MUDANCES

| Llibre local = Lector compromès
| Aquest és un llibre publicat amb el segell Llibre Local, que garanteix que el 100% de l’elaboració —des del disseny fins a la impressió— s’ha dut a terme per professionals i empreses catalanes. Visita llibrelocal.cat per conèixer millor aquesta iniciativa.

Primera edició: febrer del 2019

Segona edició: març del 2019

© del text: Gemma Sardà

© d’aquesta edició: Editorial Comanegra

Editorial Comanegra

Consell de Cent, 159

08015 Barcelona

www.comanegra.com

Edició: Jordi Puig

Revisió de proves: Gemma Garrigosa

Disseny de col·lecció: Virgínia Pol

Maquetació: Virgínia Pol

Producción de l’ePub: booqlab

ISBN: 978-84-18857-12-6

Tots els drets reservats als titulars dels copyright.

GEMMA SARDÀ

MUDANCES

Taula

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Al Magí

1

Com cada primer dijous de mes des de fa un segle, en Marcel espera que la Rosa torni a casa amb la capsa de cucs. A ella no li fa res anar-los a comprar. Sortint de la feina, li agrada baixar fins a la Ribera, recollir el paquet a la botiga de pesca, passar per la pastisseria i tornar a peu cap a casa. I l’endemà al vespre, mes rere mes, en Marcel seguirà el seu ritual d'anar-se'n tot sol a l’escullera. Desemboira, diu. L’aire de mar desemboira.

En Marcel posa un cedé de Thelonius Monk a l’equip de música de la saleta. El mateix que va estar escoltant ahir. Quan va començar a comprar compactes, es va endur la col·lecció de vinils a la torre. I el tocadiscos. Al segon tema apuja el volum per sentir-lo des de la cuina mentre fa el sopar. Tria un parell de patates del cistell i treu la bossa de mongeta tendra de la nevera. Deixa els ous fora també. Talla les cues de les mongetes i en fa tres trossos de cadascuna. Fa dos mesos que s’ha jubilat, ha traspassat el taller de rellotger. Encara no sap ben bé si ho enyora. Ara té tot el temps lliure del món, però continua anant a pescar el primer divendres de mes, sigui festiu o feiner.

Si no obrissis el taller els dissabtes al matí, divendres al vespre ja podríem marxar cap a la torre i l’endemà ja ens llevaríem allà i sembla que així allargues més, li ha retret la Rosa a en Marcel mil vegades. Però ell vetllava per les veïnes del barri que dissabte al matí havien de canviar la pila del rellotge. Anaven a plaça i aprofitaven per passar per cal rellotger. Per vendre una corretja i canviar dues piles, t’hi has d’estar fent guàrdia com si fos un hospital d’urgències?

Potser no que no troba a faltar la feina, però el que sí que ha notat és que la Rosa està diferent. Sembla que li faci nosa. M’hauré de fer fonedís, anar més a passeig, a fer un cafè o a la biblioteca per no ensopegar amb ella a cada moment. Està neguitosa. Tampoc no se li ha posat bé que en Lluís, el nen, s’hagi instal·lat a casa de ma mare a París. El nen que ha acabat la universitat i el doctorat i que no deixarà mai de ser el nen. Mira, menys feina, va dir la Rosa, amb un deix d’emprenyada quan els ho va fer saber. Tot plegat, ara té més temps per rumiar i això no pot dur res de bo, li sembla a en Marcel. Segons de quina lluna vingui avui, li demanaré si li passa res.

Quan en Marcel omple l’olla d’aigua i engega el foc per coure la verdura, la Rosa es planta a la plaça de les Olles a comprar l’esquer. La porta de fusta grinyola, la campaneta avisa i un cop dins de la botiga es troba envoltada de canyes dretes per tot arreu.

—Bona tarda. Vostè em coneix, oi?

—I tant que sí. Bona tarda. Posarem el de sempre?

—Goiti, miri’m bé perquè no em tornarà a veure.

La Rosa, amb la determinació que li puja cames amunt fins al pit, respira fondo i es pica les galtes perquè l’home de la bata que l’està despatxant des de l’altra banda del taulell s’hi fixi bé. I allarga el coll. No la tornarà a veure mai més.

—Tal com l’hi dic. Faci’m el paquetet de sempre que ja m’ha vist prou.

Tanca la porta de la botiga d’una revolada i la campaneta diu que sí, que aquest vespre entre la mongeta tendra i la truita li dirà a en Marcel que s’ha acabat, que cadascú per ell.

Arriba a casa amb els cucs, la barra de pa i un braç de gitano. Tampoc no cal acabar malament. La gent civilitzada es pot separar amb un tall de pastís i una copeta de malvasia, ha pensat pel camí. En Marcel està parant taula. La Rosa deixa la capsa de cucs davant del plat d’ell. Es posa el davantal i fa un parell de truites. Ella hi té més traça, sempre les fa ella. Les posa totes dues en un plat i cap a taula. En Marcel aixafa la mongeta tendra i la patata amb la forquilla. És especialista a fer un turó de verdura que va llaurant com si a la mà tingués un rasclet de jardí zen. La humitat traspassa el cartró i taca les estovalles.

—Ja no puc més. Cada dia em fan més angúnia aquests cucs fastigosos.

—I ara què t’agafa? —La Rosa calla.— Ja els aniré a comprar jo si no t’agrada.

—Sempre m’han fet fàstic. I ja no vull viure més amb tu.

Ha quedat descol·locat, però ni la veu no li tremola.

—Veig que ja no parlem dels cucs. —En Marcel continua fent ratlles al turó verd.— Que et passa res? Que t’he fet res?

—Doncs sí, mira, que estic avorrida.

La Rosa se’l mira i no li diu que el que passa és que està tipa de veure’l. Que d’ençà que t’has jubilat, tot el dia que topo amb tu. Que el nen s’està amb ta mare, estudiant o ves a saber què, i no truca mai. Que jo també vull plegar de la feina, que ja en tinc prou. Aviam si m’arreglen els números i toco el dos i canvio d’escenari i de personatges. Vol que corri l’aire. Té molta feina per fer. O s’ho pensa. Coses noves. Encara no les sé, però això rai, tot és posar-s’hi.

No li ve pas d’avui tot això. S’ha anat avorrint, ho pensava i no ho deia. Li falten dos anys per a la jubilació. Treballa a les tardes al despatx d’uns advocats. Paperassa, rebre visites, atendre trucades. Fa trenta anys. S’ha aturat a mirar enrere i de tot ja fa molt de temps. Ben casada, sí. Amb el fill criat, sí senyora, però de principi d’any que li ha marxat a París. Potser va ser això el que li va encendre la llumeta. S’ha de poder començar de zero. En qualsevol moment. Qui ho diu, que no? Ara, per exemple, sembla un bon moment. Està avorrida de la feina, del marit, de viure sempre al mateix pis, al mateix Eixample de la mateixa ciutat. Del mateix marit. De què et queixes si no et falta res, li diran les amigues del bus. No et falta res, no et falta res... aquesta és la clau de la gàbia. N’està tipa, potser d’ella mateixa. Cada dia el mateix autobús, a la mateixa hora, idèntic recorregut, el conductor que saluda i la colleta que cada dia hi coincideixen. Quatre dones que van pujant en parades diferents del mateix trajecte. Primer un gest de reconeixement, després és maco aquest conductor, és dels que et veuen que vens corrent i s’esperen. Sí, perquè n’hi ha un al vespre que no diu mai ni ase ni bèstia. Que tampoc no costa tant. I a partir d’aquí, bona tarda. I què, com va? I se n’hi afegeix una altra. Sempre agafeu aquest, oi? Sí, ara amb les obres han canviat la parada de lloc i em queda més lluny. I així fins que es van ajuntar quatre dones atrafegades que van començar parlant del conductor i ara ja se saben el nom dels fills, dels marits i si tenen pedres al ronyó. Tot el dia amb el coet al cul, però fan un sopar per Nadal i un a l’estiu, abans de les vacances.

—Si plego ara, em quedarà una pensió més justeta, prou per espavilar-me.

Va embalada. Ha dit el que em penso que ha dit? Callen tots dos. Ella se’l mira fixament per veure com reacciona. En Marcel no diu res. Agafa els cucs i se’ls endú per desar-los a la bossa d’anar a pescar. Han quedat serradures sobre la taula. S’acabaran barrejant amb les molles de pa. Torna a taula i, davant del que sap que serà inevitable, diu suau:

—Fes, dona, fes.

S’acaben la truita alhora, en silenci. Amb la petjada humida dels cucs al davant. La Rosa mira l’hora al rellotge del bufet i ell reprèn la conversa:

—Per mi no t’amoïnis. Fes el que hagis de fer.

Un tall de braç de nata per a cadascú en els plats de festa.

—Treu la malvasia, Marcel. I les copes.

De quan es van casar només queden aquestes dues copes. Per quan tenen gent en van comprar unes de més modernes a l’Ikea. Les de floretes s’han anat trencant.

—Què celebrem? —diu en Marcel de bon rotllo, per no fer sang. I ja té el cap a l’escullera, demà. L’aire de mar desemboira.

2

—Ei, noies, que us haig de dir una cosa.

L’Arnau crida les noies del pis perquè vagin a la saleta. La Lívia és a la cuina i treu el cap:

—Ha de ser ara? —arrossega les paraules.

—Va, sí, veniu!

—Ja va —remuga la Lívia. Avui és el seu aniversari i s’estava preparant el seu banquet particular per celebrar els vint-i-sis. Tapa la plata de sushi per a dos que s’ha comprat, l’special festival sushi for two, un dia és un dia!, amb un cop sec de mà de morter recol·loca la xapa de les dues cerveses que acabava d’obrir, ho torna tot a la nevera i truca a la porta de l’habitació de l’Aina.

—Ei, que l’Arnau no sé què diu que vol.

L’Aina es treu els auriculars, apila els apunts a un costat de la taula i va cap a la saleta. L’Arnau ha endreçat els coixins que hi havia per terra, ha estirat el pareo d’elefants que cobreix el sofà, ha posat un bol de patates de bossa al centre i destapa tres cerveses.

—Nenes, que us haig de dir una cosa.

Tants preparatius, xungo, pensa la Lívia, i diu:

—Va, dispara!

—Uix, que emocionant —deixa anar l’Aina, que ja ha fet un glop de cervesa.

L’Arnau ni beu ni menja. Mira a terra, pica un coixí, belluga el bol de patates per acosta’ls-hi.

—Arnau, és per avui o què? —hi torna la Lívia.

—Sí, va, és que d’una banda estic content i de l’altra em fa pal. Però va sí...

—Sí, què?, pesat.

—Que marxo del pis. Que foto el camp. Que me’n vaig a Nova Zelanda. Que aquí no hi ha curro ni res i que me’n vaig a collir kiwis a Nova Zelanda.

La Lívia fa ah, mira, i l’Aina queda callada com una morta. L’Arnau, com que ja ha tret el tap, engega.

—Faré surf, escalada, barranquisme, esquiaré...

—I colliràs kiwis —diu la Lívia com per dir alguna cosa.

L’Aina escura l’ampolla. No ha dit ni piu. I pensa que si no ho diu ara, encara li costarà més. I se li escapen els pensaments en veu alta:

—No ho tinc acabat de lligar, però sí, gairebé és segur. La setmana que ve m’ho confirmen, només falta un tràmit, però sí, es pot dir que ja està, de fet m’han dit que ja puc començar a buscar allotjament, que la beca és meva, és per començar al setembre, però ja aniria tirant cap allà, acabo el curs aquí i ja vaig cap allà i aprofito per voltar una mica pel país abans no comenci les classes. I em situo i tal.

—I tal, vol dir que també fots el camp? —escup la Lívia.

—Collons, sembla que ens haguem posat d’acord, eh? —riu l’Arnau de nervis.

—Ei, Lívia, que no, eh?, que no ens hem posat d’acord. Que jo em volia esperar uns dies per dir-ho, però, esclar, si t’has de posar a buscar gent per al pis, mira, que així ja ho saps.

La Lívia no és de quedar bé i s’aixeca d’una revolada.

—Vaig a sopar, que tinc gana.

Des de la cuina sent l’Arnau i l’Aina:

—No et deixarem penjada.

—No, no, t’ajudarem a buscar nous companys.

—El pis és gran, té molta claror, està al rovell de l’ou de Gràcia.

—Sí, sí, no et costarà gens, ja ho veuràs.

—I on te’n vas, tu?

—A Berlín, és una beca per fer el doctorat. Jo puc penjar anuncis a la facultat i farem entrevistes als candidats, eh, Lívia? —L’Aina afluixa el to de veu i torna cap a l’Arnau:— Per estudiar els inicis de la medicina en els papirs egipcis. És que tu també, Arnau, ho has deixat anar així, pam, sense anestèsia.

—I tu, què?, que les mòmies ja t’esperen i no deies res.

—Que no són mòmies, hòstia. Sembla que no sàpigues com és, que és especial, la Lívia.

Jo no penso entrevistar ningú, rondina la Lívia mentre porta la plata de special sushi festival for two cap a l’habitació i se li fan nusos al cap, dins del cap. El que sent de fora, les veus de la saleta de t’ajudarem a trobar nous companys, s’enreda amb el que sent per dins, una muntanya, se’m fa una muntanya conèixer gent nova, sempre igual, sempre començant de zero, un altre cop, és el meu aniversari, aneu tots a la merda.

S’instal·la al terra del quarto. La plata, els bastonets i dues ampolles de Sapporo per beure a morro. Seu sobre un coixí pla i col·loca la safata damunt d’un pedestal que ha fet amb llibres com si fossin maons. La plata és de plàstic i té tot de compartiments per a les diferents varietats de muntanyetes d’arròs coronades per un tall de peix rosat, un de vermellós, un llagostí arrebossat, embolcalls d’algues i un compartiment buit per posar-hi la soja i sucar. Posa música sense lletra per desfer els nusos.

Sempre està sola pel seu aniversari, però sempre hi ha menjar per a dos. D’ençà que no hi ha la mare. El primer aniversari sense la mare, l’àvia se’n va oblidar. Ai, nina, em sap greu, són tantes coses, i goita... que ahir no hi vaig pensar, em va ben marxar del cap, però diumenge et faré el teu plat preferit i ho celebrarem. Amb la setmanada es va comprar dos dònuts i se’ls va menjar mossegant-ne ara un ara l’altre. Asseguda al terra de l’habitació. Diumenge l’àvia li va fer ous ferrats amb patates rosses, però ella ja ho havia celebrat.

Dubta si deixar per al final el llagostí o el maki de cranc. Les peces estan duplicades i col·locades simètricament als calaixets. Ara una de salmó d’aquesta banda, suca a la soja, regalima, i ara la de salmó de l’altra banda, suca. Costa de decidir si és més bo el maki de cranc o el llagostí. Un glop d’una birra, un glop de l’altra. I si ara marxen aquest parell, qui es menjarà tots els tàpers de llenties que vaig fer ahir i vaig congelar? Per acabar es guarda el llagostí, que té aquell punt cruixent.

3

—Què diu, que t’has separat? Així que en Marcel posa un peu a La Pansa li cau el xàfec a sobre. Ha arribat aquest matí al poble. Ha decidit instal·lar-se a la torre i que la Rosa es quedi al pis de Barcelona. És el més pràctic. Aquí hi té roba i les quatre coses que necessita, no li cal res més. Entra al cafè i des de la taula del fons en Jaume tira carta i deixa anar un dard de veu enrogallada:

—Te n’has buscat una de més jove o què, torero?

En Marcel demana un cafè amb gotes a la barra, agafa una cadira i s’asseu a la taula on en Jaume i els altres juguen al truc.

La Nati li porta el cafè i li passa la mà per l’espatlla.

—Què ha passat, Marcel? Que és de debò que t’has separat?

—M’han separat, més aviat.

—Ui, sí, mi-te’l, el sant, ell que no ha trencat mai un plat —s’hi afegeix en Sendo.

—Ha anat així, que m’ho he trobat. Jo no hi he tingut res a veure.

—Pobrissó, alguna en deus haver fet. Una de ben grossa... que hagis fet emprenyar la mestressa. Perquè diu que ha sigut ella que t’ha donat passaport? —li engalta la Nati amb la confiança dels que s’han pelat els genolls junts de petits.

—Nano, et pensaves que passaries fluix? —En Pitu li pica l’ullet i la Nati recull veles i torna cap a la barra.

—Mira, coses que passen.

La partida de cada dia havent dinat. El cafè a aquesta hora està a mig gas; al vespre s’anima amb el jovent. Toca el sol a les taules de fora i la Nati, que ja té a tothom servit, s’entreté amb els mots encreuats a la punta del taulell.

—Sendo, no badis i tira.

—Sí, sí, ara ens ho expliques i amb detalls, cap de suro. Que potser et penses que ja està: Ai, mira, m’he separat, jo no en sé res... —en Jaume fent veueta fotent-se d’en Marcel— ...jo no he fet res, coses que passen, va, que aquí ja som tots calbs i no ens queda pèl perquè ens el prenguis.

La notícia ha volat, ja s’ho podia esperar. En unes hores, tot el poble en va ple. Innocent de mi, que em pensava que arribaria a casa i salvat. Doncs, no senyor, passes a fer el cafetó i tercer grau al canto. En Marcel és de poques paraules i li hauran d’estirar molt la llengua perquè digui res de la Rosa. Ni bo ni dolent. En Jaume i companyia no perden pistonada de la partida, però no el deixaran que s’escapoleixi fàcilment. Tenen ulls per a les cartes i la llengua esmolada per seguir l’interrogatori. El van collant i en Marcel se’n surt com pot:

—La Rosa, que es veu que li ha agafat allò que se li escapa la vida.

—Ai, pobra Rosa —sospira la Nati fent giravoltar el bolígraf.

—Que se li escapa el tren. Que s’avorreix i li sembla que sense mi l’esperen grans emocions. Que li falta aire, que s’està perdent coses —es desfoga en Marcel, que fins ara no n’havia parlat amb ningú.

—Que s’està perdent què? Aquí de trens, res de res, el cotxe de línia i para de comptar —riu en Jaume i riuen tots.

—Ara m’aniria bé un tres.

—Conxo, quines cartes més dolentes.

—No ho sé, que se sent jove i que vol fer coses. També hi ha en Lluís, que se n’ha anat a París pels estudis i s’està amb ma mare. Això tampoc no se li ha posat bé.

—Ui, nano, mala peça al teler. Quan es posen així, val més tocar el dos ben lluny —fot cullerada en Pitu—. No les vulguis entendre, n’hi ha per parar boig.

—Això rai, ja li passarà —diu en Jaume.

A en Marcel li sembla que ja ha fet massa safareig.

—I prou, que són coses nostres i no n’heu de fotre res.

En Marcel ha abaixat el to de veu; s’ha adonat que els quatre que hi ha a la barra paren l’orella.

—Així t’haurem de fer lloc per a la partideta a partir d’ara? —el salva en Pitu en to de pau.

I en Jaume tira carta i contraataca, rient rient:

—Ai, Marcel, fa ser burro deixar escapar una mossa com la Rosa.

—Vet-ho aquí, que encara es pensa que és una mossa —la clava en Pitu.

—Va, nano, a mi també em va passar i mira ara, estic més bé que mai —s’hi afegeix el de l’estanc, que era a la barra. S’estarrufa la camisa i es pica la panxa per fer notar que s’ha aprimat.

—Mi-te’l, el figurí, que totes li ponen.

—I no haig de donar explicacions a ningú. Ara comença la vida!

—Vigila que aquella viuda que empaites no et lligui curt i ja hi tornarem a ser.

Riuen tots. En Marcel ho va entomant amb bon humor. En Pitu, amb la seva gorra verda faci fred, faci calor, remena i li posa la pila de cartes al davant.

—Escapça.

4

La Lívia entra a la discoteca de la part alta. L’ha vista anunciada al Time Out. És la primera vegada que hi ve i serà l’última, perquè no repeteix local. Sí que n’ha repetit algun, però han passat anys entre una visita i l’altra. Ha triat aquesta perquè ha llegit que té terrassa i avui és Sant Joan i fa molta calda. Els del pis anaven a la revetlla dels Lluïsos de Gràcia. L’han convidada, com sempre, com a tots els concerts, calçotades, festes i festetes, anades al cine, foguerons, però la Lívia sempre té altres coses a fer.

Són les dues de la matinada i això està ple de pijos. La Lívia va tota de negre, com sempre que surt a buscar guerra. No vol pensar en la feinada que li està costant trobar nous companys per al pis. Es vol desfogar. Leggings, samarreta de tirants amples, una bossa petita en bandolera amb peles, condons, targeta del bicing i les claus de casa. Els llavis pintats de vermell d’anar a fer mal ressalten entre l’uniforme fosc i la pell blanca. Du un cinturó també vermell com els dels avions. Clac. Li dona un toc passengers please proceed...

Mirada de reconeixement i demana un gintònic a la barra per poder-se moure pel local amb alguna cosa a la mà. Posa el radar cap al material que ronda els trenta. Hi ha coses que les té clares i una és que els que carden millor són els de trenta. És una conclusió empírica i ara ja no fa més provatures, va de cara a barraca. Els bollycaos no saben el que toquen i els puretes esbufeguen. Radar posat. Objectiu: pijo de trenta. Els nens de casa bona no li agraden especialment, però avui n’està envoltada. No hi ha gaire per triar.

A la barra de la terrassa demana un altre gintònic. El segon és per agafar el puntet. No repeteix local per no repetir tio. No és de nòvios, la Lívia. Busca un paio, fot un clau i fora.

En balla un parell mentre empassa glops llargs perquè li pugi de pressa la ginebra. La penya està de celebració i ella avui va per feina. Està neguitosa, no s’hi vol estar tota la nit. Posa la directa cap a un grup de catxes. N’hi ha un que servirà. La música és patxanga i les línies fredes del local avui estan guarnides amb globus, garlandes i banderetes.

És un armari d’home, ros, polo blau cel arrapat, pantalons marcant davants i darreres i les ulleres de sol penjades al pit a punt per quan es faci de dia. La Lívia passa fregant-li el cul, se’l mira descarada i se’n va cap a una barana de la terrassa. S’hi repenja amb els colzes, obre i tanca una cama a poc a poc i no para de clavar-li la mirada. Clac de cinturó. De fons, els focs artificials que esquitxen el cel de la ciutat. Esclata una palmera fúcsia i la Lívia llegeix el pensament del tio: Collons, aquesta me la faig! Sempre es pensen que és idea seva.

La Lívia torna a passar a frec, un pit s’atura al braç d’ell i tira cap al lavabo. Ell no s’ho deixa escapar. La segueix. Fan la cua i quan li toca el torn a la Lívia, li allarga la mà i entren junts al vàter. Bum-bum, els greus peten a dins. Cada cop que s’obre la porta, la música hi entra nítida.

La Lívia es posa d’esquena. Du els cabells molt curts, negres, amb el clatell ben dibuixat i un serrell en caiguda lliure fins a les pestanyes. Nota l’alè calent del tros de tio darrere l’orella. Si pot, sempre mira de col·locar-se d’esquena per estalviar-se les baves a la boca. No s’han dit res. Ell li queixala el clatell i s’arramba a ella perquè noti com se li ha posat de grossa. L’hi va prement contra el cul i es descorda els pantalons. Ella la nota molt dura i en té moltes ganes. Obre la bossa i en treu un condó. Ell li magreja els pits i li retorça pits i mugrons. Fort, cada vegada més fort. Bum-bum, els greus es barregen amb els petards. Ja la té fora i ella s’està abaixant els leggings. Amb les dents estripa l’embolcall del condó. De color negre. Ell li va passejant la cigala, potent, pica a la ratlla del cul i li fica un parell de dits ensalivats. La Lívia es mig tomba i li passa el condó. El tio té els ulls ensangonats, ha mamat molt.

—What the fuck is this piece of shit?

—Guiri de merda!

Li fot ben endins, amb força i no para. En fa quatre d’ella. La té agafada pels pits amb un braç i carda amb força pel forat que no toca. La Lívia diu que no. Para, tio, i prova de desfer-se’n. No, no, no, però no crida. Amb el mal que li està fent i la venç la vergonya. Perquè és ella qui l’ha dut allà dins. Torna a entrar la música patxanga. L’està destrossant per dins. I no crida.

Quan la bèstia es deixa anar, la Lívia cau a terra. Les rajoles estan brutes, hi ha papers xops de ves a saber quins sucs, i no li fa ni fàstic, perquè li fa mal tot per dins i per fora.

El guiri torna amb els seus col·legues a fer el merda i la Lívia es queda al lavabo posant-se la roba a lloc. Es renta les mans i la cara. Peta una traca a la terrassa. Es tira aigua als cabells i es refresca el clatell. Surt de la disco sense córrer, amb passes curtes i molt ràpides i mirant a terra. Baixa carrer avall com una zombi fins a la parada del bicing.

No el puc denunciar, no em faran cas. El seient de la bici li fa mal al cul. És tot baixada fins a casa, no cal que pedali. Baixa dreta. Continuen els petards i se li amunteguen al cap les preguntes que li faria una policia molt amable: El coneixia? Com s’han conegut? Li ha entrat ell? L’ha obligat...?

Arriba a casa. No hi ha ningú. Engega l’ordinador. Merda, merda, no el puc denunciar. Perquè jo... Perquè diran que he estat jo... Es despulla i va cap a la galeria a fer punteria al cistell de la roba bruta. Sota el raig de la dutxa es frega bé cada racó. Torna a l’habitació, es posa una samarreta neta i tecleja frenètica la pàgina de cerca de pisos. Fora, fora de la ciutat, començar de zero un altre cop. Agafa un got de llet freda de la nevera i el paquet de galetes. Estan remollides. Segur que ha estat l’Arnau que les ha deixat destapades. Empassa llet i galetes i a la cinquena pantalla de files de fotos de pisos, moltes fotos de dutxes antiquades, una li crida l’atenció. Antic coniller rehabilitat, un sol ambient. S’hi veuen les bigues i uns coixins de color blau, de ratlles.

La Lívia s’esperarà que sigui una hora decent per trucar-hi.

5

Moooc... Moooc...

L’Adela treu el cap per la finestra de la cuina i veu que ha arribat el camió de les mudances.

—Mestressa, portem unes caixes.

—Sí, sí, ara baixo i us obro. Van aquí davant.

L’Adela surt amb el davantal posat i les claus del coniller a la mà. Es toca els cabells per assegurar-se que està presentable. Ahir va anar a la perruquera i encara li aguanta el pentinat.

—La noia que ho ha llogat vindrà aquesta tarda. Ja podeu passar.

Amb el camió aparcat a la porta mateix, els dos nois descarreguen les caixes que han d’anar allà on serà ca la Lívia a partir d’ara. A peu pla, l’Adela hi ha fet fer un quarto de mals endreços i a sobre un apartament. Pugen el tram d’escales i les apilen a la sala. Bé, és sala, menjador, cuina, estudi, tot plegat, dormitori a una banda. L’Adela feineja. Mentre els xicots carretegen paquets, ella dona els últims retocs al coniller. Deixa un joc de llençols sobre el llit i tovalloles al lavabo. A la llar de foc hi ha posat un cistell amb flor seca. Per fer bonic.

Les caixes són les que reparteix la companyia. Blanques amb lletres vermelles i en un requadre fet exprés hi diu: roba, llibres, música, de llibres n’hi ha més d’una, papers, sabates, coses diverses... Tot identificat amb lletres majúscules fetes amb retolador.

L’Adela torna a passar el drap per tot arreu. El petit marbre de la cuina, la taula de menjador, que la Lívia farà servir per a l’ordinador, les dues cadires, espolsa la nevera i la tauleta de nit. Surt amb els nois escales avall cap al carrer. El drap el fa baixar per la barana.

—Ara hem d’anar al carrer de les Costetes. Cap on cau, això? —demana el que condueix el camió.

—Això és a les torres. Anant cap a la piscina. Sortiu per aquí, travesseu la carretera i tot amunt. Ja veureu la piscina, doncs allà al costat.

Els nois diuen gràcies i s’enfilen al camió. Amb la porta del conductor encara oberta, l’Adela diu:

—Deveu anar a ca la Diva. Que diu que en Marcel s’ha separat.

—Sí, Marcel Ribó.

—Si m’ho fas dir, trobo que ja no tenen edat per aquestes bestieses. Que si han aguantat tants anys, ja no ve d’aquí. —L’Adela s’espolsa la bafarada que deixa el camió.— Però cada casa és un món i a mi no m’agraden les tafaneries. Perquè els de la torre del costat... la filla va plantar el nuvi a l’altar mateix. Com si la veiés ara. Davant dels testimonis. A l’últim moment va dir que no. Però, ves, si ja has dit que sí, i tota la vida junts, amb el fill a París, a ca la Diva, que som de la mateixa quinta amb la Carmina, que quan ve i ens posem a xerrar és com si ens haguéssim vist la vigília. I aquest parell, engegar el matrimoni d’aquesta manera, ara què han d’anar a descobrir? Em sembla a mi, vaja, però cadascú s’ho sap.

6

Els nois de les mudances han esmorzat a La Pansa i fan la segona parada a ca la Diva.

Moooc... moooc...

En Marcel surt al jardí.

—Marcel Ribó?

—Jo mateix, però no he demanat res.

—Portem unes caixes de Barcelona. Aquí hi diu Rosa Balaguer.

En Marcel els obre el garatge i aparta trastos. Els fa lloc perquè hi deixin les caixes i surt a encendre un cigarro. Es recolza a la barana del jardí, mirant enfora. Només va omplir de roba una bossa d’esport, va arreplegar un parell de llibres dels de la pila de pendents de llegir i dues canyes de pescar. Aquí li cau una mica lluny el mar. Un dia m’arribo a Sitges i provo sort a l’espigó.

Passa en Pitu. Primer es veu la gorra que ell. Ve de l’hort i s’atura a fer-la petar.

—Què són aquestes caixes?

Corre la llegenda rural que quan treballava a la vinya, ara està jubilat i es cuida de l’hort, feia les gestions amb els dels tractors i que li van regalar una carretada de gorres amb el cérvol. Sempre la porta acabada de sortir de la capsa. Encara no s’ha descolorit que ja n’estrena una altra. Un armari ple, diu que en té.

—Mira, la Rosa me les ha enviades.

—Si que està decidida, nano. —En Pitu li clava un bon cop a l’espatlla i li agafa un cigarro del paquet que du a la butxaca de la camisa.— Davant d’aquest panorama, no hi ha marxa enrere. —Li agafa l’encenedor.— Ja t’ho podia haver dit. Que les coses es parlen.

—Ha tirat pel dret —la disculpa en Marcel.

—Ara no et quedis moix, tu.

—És que sembla que tot lo meu li faci nosa.

Un dels nois se’ls acosta.

—Això ja està, eh?

—Molt bé, gràcies.

El camió maniobra per tornar per on ha vingut i agafar la carretera. Esquitxa una mica de grava.

—Marcel, una propineta, home, que els nanos no en tenen cap culpa que la Rosa hagi fet dissabte. Ho deu voler tot ben net per si passa un tren.

En Marcel tira avall la porta del garatge.

—Res de propines, Pitu, no em toquis els ous.

7

La Lívia ha començat de zero altres vegades. Ja ha hagut de fer la bossa uns quants cops. Avui mateix deixa la ciutat per un poble que no sap on para. No l’havia sentit anomenar mai. Tant li fa on és i quants n’hi viuen. L’única condició és que al pis hi hagi internet a tota castanya. També ha preguntat si hi ha discoteca.

—No, aquí som quatre gats. No n’hi ha pas, de discoteca. Ni gaire a prop tampoc, s’ha d’agafar el cotxe —va respondre l’Adela quan hi va trucar la Lívia per demanar pel coniller—. L’internet, sí, el meu net s’ha cuidat de fer-ne la instal·lació.

—Perfecte, és el que volia saber.

—Si vols tranquil·litat, aquí hi estaràs molt bé, maca.

La discoteca va ser la gota. L’última nit de disco ha estat la gota que li ha tornat a destarotar la vida i l’ha obligada a canviar de trajecte. Ara la parada és en un poble enmig de la serra. Ha llogat un antic coniller que la mestressa ha fet arreglar. El primer cop va ser quan es va morir la mare. La primera motxilla. Tenia deu anys, es va canviar el nom i a tirar milles endavant. Es feia dir Pili, com la mestra de cinquè.

Quina bestiesa és aquesta de dir-te Pili?, li va preguntar l’àvia mentre li desembolicava l’entrepà quan sortia de ballet. És la persona que em cau més bé de tot el món. I ara em dic com ella.

Dient-se Pili se sentia protegida. Perquè a l’escola van començar a dir que la Lívia era òrfena. Jo no he fet res. Quina culpa en tinc, jo? Per què m’insulten? Àvia, diuen que soc òrfena del tot. Com que no té pare i sa mare s’ha mort, és òrfena, la Lívia. És òrfena per totes bandes. Ara em dic Pili i si no, no contesto. No s’atreviran a dir la Pili és òrfena, perquè la Pili és una altra. Soc jo però amb una altra closca. Com un cargol, el cargol Pili, i que no em diguin res. Només sortiré de la closca quan jo vulgui. Perquè no serveix de res fer el que no vols fer. Els grans diuen el que hem de fer i també s’equivoquen. Perquè no ho saben tot. I la mare s’ha mort igual. Doncs a partir d’ara trio jo. I a mi que no em diguin res.

La Lívia als deu anys es va buscar un nom nou on arrecerar-se i allà va començar a fer la motxilla. No havia tingut temps de pensar que la seva habitació deixaria de ser-ho. Que no saludaria mai més en Leo per l’escala. Primer va anar a viure a cals avis. I sempre més ha dut la casa a sobre. També es va dir Consol, a l’institut. I Kathy, a l’època de Londres. A la motxilla de supervivència sempre hi posa les mateixes coses. Una muda perquè tant és si agafes un cotxe de línia per anar a un poble a menys de cent quilòmetres o si agafes un avió per anar a l’altra punta de món. No saps mai què et pot passar ni on aniràs a parar. Unes calces, uns mitjons, una samarreta, uns texans i un jersei. Les botes de muntanya lligades a fora. La part de baix del biquini. Hi fica el portàtil, la novel·la que està traduint i la funda de plàstic amb les quatre fotos. La resta, roba, llibres, música i la cadira japonesa, ho ha empaquetat en caixes i els de la mudança les duien aquest matí al coniller.

A la Diagonal, on es va acabant la ciutat, agafa l’autobús cap al poble a les sis de la tarda. La majoria dels passatgers són joves amb pinta d’estudiants i quatre vells amb pinta d’haver anat al metge. La Lívia, tota sola en un seient de dos, va mirant el paisatge. No el podia denunciar. No em faran cas i diran que és culpa meva.

Així que deixen l’autopista, tot són camps, a banda i banda. Una carretera amb revolts suaus que ressegueix la plana, Montserrat va quedant cada vegada més lluny, la terra és cada cop més vermella, la vinya verdeja i, a la cruïlla de la benzinera, l’autobús s’enfila per la carretera que va serra amunt i dibuixa uns revolts més tancats. Entre el blat i la vinya, hi ha camps on s’hi fan plaques solars. La Lívia va amb el nas enganxat al vidre mirant uns arbres que no sap que són alzines, pins i castanyers, com tampoc no sap que la creu de pedra que veu és la Creu del Pla. D’aquí quatre dies, quan surti a caminar cap a la cova, hi passarà per davant i ja ho sabrà. El poble que surt de la muntanya és el que ha triat per viure-hi.

És un indret camí d’enlloc. Hi moren tres carreteres i el comitè de recepció és un molí eòlic, un de sol plantat enmig d’un camp, ben dret el gegant solitari, i a la Lívia li fa l’efecte que deu produir prou energia per endollar el seu portàtil. De moment, el sol baix enrogeix el castell i li regala una postal ben bonica de benvinguda.

L’Adela l’està esperant al pedrís de la font de la Mandra, allà on s’atura el cotxe de línia. Saluda a tothom que en baixa i per eliminació:

—Tu deus ser la Lívia. Au, som-hi.

S’hi agafa de bracet i se l’endú cap a casa.

—Aquí hi estaràs molt bé. Hi ha poques botigues, però tenen de tot. Hi ha jovent de la teva edat, que hi pots fer colla.

La Lívia fa que sí amb el cap, però ella no és de fer colla.

—El mes que ve és la festa major. El poble s’omple de gom a gom. Ara quan arribem a casa et donaré uns ous i així ja tindràs sopar. De les meves gallines. I quatre mongetes de l’hort. —Arriben al coniller.— Això és casa teva. Per a l’hivern tens foc a terra. Ja demanarem la llenya. Ara hi he posat un senatxo amb flors seques per fer bonic. Tens feina?

La mestressa vol saber si ha de patir pel lloguer.

—Sí, soc traductora.

A la Lívia li ha caigut bé la vella, però ja en té prou de conversa.

—Ah, l’internet. Ho tens tot a punt. Jo també el faig anar perquè la meva neta gran viu als Estats Units i xerrem per l’skype... —La Lívia va dir als del pis que res de skype, que passava d’estar pendent dels horaris de l’Arnau a Nova Zelanda. Watsaps i avall.— ...M’envia fotos dels menuts, que jo soc besàvia... oi que no ho sembla? Jo penso com tu, que quan t’hi has acostumat, ja no pots viure sense. Va molt bé. I per buscar receptes...

L’Adela li ensenya com va tot i la Lívia es fixa en els llençols ben plegats en una punta del llit, tovalloles a l’armariet del lavabo, plats, gots, tot a punt a la cuina. I una espelma per estrenar enmig d’un prestatge buit.

—És d’olor. Duren molt. —Li posa el joc de claus a la mà i li clava un parell de petons amb rebregada de galta inclosa.— Res que necessitis, casa meva és aquí davant.

La Lívia ha triat el coniller pel preu, perquè té internet i perquè no hi ha discoteca a prop. La resta tant li és. Tant se li’n fot viure aquí com a la Xina o a la Selva Negra. Si no hi ha gaire soroll, millor. I aquest poble sembla tranquil.

No se n’ha adonat i se li ha fet fosc. Es treu els pantalons, amb l’índex ressegueix la branca de cirerer florida que li puja per la cama, s’estira de través al llit sense fer i s’adorm pensant que ha fugit. I què si fujo, qui n’ha de fer res? No el podia denunciar. No soc valenta. Que no em diguin res. Aquí no em diran res.

Demà serà un altre dia. De bon matí obrirà les caixes i ho posarà tot a lloc.

8

Amb tant de silenci, la Lívia ha dormit com un soc fins que la claror l’ha despertada. Es lleva, salta unes caixes per anar a pixar i rentar-se la cara. Vol un cafè amb llet urgent i endreçar les seves coses per no tenir-ho tot pel mig. Però, esclar, no té ni llet ni cafè. N’haurà d’anar a comprar o esmorzar al bar. Em dutxo i surto.

Ara ves i endevina en quina caixa hi ha el gel i el xampú! I comença a llegir els requadres amb les lletres majúscules que diuen roba, llibres, música, papers... Ei, ei, que no és la meva lletra. Si ni tan sols va identificar les caixes, ara que ho pensa. No es va dedicar a escriure roba, llibres, música... Ara ja no està buscant el xampú, ara agafa un ganivet del calaix dels coberts de la cuina i talla la cinta adhesiva d’una caixa. La primera que li ve bé. Són llibres ben arrenglerats, en treu uns quants, un per un. Monzó, Monzó, Mendoza... Goita, la pila de la ema. Auster, Shakespeare... ah, venen barrejats, estava a punt de desmaiar-me d’un atac d’ordre alfabètic. Pàmies, Kotzwinkle, aquest no el conec, Víctor Català, més Monzó, Calder, aquest és més gros, per les fotos... el fulleja.

Repeteix l’operació del ganivet contra la cinta marró i en surt una camisa de quadres, una de blava llisa, una pila de samarretes, texans... A fora hi diu roba d’estiu. És roba d’home ben plegada. Que tampoc no és seva, esclar.

La Lívia busca la motxilla i en treu el mòbil. El connecta per trucar a les mudances. Sempre el du apagat. Només el té per trucar als avis de tant en tant o per fer watsaps amb els del pis. L’àvia li deixa missatges de veu. Lívia, nena, quan vindràs?, que fa dies que no sabem què fas... Tecleja el número que hi ha escrit a les caixes i diu a la noia que s’hi posa que li han enviat uns paquets que no són seus, que hi ha un error. La deixa en espera amb una musiqueta.

Apuja l’espatlla per enganxar el mòbil a l’orella i que no li caigui, i obre una altra caixa. Louis Armstrong li va cantant a l’orella que el món és meravellós i entre els devedés apareix Treme, una sèrie que passa a Nova Orleans. Llegeix la sinopsi al darrere, és després del Katrina. Mmm, aquesta no l’he vista! Hi ha les quatre temporades! I n’obre una altra, la que diu papers. I a dins hi ha carpetes descolorides i llibretes velles. N’obre una per qualsevol lloc i va passant fulls. És una lletra malgirbada, sembla de criatura. Paraules que costen d’entendre i les ratlles es van torçant avall a final de línia.

«Vaig buidar la bossa de golf, hi vaig entaforar totes les peces del mòbil, em vaig posar la roba a sobre del pijama per fer via. La mare cridava que m’afanyés».

—Digui’m, senyoreta, que hi ha hagut cap error? —Ja no és Louis Armstrong, és un home amable de la casa de mudances.

—No res, perdoni, està tot bé. M’havia semblat... però està tot bé.

La Lívia es posa una de les camises i s’arremanga les mànigues. La de quadres verds i vermells. Hi posarem una mica de color, que sembla que aquest cop començar de zero va de debò. Es planta davant del mirall del quarto de bany. Es fa un nus amb els faldons de la camisa per sobre el melic. On hi havien viscut conills, ara hi viurà la Lívia amb les coses de la vida d’algú altre.

Surt a comprar llet, cafè i xampú.

9

En Marcel viu a l’última torre de les torres de la piscina. És un petit turó a l’altra banda de la carretera on s’apinyen una colla de cases amb jardí i amb vista a la serra o al pla. Ca la Diva és la que queda més aixecada i més allunyada de la piscina municipal. Sa mare, filla del poble, es va fer fer la torre quan va començar a tocar quartos i quan la casa del poble ja demanava un teulat nou, es bellugaven més rajoles que no pas les que s’estaven quietes, i calia posar-hi calefacció perquè el foc a terra sí que acompanya, sí, però d’escalfar, només si t’hi estàs ben bé al davant. S’hi va fer la torre per anar-hi a descansar quan la feina l’hi permetia i per passar-hi l’estiu amb en Marcel i convidar-hi amics. De marit, no n’hi ha hagut mai. I la piscina al jardí, per banyar-s’hi en pèl. Va ser la primera torre amb piscina.

En Marcel surt ben d’hora a caminar, com cada dia. Pel cor, pel colesterol i tot plegat. Camí de la font dels Horts, tot planer avui. Al cap d’una hora llarga torna a casa, deixa els bastons al porxo i es dutxa. Esmorza a la cuina. Torra pa d’ahir, fa cafè i pensa que, ara que s’hi queda a viure, potser no aniria malament una mà de pintura pertot.

A mig matí va a trobar en Pitu a casa seva. La dona li diu que no hi és.

—Ja li donaré el recado. I què diu, la Rosa? —Primer assalt sense mala fe.— Ja no deurà venir.

Passa pel forn a comprar el pa. Des del carrer li arriba la flaire que han fet coca.

—Què diu, la Rosa? S’ho ha repensat o què? —Segon assalt a mans de la fornera.

Segueix per la plaça, sota els arcs, i entra a cal Xispa a buscar unes bombetes.

—Què, noi, què diu, la Rosa? La veurem aviat o què?

Tira carrer Major enllà i l’atura la Remei, la més vella del poble però amb el cap ben clar.

—Marcel, maco, què diu, la Rosa? Ara et tocarà tornar a conquistar-la.

I en Marcel es refugia a La Pansa. Clava cop de puny al taulell, que ni ressona ni res, només li queda la mà ressentida.

—La Rosa no diu res de res, entesos?

Ho ha dit fort, està emprenyat. Nota uns ulls sota una cortina de serrell que el miren fixament. Quan les dues mirades es troben, la Lívia es tomba cap a la tele sense veu i clava queixalada a l’entrepà. En Marcel afluixa davant de la forastera, deixa estar la cançoneta de la Rosa, què diu?, i demana un cafè. La Nati té feina a fer entrepans per a uns ciclistes.

—Dos minuts, Marcel, ja te’l porto.

Agafa el diari de sobre la barra i s’asseu a la taula del fons. En Marcel passa pàgines sense ni llegir els titulars. Els mots encreuats ja estan fets i acabats. Està distret rumiant quins canvis farà a la torre. L’Elvis, que vingui a pintar, i ell mateix es cuidarà del jardí i de llençar andròmines. Així és com passarà la resta del dia: trucarà a l’Elvis, tot blanc, ho vull tot blanc, una rentada de cara, res d’invents de coloraines. Posarà un disc de jazz de la seva col·lecció, recolzarà l’altaveu de l’equip de música a la finestra de la sala, mirant cap al jardí, i vinga treure males herbes.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.