Галина Максимчук-Атаманюк
Щаслива доля

Розділ 1

Вона бігла по дорозі не знаючи і не бачачи куди, оббиваючи ноги об гостре каміння, але болю не відчувала, тому що її думки, все її єство було заповнене іншим почуттям. Так, саме сьогодні вона відчула страшенну ненависть до життя, до всього світу, до людей і їй захотілось втекти подалі від цього всього, подалі – де її ніхто не побачить, де ніхто не образить, де ніхто більше не обдурить. Їй більше не хотілось нікого бачити, ні з ким спілкуватись, вона більше нікому не вірила. Так, життя жорстоке, але чому, чому саме з нею це сталося, чому саме вона стала жертвою, невже це справді доля, жорстока доля…

Сьогодні мало відбутися її весілля, найщасливіший день в житті кожної дівчини, вона так довго його чекала, мріяла як надягне своє прекрасне весільне плаття, як танцюватиме перед дзеркалом і всі будуть милуватися нею і говорити їй, яка вона прекрасна наречена. Так, найщасливіший день, але чому він так поступив, чому?!

Вона сиділа на березі річки, опустивши ноги в холодну воду, кров все ще сочилася з ран, тепер біль була вже відчутна, але серце боліло сильніше, душа боліла. Дівчині хотілося плакати, але щось підступило до горла і не дозволяло їй заплакати, вона хотіла кричати, але знесилена від бігу і болю просто дивилась в темну глибину води. Глибина манила, вода мирно дзюрчала і це трохи заспокоїло її, нарешті вона змогла прийти трохи до себе. Тепер в її голові думки прояснилися, і дівчина почала обдумувати як краще поступити в її ситуації. Ні, вона не хоче, щоб її жаліли, щоб їй співчували – це їй зовсім не потрібно, треба поїхати з цього села, ненадовго, можливо на деякий час, щоб це все забулося, щоб люди переговорили і забули про цю історію, як і про всі інші випадки, які бувають в житті, про які деякий час говорять, а потім забувають. Так, саме так вона і зробить, поїде кудись подалі звідси, туди де її ніхто не знає.

Дорогою до дому вона йшла повільніше не так, як кілька годин тому, добре, що вже стемніло і ніхто її не помітить, прохолодне повітря ночі давало їй сил і вона йшла не відчуваючи болю в ногах, тепер їй було шкода, що вона так себе повела, адже могла по іншому, могла розсміятися йому в обличчя, могла сказати, що вся ця затія з весіллям це розіграш, це її жарт, що вона все про нього знала і їй захотілося просто його провчити. Тепер вже пізно жаліти, що зроблено, те зроблено. Щоб нікого не розбудити вона тихо ввійшла в будинок, так само тихо зібрала речі і переодяглась, і ось вона на вокзалі, на щастя тут не було людно, кілька пізніх подорожуючих дрімали на лавці, добре що в неї були білети до Тернополя, на нічний рейс, вони мали їхати у весільну подорож до Одеси. Вона згадала як напередодні вони весело сперечались чим краще добиратися, вона хотіла автобусом, щоб швидше, а він сказав, що поїздом цікавіше, тому що в них буде більше часу, щоб побути разом, тому що він довго її не бачив і хотів би цілу ніч тримати її в своїх обіймах. Як це здавалося вчора романтично, адже вона його кохала, а сьогодні вона ладна була задушити його власними руками, чому?! Невже справді від любові до ненависті один крок, невже вона перестала його любити за одну коротку мить? Та ні не коротку, вона бачила, що він з самого ранку сам не свій, вона відчувала що щось сталося, але їй не хотілося псувати собі цей щасливий день, тому що це її день, всі мали поклонятися їй, говорити компліменти, радіти разом з нею, як егоїстично з її сторони, але хіба не всі наречені такі – егоїстки.

Їй не судилося стати щасливою нареченою, мама сказала, що це прокляття, яким колись прокляли її дитину, вона плакала і просила його не робити боляче її дочці, а він жорстоко відштовхнув маму і пішов геть з дому. Чому він так повівся, навіщо так довго обманював її, казав, що любить безтямно, що вона робить його найщасливішим чоловіком на землі, що заради неї він переїде з міста, вони будуть разом і ніхто і ніщо не помішає їхньому щастю, тепер вона зрозуміла, що все те було обманом, що він хотів використати її, щоб отримати те що належало їй, і вигородити себе, щоб та інша зрозуміла, що він одружений і вона немає ніяких прав на нього, але чому він обрав саме її, хіба мало інших жінок?

В той вечір він стояв перед нею на колінах просив простити її, казав, що справді кохає тільки її одну і жодна жінка йому не потрібна, що та інша була хвилинним потягом, що тоді був п’яним і не пам’ятає як все сталося. Він просив простити його ще тому, що вони вже одружені і дороги назад немає, вона його дружина і повинна виконати свій подружній обов’язок, саме це найбільше роздратувало її, але й заставило прийти до себе, вона відштовхнула його і сказала, що про те що вони одружились напередодні ще ніхто не знає і що їхній шлюб не церковний, а цивільний і його легко можна буде розірвати, подавши на розлучення, причин для цього тепер знайшлося багато, вона кричала на нього так ніби він був для неї найлютішим ворогом, їй захотілося вхопити найважчий предмет у кімнаті і вдарити його, тепер вона відчула, що таке справжня ненависть, коли він схопив її вона щосили вдарила його в обличчя і вибігла з дому.

Розділ 2

Тільки тепер вона зрозуміла, що то були емоції, що вона сильна вольова людина повела себе як слабка жінка, але вона й була насправді жінкою, слабкою жінкою, яку зрадив коханий.

Сівши в поїзд Юля постаралась розслабитись і забути про свій біль, вона закрила очі і спробувала заснути.

– 

Біля вас вільно? – чоловічий голос заставив її проснутись, вона відкрила очі і враз її охопила паніка, перед нею стояв Андрій, її старий знайомий, її перше кохання, але чому він так на неї дивиться, невже він її не впізнав, невже ті жахливі кілька годин її так змінили, що він її не впізнав.

– 

Вільно, – відповіла Юля, підсунувшись ближче до вікна і Андрій сів біля неї, здавалося він більше не дивився на неї, а вона крадькома позирала на нього, а він змужнів, виразне вольове обличчя, карі очі, які колись посміхались їй, ніжні чуттєві губи, вона враз пригадала, як вони колись вперше поцілувались – це був прекрасний поцілунок, ніжний і чуттєвий, вона пригадала, як Андрій підійшов до неї, поглянув в очі, взяв її руки в свої і поцілував…

– 

Я вийду ненадовго, мені потрібно купити сигарет, ви не подивитесь за моїми речами, – поглянувши на неї звернувся Андрій, Юля стрепенулась і злегка почервоніла, їй здалося, що він помітив, як відверто вона його роздивлялась, але все ж відповіла:

– 

Добре я пригляну за вашим багажем.

– 

Може й вам щось купити, ви тільки скажіть, – він посміхнувся і Юлі на мить здалося, що він згадав її, але чому він звертається до неї на Ви, невже їй справді це здалося, ні він не впізнає її:

– 

Якщо вам не важко купіть мені сік персиковий або апельсиновий.

– 

Мені не важко, – відповів Андрій і направився до виходу, вона поглянула в вікно на нього, а він не змінився все так же гарно виглядає, та ж легка хода і таж звичка на ходу поправляти волосся, його чорне кучеряве волосся, їй згадалося як колись вона ніжно гладила це волосся, яке воно приємне на дотик, як ніжно

Андрій її обнімав, а вона запускала руки в його кучері і ніжно перебирала їх… На неї нахлинули спогади з її минулого, ось Андрій бере пляшку шампанського і весело говорить, що їм сьогодні треба відмітити круглу дату їхнього знайомства, він обіймає її за талію і вони сміючись направляються до моря. Ніжні хвилі гладять її ноги, вона дивиться на свого коханого, він купається і просить, щоб вона йшла до нього, Юля відмовляється, а він виходить з води і направляється до неї, передчуваючи, що зараз буде, Юля схоплюється на ноги і починає бігти від нього, але Андрій наздоганяє її, він підхоплює її на руки і несе до води, Юля кричить і б’є його, а він не звертає на це уваги і ось вона по пояс у воді, вони починають сміятись і хлюпатись водою. Андрій підходить ближче обіймає її і його ніжні чуттєві губи починають наближатись до неї, вона закриває очі і підставляє своє обличчя на зустріч поцілунку, їхні губи злились в довгому, ніжному цілунку, вона затремтіла і відчула, як її тіло наповнюється бажанням, він продовжує її цілувати, а його руки ніжно ковзають по її тілі, ось він торкнувся її грудей, дивне почуття, вона напряглась, він почав ніжно гладити її , відчуваючи, як хвиля бажання наповнює їх обох, вона його хоче, і як сильно хоче її він. Вони лягли на пісок і він продовжуючи свої ласки, цілував її все настирливіше, вона ніжно відкликалась, даруючи йому свою любов, їхні тіла злилися і хвиля блаженства захлинула їх, двох закоханих…

– 

Ви тут не скучаєте без мене? Ось ваш сік, нажаль персикового або апельсинового не було, я взяв яблучний, думаю він вам сподобається…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.