preguntar el David.

—La pel·li aquesta, David... —va respondre—. M’ha deixat feta pols. A tu no?

El David va rumiar un moment i finalment va dir:

—Sí, és una cosa horrible que va passar de veritat i m’afecta, esclar que sí. Però fa molt de temps, d’això, Laurie. Per a mi és un episodi de la història. No pots canviar el que va passar.

—Però oblidar-ho tampoc —va replicar la Laurie.

Va tastar un tros d’hamburguesa, va fer una ganyota i la va tornar a deixar a la safata.

—Sí, però no et pots passar la resta de la vida anant pel món feta una merda per això —va dir el David mentre es mirava l’hamburguesa intacta—. Per cert, no te la menjaràs?

La Laurie va fer que no amb el cap. El documental li havia tret la gana.

—Tota teva.

El David se li va menjar l’hamburguesa i en acabat les patates, l’amanida i el gelat. La Laurie se’l mirava com si tingués el cap en un altre lloc.

—Mmm —va fer el David mentre s’eixugava els llavis amb un tovalló.

—Vols alguna cosa més? —va preguntar la Laurie.

—Home, ara que ho dius...

—Ei, està ocupada, aquesta cadira? —va preguntar algú darrere seu.

—Jo ja hi era! —va protestar una altra veu.

El David i la Laurie van aixecar el cap i van veure l’Amy Smith i el Brian Ammon, el quarterback, que venien cap a la seva taula, cadascú des d’una direcció diferent.

—Què vol dir, que ja hi eres? —va preguntar el Brian.

—Vol dir que ho he pensat abans que tu —va replicar l’Amy.

—Pensar-ho no compta —va fer el Brian—. A més, haig de parlar de futbol amb el Dave.

—I jo haig de parlar amb la Laurie —va saltar l’Amy.

—Per què? —va preguntar el Brian.

—Doncs per fer-li companyia mentre vosaltres claveu la tabarra amb el rotllo del futbol.

—Va, pareu, que hi ha lloc per a tots dos —els va interrompre la Laurie.

—Però si aquest parell ocupen el lloc de tres! —va protestar l’Amy assenyalant el Brian i el David amb el cap.

—Ha, ha, que em parteixo! —va remugar el Brian.

El David i la Laurie es van fer a un costat i l’Amy i el Brian es van encabir a l’espai que quedava. Tenia raó l’Amy que només hi havia espai per a tres persones... A més a més, el Brian portava dues safates plenes fins a dalt.

—Però on vas, amb tant de menjar? —va preguntar el David donant-li un copet a l’esquena.

Tot i que era el quarterback de l’equip, el Brian no era un noi gaire corpulent. El David li treia un cap ben bo.

—A veure si m’engreixo una mica —va respondre el Brian mentre començava a devorar—. Necessitaré tot el que peso i més per plantar cara als del Clarkstown, dissabte. Són enormes. Gegants. M’han dit que tenen un linebacker que fa un metre noranta-dos i pesa cent quilos.

—Doncs així no sé per què estàs tan amoïnat —va dir l’Amy—. Si pesa tant no deu poder córrer gaire.

El Brian va posar els ulls en blanc.

—És que ell no ha de córrer, Amy. L’únic que ha de fer és esclafar quarterbacks.

—Teniu alguna possibilitat, dissabte? —va preguntar la Laurie, pensant en la crònica que necessitaven per a El Safareig.

El David es va arronsar d’espatlles:

—No ho sé. L’equip està molt desorganitzat. No tenim gens clar què ha de fer cadascú ni res. La meitat ni tan sols es presenten als entrenaments.

—Ja —va fer el Brian—. L’Schiller, l’entrenador, va dir que fotria fora de l’equip la gent que no vingués als entrenaments, però si ho fes no seríem prou per jugar.

Com que aparentment ningú tenia cap comentari més a fer sobre futbol, el Brian va atacar la segona hamburguesa.

El pensament del David va derivar cap a altres qüestions més urgents.

—Ei, hi ha algú que sigui bo a Càlcul?

—Com és que has agafat Càlcul? —va preguntar l’Amy.

—Es necessita per fer qualsevol enginyeria —va respondre el David.

—I per què no t’esperaves a la universitat? —va preguntar el Brian.

—És que m’han dit que és tan difícil que ho has d’estudiar dos cops, per entendre-ho —va explicar el David—. Així que vaig pensar que ho faria una vegada ara i una altra després.

L’Amy va clavar un cop de colze a la seva amiga.

—Em sembla que tens un nòvio una mica raret —li va dir.

—Parlant de gent rareta... —va xiuxiuejar el Brian assenyalant el Robert Billings amb el cap.

El van mirar tots quatre. El Robert estava assegut tot sol a la seva taula, absort en un còmic de l’Spiderman. Anava movent els llavis mentre llegia i tenia un regalim de quètxup a la barbeta.

—Ho heu vist, que s’ha passat tota la pel·li clapant? —va preguntar el Brian.

—No l’hi recordis a la Laurie —va saltar el David—, que està molt afectada.

—Per què? Per la pel·li? —va preguntar el Brian.

La Laurie va fulminar el David amb la mirada.

—Ho has d’anar explicant a tothom?

—Que no és veritat? —va fer el David.

—Bah, és igual —va replicar la Laurie.

—Jo t’entenc —va intervenir l’Amy—. A mi també m’ha fet molta impressió.

—Ho veus? —va fer la Laurie girant-se cap al David—. No soc l’única que està feta pols.

—Ei, que jo no he dit que no m’hagi afectat —es va defensar el David—. Jo només he dit que és una cosa que va passar. Oblida-te’n. Va passar un cop, el món ha après la lliçó i no tornarà a passar mai més.

—Això espero —va fer la Laurie mentre agafava la safata.

—On vas? —li va preguntar el David.

—Me n’he d’anar a pencar a la revista.

—Espera, que vinc amb tu —va fer l’Amy.

El David i el Brian es van quedar mirant com marxaven.

—Hosti, si que l’ha afectat, no, la pel·li? —va dir el Brian.

—Sí —va fer el David assentint amb el cap—. Aquestes coses sempre se les pren molt a pit.

L’Amy Smith i la Laurie Saunders estaven assegudes al despatx d’El Safareig, parlant. L’Amy no era de la revista, però passava moltes estones a la redacció fent companyia a la Laurie. Com que la porta es podia tancar per dins, l’Amy s’asseia davant de la finestra oberta amb el cigarret a fora i expulsava el fum ben lluny. Si hi entrés algun professor, sempre podria llençar el cigarret i la pudor de tabac seria gairebé indetectable.

—Quin horror de pel·li —va dir l’Amy.

La Laurie va assentir en silenci.

—Que us heu barallat, amb el David? —li va preguntar la seva amiga.

—No, barallar-nos no. —La Laurie no va poder evitar apuntar un somriure—. És que... no ho sé... de vegades sembla que només hi tingui l’esport, al cap.

—Però treu bones notes —va dir l’Amy—. Almenys no és un malalt de l’esport curt de gambals com el Brian.

Es van posar totes dues a riure.

—I com és que vol ser enginyer? —va preguntar llavors l’Amy—. Sona avorridíssim.

—Vol ser enginyer informàtic —va dir la Laurie—. No has vist mai l’ordinador que té a casa? L’ha muntat ell amb un kit.

—Ah, sí? Que estrany, que no m’hi hagi fixat mai! —va exclamar l’Amy, burleta—. Per cert, ja heu decidit què fareu, l’any que ve?

La Laurie va brandar el cap.

—Potser marxarem junts a algun lloc. Depèn d’on ens agafin.

—Els vostres pares deuen estar picant de mans —va dir l’Amy.

Li havia semblat detectar una mica de recança, en el to de la seva amiga. D’ençà que la Laurie havia començat a sortir amb el David que a l’Amy també li havien vingut ganes de sortir amb algun noi de l’equip de futbol. De vegades la feia patir que darrere l’amistat que tenien totes dues no hi pogués haver una mena de competició constant pels nois, les notes, per qui era més popular i per qualsevol cosa per la qual es pogués competir. Per més amigues que fossin, aquella competició constant feia que no acabés de ser una relació realment íntima.

De cop i volta, algú va trucar a la porta i tot seguit va girar el pany per obrir. Van fer un bot totes dues.

—Qui és? —va preguntar la Laurie.

—El director Owens —va respondre una veu greu—. Què hi fa, aquesta porta, tancada?

L’Amy va fer uns ulls com unes taronges, molt espantada. Va deixar caure el cigarret com si li cremés als dits i va començar a remenar la bossa buscant un xiclet o un caramel de menta.

—Ostres, la dec haver tancat sense voler —va respondre la Laurie, nerviosa, mentre anava cap a la porta.

—Doncs obre immediatament!

L’Amy semblava morta de por.

La Laurie se la va mirar amb cara d’impotència i va obrir la porta.

A fora, al passadís, hi havia el Carl Block, el reporter d’investigació d’El Safareig, i l’Alex Cooper, el crític musical, tots dos amb un somriure d’orella a orella.

—Serà possible! —va fer la Laurie, enfadada.

Mentre l’Amy continuava fent cara d’estar a punt de desmaiar-se, els dos bromistes majors de l’escola van entrar al despatx.

El Carl era un noi alt i ros. L’Alex, moreno i rabassut, duia uns auriculars connectats a un petit casset.

—S’està duent a terme alguna activitat il·legal, aquí dins? —va preguntar el Carl tot murri, fent pujar i baixar les celles.

—M’heu fet llençar un cigarret sencer! —es va queixar l’Amy.

—Vaja, vaja! —va exclamar l’Alex, amb cara de desaprovació.

—I què, com va, la revista? —va preguntar el Carl.

—Què vols dir? —va preguntar també la Laurie, exasperada—. Si ni tu ni aquest heu entregat el que teníeu encarregat per a aquest número!

—Ostres! —va fer l’Alex de cop i volta, mirant-se el rellotge i avançant d’esquena cap a la porta—. Ara que ho dius, me n’acabo d’enrecordar que haig d’agafar un avió cap a l’Argentina!

—Ja et porto jo a l’aeroport! —va saltar el Carl, seguint-lo cap a la porta.

La Laurie es va mirar l’Amy i va fer que no amb el cap, desesperada.

—Et juro que els... —va remugar brandant el puny.

4

El Ben Ross tenia com un neguit, però no sabia dir ben bé per què. L’havien deixat intrigat les preguntes que li havien fet els nanos a classe d’Història després de veure la pel·lícula, i tot plegat l’havia fet qüestionar-se algunes coses. Per què no havia sigut capaç de donar una resposta adequada a les seves preguntes? Realment era tan inexplicable, el comportament de la majoria d’alemanys durant el règim nazi?

Aquella tarda, abans de marxar de l’institut, havia passat per la biblioteca i havia agafat una pila de llibres. La Christy, la seva dona, jugava a tenis amb unes amigues, i, per tant, ell tindria una bona estona per reflexionar sense interrupcions. Ara, al cap d’unes quantes hores i després de consultar uns quants llibres, començava a sospitar que la resposta de debò no la trobaria escrita enlloc. Allò el va fer rumiar molt. Era una d’aquelles coses que els historiadors sabien que no es podien explicar amb paraules? Era una d’aquelles coses que només podies entendre si les havies viscudes? En aquest cas, era possible recrear una situació semblant?

La idea el va deixar molt intrigat. I si —«és només un suposar», va pensar— agafés una hora, o potser dues, i provés un experiment? I si intentés que els seus estudiants tinguessin una mostra, un tastet, de com devia ser la vida a l’Alemanya nazi? Si trobés la manera de fer-ho, si se li acudís com dur a terme aquell experiment, estava segur que aconseguiria que als seus alumnes els quedés més gravat allò que no pas qualsevol explicació escrita en un llibre. Almenys valia la pena intentar-ho.

Aquella nit, la Christy Ross no va tornar fins a les onze tocades. Després del partit de tenis havia sortit a sopar amb una amiga. Quan va entrar a casa, es va trobar el seu marit assegut a la taula de la cuina, envoltat de llibres.

—Que fas deures?

—Segons com es miri, sí —va respondre el Ben Ross sense aixecar la vista del paper.

La Christy va veure, damunt d’un dels llibres, un got i un plat buit amb unes quantes engrunes aparentment d’un entrepà.

—Bé, almenys t’has enrecordat d’alimentar-te —va dir mentre agafava el plat i el posava a l’aigüera.

El seu marit va continuar amb el nas a dins del llibre, en silenci.

—No t’estàs morint de ganes de saber de quant ha sigut la pallissa que li he clavat avui a la Betty Lewis? —va fer, irònica.

El Ben va aixecar el cap.

—Què?

—Que avui he guanyat la Betty Lewis —li va dir la Christy.

El seu marit se la va mirar com si no sabés de què li parlava. La Christy es va posar a riure.

—La Betty Lewis! Sí, home, aquella que no li havia guanyat mai més de dos jocs en un set! Doncs avui me l’he repassat! En dos sets! Sis a quatre i set a cinc.

—Caram, molt bé! —va dir el Ben, amb una expressió absent, aixecant només un moment els ulls del llibre.

Una altra persona potser s’hauria ofès, per aquella aparent falta d’interès, però no era el cas de la Christy. Sabia com s’implicava el Ben en qualsevol cosa que feia. Més que implicar-se, s’hi ficava tant que tenia tendència a oblidar-se del món. Encara recordava l’obsessió que li havia agafat amb els indis americans quan feia el postgrau. Va viure durant mesos tan immers en els indis que es va oblidar de tota la resta. Els caps de setmana se n’anava a visitar reserves índies o es passava hores i hores buscant llibres en biblioteques plenes de pols. Fins i tot convidava indis a sopar a casa i portava mocassins de pell de daina! Hi havia matins que la Christy es llevava preguntant-se si no se’l trobaria posant-se les pintures de guerra.

No hi havia res a fer: era la seva manera de ser. Un estiu, la Christy li va ensenyar a jugar al bridge i al cap d’un mes ja jugava millor que ella i l’estava fent parar boja perquè volia jugar al bridge a totes les hores del dia. No li va passar la dèria fins que va guanyar un torneig local i es va quedar sense adversaris del seu nivell. De vegades feia por i tot, veure com es llançava en cos i ànima a cada nova aventura.

La Christy va mirar l’estesa de llibres que hi havia damunt la taula de la cuina i va sospirar.

—De què va, aquesta vegada? —va preguntar—. Un altre cop els indis? Astronomia? El comportament de les orques?

Quan va veure que el seu marit no es dignava a contestar, va agafar un parell de llibres.

—Ascens i declivi del Tercer Reich? Les Joventuts Hitlerianes? —va fer arrufant les celles—. A què et dediques, a empollar per treure’t el títol de dictador?

—No té cap gràcia —va remugar el Ben, sense aixecar el cap.

—Mira, en això sí que tens tota la raó —va admetre la Christy.

El Ben Ross es va arrepapar a la cadira i va mirar la seva dona.

—Avui, una de les meves alumnes m’ha fet una pregunta i no l’hi he sabut respondre.

—I això què té d’estrany?

—És que jo crec que no he vist mai la resposta escrita enlloc —va respondre el Ben—, i potser és una resposta que han de trobar ells pel seu compte.

La Christy Ross va fer que sí amb el cap.

—Ja veig que la nit serà llarga! —va replicar—. Només et recordo que demà has d’estar prou despert per passar-te tot el dia donant classe.

—Ja ho sé, ja ho sé —va fer el seu marit assentint amb el cap.

La Christy Ross es va inclinar per fer-li un petó al front.

—Intenta no despertar-me... Suposant que aquesta nit et fiquis al llit, esclar.

5

L’endemà, els alumnes van anar arribant a classe amb tota la parsimònia, com sempre. Alguns s’asseien directament i altres es quedaven drets, xerrant. El Robert Billings era a tocar de la finestra, vinga a fer nusos al cordó de la persiana. El Brad, que no es cansava mai de martiritzar-lo, va passar pel seu costat, li va donar un copet a l’esquena i li va enganxar a la camisa un paperet que deia «soc un mitja merda».

Semblava un dia típic a classe d’Història, fins que els nanos es van adonar que el professor havia escrit a la pissarra amb lletres molt grosses: «LA DISCIPLINA FA LA FORÇA».

—I això què se suposa que vol dir? —va preguntar algú.

—Ja us ho explicaré quan estigueu tots asseguts —va respondre el Ben Ross.

Quan va estar tothom a lloc, va començar la classe:

—Avui us parlaré de la disciplina.

Es va alçar un murmuri col·lectiu de desaprovació. Amb segons quins professors ja hi comptaven, que la classe seria una tabarra, però, en general, tothom sabia que les classes del Ross no estaven malament; és a dir, que no els clavaria un rotllo absurd sobre disciplina, per exemple.

—No us precipiteu! —els va dir el Ben—. Abans d’opinar, doneu-me una oportunitat. Pot ser interessant.

—Interessantíssim —va dir algú.

—Doncs, sí. Interessantíssim —va insistir el Ben—. Quan dic «disciplina», en el fons m’estic referint al poder —va fer serrant el puny per donar-hi més èmfasi—. I també a l’èxit. A l’èxit a través de la disciplina. Hi ha algú, en aquesta classe, a qui no li interessin gens ni el poder ni l’èxit?

—Al Robert, segurament —va dir el Brad.

Es van sentir algunes rialles.

—A veure —va continuar el Ben—, David, Brian, Eric, vosaltres jugueu a futbol, i sabeu que per guanyar cal disciplina.

—Deu ser per això que fa dos anys que no guanyem ni un partit —va saltar l’Eric.

Es va alçar una rialla general i el professor va trigar una estona a fer-los callar un altre cop.

—Escolteu... —va fer assenyalant una alumna pèl-roja i molt guapa que seia més dreta que la resta—. Andrea, tu fas ballet. Oi que els ballarins han d’assajar moltíssimes hores, per ser bons?

La noia va fer que sí amb el cap i el Ross va dir a tota la classe:

—Això és així amb qualsevol art. Amb la pintura, l’escriptura, la música... per dominar-les calen anys i anys de molta feina i disciplina. Molta feina, molta disciplina i molt de control.

—I què? —va preguntar un alumne que seia completament arrepapat a la cadira.

—Com, que què? —va fer el Ben—. Precisament és això, el que us vull ensenyar. Suposem que aconsegueixo demostrar-vos que es pot crear poder a través de la disciplina. Suposem que ho poguéssim fer aquí, en aquesta aula. Què me’n diríeu?

El Ross s’esperava una altra brometa i es va quedar parat que ningú en fes cap. Els seus alumnes començaven a semblar encuriosits i interessats. El Ben va anar cap a la seva taula, va agafar la cadira i la va posar davant de tota la classe perquè tothom la pogués veure bé.

—Molt bé —va dir—: la disciplina comença amb la postura. Amy, vine un moment.

Quan l’Amy es va aixecar, el Brian va remugar:

—La favorita del profe.

Normalment, amb això ja n’hi hauria hagut prou perquè s’alcés una rialla general, però només es van sentir uns quants riures ofegats. La resta van ignorar el comentari. Tothom tenia curiositat per saber quina en duia de cap el seu professor.

L’Amy es va asseure a la cadira i el Ben li va indicar com ho havia de fer.

—Posa’t les mans als ronyons i col·loca la columna ben recta. No notes que respires millor?

Molts van imitar la posició que havia adoptat l’Amy. S’havien assegut més drets, però s’ho continuaven prenent a broma. El següent a fer-se el graciós va ser el David.

—Però això és Història, o m’he ficat per error a classe d’Educació Física? —va preguntar.

Un parell d’alumnes li van riure la gràcia, però van continuar intentant millorar la postura.

—Va, vinga, David —va replicar el Ben—. Intenta-ho. Ja hem sentit prou gracietes.

Tot i que rondinant, el David va redreçar l’esquena. Mentrestant el seu professor recorria tot el passadís vigilant que tothom estigués ben assegut. Era impressionant, va pensar el Ross. Per la raó que fos, havia aconseguit captar el seu interès! Fins i tot el del Robert!

—Nois —va anunciar—, vull que tothom es fixi en les cames del Robert, ben paral·leles. Té els turmells junts, els genolls plegats en un angle de noranta graus... Mireu que dreta que té l’esquena. La barbeta endins, el cap ben alt... Molt bé, Robert.

El Robert, el friqui de la classe, es va mirar un moment el professor i va apuntar un mig somriure sense desfer la postura, mentre uns quants companys intentaven imitar-lo.

El Ben va tornar cap a la pissarra.

—Molt bé. Ara vull que us aixequeu tots i camineu per la classe. Quan jo doni l’ordre, vull que cadascú torni ràpidament a la seva cadira i adopti la posició correcta. Vinga, tothom dempeus!

Els alumnes es van posar drets i van començar a voltar per l’aula. El Ben era conscient que no ho podia allargar gaire, perquè, si no, deixarien d’estar concentrats en el que estaven fent, així que de seguida va dir:

—Seieu!

Tothom es va afanyar a tornar a la cadira entre empentes, ensopegades i exclamacions. Es van sentir unes quantes rialles, però van quedar ofegades pel soroll de les potes de les cadires esgarrapant el terra.

Dret davant de la pissarra, el Ben va fer que no amb el cap.

—No havia vist mai un merder tan gran. No estem jugant al joc de la cadira, nois, estem fent un experiment