ELS PEUS QUE CALCIGUEN LA TERRA

ELS LLAURADORS DEL PAÍS VALENCIÀ

A LA FI DE L’EDAT MITJANA

ELS PEUS QUE CALCIGUEN

LA TERRA

ELS LLAURADORS DEL PAÍS VALENCIÀ

A LA FI DE L’EDAT MITJANA

Pau Viciano

UNIVERSITAT DE VALÈNCIA

Aquesta obra ha obtingut el XXVI Premi Ferran Soldevila de Biografia, Memòries i Estudis Històrics (2009), convocat per la Fundació Congrés de Cultura Catalana amb el suport i la col·laboració del Museu d’Història de Catalunya, de Publicacions de la Universitat de València i de la revista L’Avenç. El jurat va estar integrat per Josep Fontana, Joan F. Mira, Josep M. Salrach, Joan B. Culla, Sebastià Serra, Antoni Furió i Agustí Alcoberro.

Aquesta publicació no pot ser reproduïda, ni totalment ni parcialment, ni enregistrada en, o transmesa per, un sistema de recuperació d’informació, en cap forma ni per cap mitjà, sia fotomecànic, fotoquímic, electrònic, per fotocòpia o per qualsevol altre, sense el permís previ de l’editorial.

© Del text: Pau Viciano Navarro, 2012

© D’aquesta edició: Universitat de València, 2012

Coordinació editorial: Maite Simon

Maquetació: Inmaculada Mesa

Coberta:

Il·lustració: Collita de pastanagues, imatge del Tacuinum Sanitatis, d’Ibn Butlan de Bagdad (s. XI)

Còpia de la Biblioteca Casanatense (Roma), ms. 4.182

Disseny: Celso Hernández de la Figuera

ISBN: 978-84-370-9030-6

Als meus germans i cosins,

en record d’aquells estius

sense horaris ni obligacions

en què botàvem sèquies

a l’alqueria de Villamargo

...en la cosa pública havia cap, e aquest és aquell qui ha lo regiment o senyoria; los ulls e les orelles són los jutges e els oficials; los braços són aquells que defenen la cosa pública, ço és los cavallers e los hòmens d’armes; lo cor són los consellants; les parts generatives són los preïcants e informants; les cuixes e cames són los menestrals; los peus que calciguen la terra són los pagesos qui la colren e l’exerciten per llur ofici tostemps.

FRANCESC EIXIMENIS, Lo Crestià.

ÍNDEX

INTRODUCCIÓ

1. UN PAÍS SENSE PAGESOS

Terra de llauradors

Treballar per a un amo: jornalers i mossos

Els altres camperols: hereters i eixarics musulmans

2. UN MÓN CAMPEROL COMPLEX I DESIGUAL

Llauradors en el regne d’una ciutat

Indígenes i colons: els orígens d’una fractura decisiva

El pes discriminador de la senyoria

Què en queda, del dualisme?

3. KULAKS I LLAURADORS POBRES

La desigualtat en una pagesia sotmesa

Llauradors rics i llauradors pobres: els límits de la diferenciació pagesa

Hi havia una única classe camperola al País Valencià medieval?

4. SOTA UN MATEIX SOSTRE

Els marcs socials de la reproducció biològica

Fecunditat i arrelament comunitari

Casa i model familiar

Del grup domèstic a la parentela

5. L’ACCÉS A LA TERRA I LA FORÇA DE TREBALL

Dots i donacions nupcials

Entre l’herència i el mercat

Treball familiar, jornalers i arrendataris

Els mossos: una ampliació de la mà d’obra domèstica

6. LA PETITA EXPLOTACIÓ: UNA BASE PRECÀRIA DE LA PAGESIA

Unes heretats esmicolades

L’hegemonia i la diversitat dels cereals

Equipament i tècniques

Una horta d’alts rendiments

7. ELS MERCATS: ESTÍMULS I CONSTRICCIONS

La terra com a mercaderia

Animals i cereals

Mercat del crèdit i endeutament camperol

Innovació agrària i comercialització: una relació complexa

8. ELS MARCS D’ENQUADRAMENT I DE DOMINACIÓ SOCIAL

La senyoria: més enllà de la sostracció

El poder municipal en unes comunitats jerarquitzades

Sant Martí i el dimoni o les formes de la resistència pagesa

APÈNDIX

BIBLIOGRAFIA

TAULA DE SIGLES

AMC |  | Arxiu Municipal de Castelló de la Plana
APPV |  | Arxiu de Protocols del Patriarca de Valencia
ARV |  | Arxiu del Regne de València
BSCC |  | Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura
CODOIN |  | Colección de Documentos Inéditos del Archivo General de la Corona de Aragón

INTRODUCCIÓ

Un cavaller del segle XV, Joanot Martorell, posava en boca d’un personatge del seu Tirant lo Blanc aquest elogi literari de València i del seu regne: era un país tan fructífer –deia–perquè, orientat a llevant, rebia els reflexos del sol que mar enllà il·luminava, ni més ni menys, que el paradís terrenal, «e d’ací li ve –concloïa– tot lo bé que té». La fertilitat d’aquesta terra era, doncs, un regal de Déu. O de la natura. Ara bé, per aquella mateixa època, els jurats de la ciutat escrivien una altra mena de prosa, sens dubte més realista. En 1423 adreçaven una carta a la reina on descrivien un país amenaçat constantment per la sequera, que tot just podia subsistir gràcies als regadius. Els jurats lloaven, així, «los grans e sobrechs treballs e enginys dels hòmens culturants aquelles [terres írrigues]». Lluny de confiar la fertilitat de la terra en la natura, aquesta «és subvenguda per los treballs e arts dels hòmens». Les terres valencianes eren un paradís, però un paradís artificial. Pocs elogis trobarem, venint d’uns prohoms burgesos, com aquest que els dirigents de la ciutat adreçaven als llauradors, als cultivadors i constructors de l’horta. Fins i tot Francesc Eiximenis, en la seua lloança desme-surada de la ciutat i del regne, en destacava la varietat de la producció agrícola, però a penes deia res dels qui treballaven la terra. Els pagesos apareixien en els seus tractats com a tòpics del menyspreu i la desconfiança urbana, o com a una peça del cos social, la més baixa en tots els sentits, la base sobre la qual descansava tota la pesada còrpora d’aquella societat. Els camperols eren, així, «els peus que calciguen la terra».

Ja fa més de vint-i-cinc anys que els medievalistes valencians van començar a prestar atenció als llauradors, a un món rural que començava a estudiar-se seguint no sols una voluntat de renovació científica, sinó també la consigna civil llançada per Joan Fuster: escriure la història de la mediocritat, de la gent comuna, del treball i de la vida quotidiana. Era l’època en què una nova història local i l’impacte dels peasant studies i de les grans tesis regionals franceses dirigia la mirada dels joves historiadors cap als pagesos i els paisatges de les comarques rurals. Les preocupacions, les idees i les dades que conformen aquest llibre són fruit d’aquest llarg itinerari historiogràfic, del que s’ha anomenat «escola valenciana» de medievalistes i que ja compta almenys amb dues o tres generacions. Des dels treballs pioners d’Antoni Furió, Ferran Garcia-Oliver i Enric Guinot, són molts els terrenys que han estat explorats amb major o menor intensitat i constància. En aquest sentit, una part almenys dels desequilibris que podran apreciar-se en el llibre, la tensió entre els estudis empírics disponibles i la voluntat d’interpretació, reflecteixen l’estat d’una recerca que encara presenta zones de penombra i llacunes. Però, sobretot, aquesta obra, que no és una síntesi acadèmica ni un simple manual, ha estat possible i té sentit gràcies als avanços que durant les darreres dècades ha experimentat la història rural de l’edat mitjana. Se situa així en el solc d’obres com Terra de feudals, un llibre de Ferran Garcia-Oliver que, el 1991, arriscava un primer i documentat balanç interpretatiu del món rural valencià. El seguirien altres obres de conjunt, acadèmiques o divulgatives, fins arribar a una densa síntesi col·lectiva com és el volum sobre l’edat mitjana de la Història agrària dels Països Catalans, que aparegué el 2004 coordinat per Josep Maria Salrach, on col·laboraven autors com Antoni Furió, Ferran Garcia-Oliver i el valencià d’adopció Thomas F. Glick.

Moltes de les dades i dels problemes que es tractaven en aquestes síntesis es reprenen ara, però incorporant no sols la recerca posterior sinó una visió centrada en els camperols del País Valencià com a grup social, com a classe configurada al voltant de la seua posició en la producció, però alhora plena de complexitat i de desigualtats. Una aproximació de voluntat «materialista», en el sentit no d’excloure el món de la cultura i de les representacions, sinó perquè se centra en el treball i en els condicions socials en què tenia lloc, sobretot les formes de desigualtat i de dominació, però integrant-hi alhora els factors «immaterials», com l’ordenament legal, els lligams comunitaris i de parentiu o, fins i tot, els usos del llenguatge, sense els quals no es faria intel·ligible aquella realitat social i econòmica. Es perfila, d’aquesta manera, un model de pagesia diferent del que a la Catalunya Vella s’organitzava al voltant del mas, com a forma de poblament i d’explotació agrària, amb modalitats coherents de família i de transmissió del patrimoni. Al País Valencià, des del mateix moment de la conquesta i la colonització, sorgiria una pagesia més semblant a la de les terres de la Catalunya que s’articulaven al voltant de les viles. Els llauradors valencians, en bona mesura, eren homes de vila, amb heretats disperses, que es fragmentaven i es recomponien amb el cicle de les herències divisibles i l’activitat del mercat de la terra. Però era també una pagesia dividida, escindida entre uns camperols d’origen andalusí i els descendents dels colons catalans i aragonesos. Els indígenes musulmans, progressivament minoritzats i arraconats pels colonitzadors cristians, tanmateix continuarien constituint una àmplia minoria fins als temps moderns, quasi la meitat dels pagesos, i donarien així una configuració molt particular a la societat rural valenciana. En aquest sentit, els camperols musulmans no haurien de veure’s com un apèndix més o menys exòtic, en el marc d’una percepció «multicultural», sinó com un component determinant de la societat rural valenciana. Els estudis inicials de Pierre Guichard i de Miquel Barceló han inspirat un corrent de recerca que ha permès una comprensió, en termes econòmics i socials, d’aquesta «particularitat» vinculada a la construcció colonial del nou regne. Ens trobem davant d’una pagesia separada en dos cossos socials, però alhora articulats en una mateixa societat, fins al punt que la situació relativament favorable dels llauradors cristians, en el context del món feudal, no pot entendre’s sense la condició pràcticament servil de la gran minoria d’origen andalusí. Pot estimar-se que aquests camperols musulmans, sense ser ja majoria però en estar sotmesos a càrregues més dures, produirien la major part de la renda senyorial. Es tracta de constatacions encara preliminars, però que suggereixen desenvolupaments interpretatius de gran abast que tot just comencen a insinuar-se.

Aquesta aproximació als camperols del País Valencià comença amb una exploració dels termes lingüístics que llavors s’aplicaven als diferents sectors de treballadors de la terra. Sense ser un reflex automàtic de la realitat social –i sense que el llenguatge la configure de manera unívoca–, el vocabulari aporta elements per a valorar els límits de la diferenciació dins de la pagesia, amb contrastos ben marcats entre el bloc social cristià i el musulmà. Aquesta complexitat del món camperol es manifesta també en l’espai geogràfic, com ara en les modalitats de poblament, i en el nivell social, amb una incidència desigual del pes de la senyoria. Els pagesos musulmans constituïen una població més ruralitzada que els llauradors cristians, i estaven sotmesos a unes condicions més dures, equiparables a una veritable «servitud col·lectiva». I dins de cadascun d’aquests cossos pagesos –colons i indígenes–l’estratificació econòmica i social va assolir un abast diferent, que en el cas dels musulmans, més que no entre els cristians, donaria lloc a la constitució d’una franja de camperols desposseïts, abocats a la condició de jornalers i mitgers. Les diferències entre els models familiars i les estructures del parentiu d’aquests dos sectors de la pagesia condicionaven les respectives pautes de reproducció biològica i social, on els lligams familiars assolien un paper central –encara que no exclusiu– en l’accés a la terra i en la configuració de la força de treball camperola. La lògica productiva de la petita explotació pagesa, coherent amb aquests mecanismes familiars, també presenta divergències entre les dues pagesies, que, d’altra banda, no donaven lloc a una «economia camperola» plenament autònoma. En efecte, les explotacions pageses podien estar orientades per l’ideal d’autosuficiència, però en la realitat

estaven immerses en uns mercats –font d’estímuls i de constriccions alhora– i enquadrades per estructures comunitàries i, sobretot, senyorials. La senyoria, en aquest sentit, no es limitava a «extraure» unes rendes d’uns pagesos autònoms, sinó que constituïa una forma de domini sobre la terra i els camperols que condicionava el conjunt de l’activitat productiva. Però això no significava la passivitat dels pagesos, fins i tot dels indígenes reduïts a una condició pràcticament servil. La resistència camperola es traduïa en una lluita, quotidiana i sorda, per erosionar l’impacte de la renda i ampliar els marges d’autonomia respecte al poder senyorial. Aquestes són les qüestions que s’aborden en el llibre tractant d’integrar en una mateixa visió, en la mesura del possible, tant les contradiccions verticals entre la pagesia i les instàncies que exercien la dominació social com, en un nivell més horitzontal, les diferències que oposaven els camperols cristians i els musulmans.

Els pagesos, que darrerament només semblen redimir-se historiogràficament com a consumidors o elits rurals, tornen a considerar-se ací com a grup social, en el terreny de la producció, controlats pels senyors, sotmesos a l’impost i immersos en l’acció dels mercats, però alhora resistint-se a les diferents formes de poder i tractant de reapropiar-se del seu mateix treball. Aquesta mena de reflexions poden contribuir a explicar una part de la trajectòria històrica que condueix fins al present, amb la seua pròpia i convulsa «lògica econòmica», però no com una marxa ascendent, com una evolució lenta i inexorable, sinó com el resultat de bifurcacions i de salts que, en gran manera, depenien del balanç entre dominació i resistència socials. La història, certament, no és una ciència freda, i aquesta mirada cap al passat esdevé també un espill inesperat que reflecteix, ni que siga per simple analogia –amb un lleuger anacronisme, per tant–, la nostra realitat actual. Era Jules Michelet qui, amb una imatge estremidora, proclamava la funció de l’historiador: els morts no trobaven el descans en els sepulcres perquè els turmentava no haver sabut el significat de les seues vides. «Els manca –deia–un Èdip que els explique els seus propis enigmes, el sentit dels quals no han trobat, que els ensenye el que volien dir les seues paraules, els seus actes, que no han entès.» Aquest era l’historiador, que els havia de reconfortar explicant-los com les seues aparentment insignificants vides i morts no havien estat inútils, perquè s’inscrivien en la senda del Progrés, de la Llibertat, de la Nació. Però els llauradors del País Valencià medieval no necessiten aquesta mena d’explicacions. Som nosaltres els qui hem d’aprendre alguna cosa de la seua experiència històrica, fer-la intel·ligible i convertir-la en coneixement que, al capdavall, podria esdevenir una eina per analitzar el nostre propi i ombrívol present.

P. V.

Capítol 1
UN PAÍS SENSE PAGESOS

Al País Valencià no hi havia «pagesos». Els camperols –acceptem aquest terme contemporani més neutre–, ja des de la mateixa colonització del segle XIII, eren designats aclaparadorament com a «llauradors». No es tracta, però, d’una simple qüestió de sinonímia regional: pagesos al Principat i llauradors al País. De fet, a la Catalunya dels segles XI-XIV el terme laborator (llaurador) coexistia amb rusticus (pagès) per identificar els camperols en contextos i amb connotacions diferents. Laborator era un terme fonamentalment descriptiu, sense matisos degradants o despectius, que designava els treballadors de la terra o els habitants del camp. Predominava en la documentació notarial que, no debades, reflectia relacions de caràcter més aviat socioeconòmic. En canvi, en els textos de tipus jurídic, directament condicionats per les construccions ideològiques que ordenaven jeràrquicament aquella societat, els cultivadors es veien sobretot com a rustici o pagenses.¹ Els pagesos eren, així, l’estrat més baix, la categoria de base dins de la societat cristiana i feudal. El rusticus, segons els Usatges de Barcelona, era al segle XII l’«hom que nula dignitat no ha, esters que és crestià», per contraposició, doncs, al cives (ciutadà) i, sobretot, al miles (cavaller), investits de diversos graus de «dignitat» que es traduïen en drets o privilegis jurídics. Les escassíssimes referències documentades a pagesos valencians se situen, significativament, en aquest terreny que evocava una categoria jurídica no privilegiada i, per tant, sotmesa a càrregues senyorials o veïnals. Així, en un plet de l’any 1300 es remarcava que un camperol de Borriana, havia estat «pagès e peiter», és a dir, que no pertanyia l’estament militar ni eclesiàstic i que, per tant, estava obligat a contribuir en la peita de vila.² El terme «pagesia», al seu torn, no designava el conjunt de pagesos, sinó les obligacions que pesaven sobre una terra o un altre bé immoble. D’aquesta manera, en 1282, en un litigi davant el justícia de València, s’esmentava «la pagesia del dit troç de terra» o la «pagesia dels dits molins». En 1284 un altre demandant reclamava «tot lo dret emphiteòtich e pagesia que en les dites cases havia».³ Així doncs, «pagès» i «pagesia» eren termes infreqüents que, això sí, continuaven vinculats a l’univers conceptual de les obligacions i la dependència jurídica, i no al del treball agrari com a ocupació o activitat econòmica.

Els pocs pagesos que apareixien per terres valencianes als segles XIV i XV no eren camperols de carn i ossos sinó personatges de ficció. És entre els literats i els tractadistes, que feien servir un model de llengua unitari i amb uns mateixos referents culturals de dalt a baix del domini lingüístic català, on es trobaven els pagesos valencians. I no necessàriament amb una connotació degradant, sinó sovint com a simple denominació dels treballadors del camp, amb el mateix significat que el terme «llaurador», que pràcticament era l’únic que s’usava llavors en la vida real. És cert que en els seus versos aristocràtics, Ausiàs Marc es comparava al «grosser pagès / que bon sement en mala terra met»,⁴ però aquest qualificatiu no s’associava a tota la pagesia, sinó als conreadors ineptes. Clarament despectiu és, en canvi, l’ús com a insult que Jaume Roig posava en boca d’una de les dones del protagonista de l’Espill: «vell amansat, / empagesit», tot i que en un altre passatge el narrador lloava –fent honor a la misogínia de l’obra–«un bon pagès» de Morvedre que castigà brutalment la infidelitat de la seua muller.⁵ El cavaller Jaume Gassull, en la seua poesia satírica, es referia als «pagesos» de l’Horta de València –els mateixos que anomenava «llauradors» en una altra composició– i no s’estava de remarcar l’acurat treball de la terra que feia «lo pagès».⁶ El mateix Francesc Eiximenis que, seguint els prejudicis urbans de l’època, considerava la «rusticitat e pagesia» com una de les arrels del mal, en un text tan emblemàtic com la dedicatòria del Regiment de la cosa pública, adreçada als jurats de la ciutat de València, no deixava de prear els «bons conreadors» de la terra i es referia a aquests llauradors locals com a «pagesos».⁷ Però fora dels fulls dels llibres literaris, en els camps, alqueries i viles només hi havia llauradors, i així figuraven –amb la grafia laurador– en els registres municipals i reials escrits en català o transvestits en un llatí de ressonància clàssica –com a agricultor o agricola– en els documents redactats pels notaris.⁸

TERRA DE LLAURADORS

El País Valencià era, doncs, «terra de llauradors».⁹ Però potser pel seu caràcter hegemònic mateix, aquest terme no deixava de tenir una certa ambigüitat o, si més no, conservava diversos significats. Certament, el més freqüent era el d’«agricultor» –en el sentit genèric de pagès o camperol–, tant en la seua forma catalana com llatina, que en els documents més primerencs podia ser laborator o agricultor. De 1277 data, per exemple, la clàusula «a costum de bon laurador» que figura en un llibre del justícia de Cocentaina i una fórmula semblant –«a ús e a costum de bon laurador»– pot trobar-se en un establiment de terra de 1292.¹⁰ El terme llatí agricultor, com a sinònim de llaurador, apareix en la documentació del justícia de València si més no des de 1282. En un llibre del mateix oficial, de 1284, s’emprava el terme laborator com a equivalent de laurador, i en un protocol notarial de 1295 es registrava un contracte de treball «ad officium laboratoris».¹¹ Aquestes dades són una simple mostra, però permeten pensar que els llauradors formaven una categoria que podia incloure tots els conreadors, per oposició als ciutadans i homes de vila i, evidentment, a la noblesa representada pels cavallers. No manquen els documents del Dos-cents en què els jutges, abans de prendre una decisió sobre un plet agrari, cerquen «conseyll e acord ab lauradors e ab hòmens de vila», possessors de terra en el mateix terme i sovint veïns d’una mateixa població però ben diferenciats com a grups socials.¹² Ja en el segle XV, en els sermons de sant Vicent Ferrer, que apel·laven a la sensibilitat dels seus auditoris populars, els llauradors apareixen com a víctimes de l’opressió dels nobles i, en aquest sentit, fins i tot podien representar el conjunt del poble davant l’abús dels poderosos: «Los braços són los cavallers que defenen la terra; mas ja són malalts, que així com deurien ajudar als llauradors, ells los roben».¹³ Aquesta tendència a l’ampliació dels límits del concepte de llaurador per incloure tots els qui vivien del seu treball es confirmava quan el predicador recordava que «Adam llaurador fo».¹⁴ El primer home, quan hagué de guanyar-se el pa amb la seua suor, esdevingué llaurador. En aquest sentit, com advertia el mateix sant Vicent, totes les ànimes eren filles de llaurador. Però més enllà d’aquest parentiu remot, la imatge d’Adam i Eva com una parella de camperols, tan familiar als pagesos revoltats arreu d’Europa als segles XIV i XV, tendia a identificar els llauradors amb els laboratores de l’esquema trifuncional clàssic: els qui treballaven per mantenir els ordes privilegiats dels oratores i dels bellatores. Ara bé, en el moment que predicava sant Vicent ja feia temps que la realitat social havia obligat a fer més complexa la vella imatge dels tres ordes. D’altres categories i oficis, començant pels mercaders i menestrals, havien hagut d’integrar-se en la representació de la societat cristiana –és a dir feudal–, segons el conegut esquema antropomòrfic. El que no canviava era la posició subordinada dels camperols, sempre en el nivell inferior del cos social, arran de terra. «Les cames e los peus que sostenen tot lo cors –deia el predicador taumaturg– són los llauradors, qui sostenen tot lo món, tots los estats, a reis, comptes, etc., car d’allò que ells treballen tots n’havem a viure».¹⁵ El mateix model organicista presentava un tractadista franciscà com Eiximenis, però en la seua idea de la «cosa pública», els camperols –novament «pagesos»– quedaven més avall encara: les cuixes i les cames eren els menestrals, mentre que els camperols estaven un esglaó per sota d’aquests: «los peus que calciguen la terra són los pagesos qui la colren e l’exerciten per llur ofici tots temps».¹⁶

La visió organicista, doncs, no sols legitimava la posició d’inferioritat econòmica i social dels llauradors, sinó que tendia a reassignar-los les connotacions negatives que tenia el terme «pagès». Això ho tenien molt clar els cavallers: una manera d’insultar-se en les lletres de batalla era acusar l’adversari de descendir de llauradors. A l’inici del segle XV, Joan de Vilaragut gosava difamar un membre d’un llinatge baronial com Pere Pardo de Lacasta proclamant –cosa evidentment falsa– que «notori és a tothom que vostre pare ha cavat, podat, laurat e fet tot ofici de laurador, e d’açò ha hòmens en la plana de Borriana, hui vius, qui l’han vist».¹⁷ Fins i tot fora dels cercles aristocràtics, aquesta connotació degradant que, almenys de manera latent, conservava la condició de llaurador podia s’usar-se, en les processos judicials, per desacreditar els testimonis de la part contrària. En els plets entre comunitats formades majoritàriament per llauradors, el terme no podia tenir un caràcter globalment desqualificador, però els homes de lleis urbans associaven a l’ofici d’agricultor qualificatius que refermaven la rusticitat i la manca d’enteniment que, d’alguna manera, a ulls dels ciutadans, podien estar implícits en el terme «llaurador». Així, en 1381, els advocats de la ciutat de València rebutjaven el testimoniatge dels veïns de Sueca, en la causa que enfrontava la capital amb la senyoria d’aquella població, al·legant que «són hòmens lauradors e il·literats e fort grossers seu idiotes».¹⁸ Tanmateix, des de la ciutat també s’afavoria una dignificació de la condició de llaurador en l’as-similar-la a una categoria socioprofessional, entesa com un «ofici» o una «art», que permetia integrar els treballadors de la terra en l’entramat de la societat urbana. Seguint el model de les activitats artesanals, en el segle XV es redactaven contractes de treball o d’aprenentatge sota la forma jurídica d’afermament que es referien a l’«arte agriculture» o a l’«officium agriculture».¹⁹ És més, els llauradors de València –juntament amb els hortolans– estaven organitzats en una confraria des de 1283 i, a partir de 1329, participaven de manera corporativa en el consell, al costat dels representats elegits per la resta d’oficis.²⁰ També a Barcelona existia des del segle XIV una confraria de «lauradors, ortolans e cavadors» i el mateix succeïa en una altra ciutat com Lleida, on hi havia un major pes de les activitats agràries.²¹ En el cas de València, el reconeixement institucional no anul·lava la jerarquització dins de la societat urbana, on els llauradors, tot i organitzar-se formalment com un ofici corporatiu, tendiren a veure’s relegats per darrere dels menestrals. Això es palesava en el lloc cada vegada menys honorable que se’ls assignava, durant la primera meitat del segle XV, en la processó del Corpus, que no debades era la millor representació simbòlica de la societat urbana.²² De fet, la presència de llauradors entre els oficis urbans no deixava de representar una certa anomalia. Quan, l’any 1459, amb motiu de l’entrada de Joan II a València, desfilaren totes les corporacions davant el rei, el cronista remarcava la vistositat de les robes, l’ordre i la bellesa dels espectacles dels diferents oficis artesanals, mentre que dels treballadors agrícoles sols es deia que «vengueren la gran multitud dels llauradors, anant llaurant e sembrant e fent algunes coses de riure». Només un altre col·lectiu professional potser encara pitjor considerat, els pescadors, tingueren un comportament burlesc, també «fent coses de riure».²³ Ara bé, el panorama era molt diferent en les viles on els llauradors suposaven una gran part del veïnat –fins i tot la majoria– i on els camperols acomodats, sovint emparentats amb notaris i mercaders, formaven part dels cercles dirigents. Aquests prohoms llauradors no feien riure: pertanyien a confraries com la de Sant Miquel, a Castelló, que el dia del Corpus desfilava en el lloc més preeminent.²⁴ En qualsevol cas, amb major o menor reconeixement corporatiu, la categoria social de «llaurador» no era equiparable a la d’un ofici artesanal qualsevol, sinó que tenia un sentit que englobava tots els treballadors de la terra, per contraposició al conjunt dels menestrals i als professionals urbans.

Hi havia, però, un altre ús més restrictiu del terme llaurador, el que indentificava el parcer –normalment mitger–en les cessions de terra a «llauró» o «llauraó». En aquest cas, no es tractava d’una categoria socioprofessional sinó d’un concepte jurídic en un determinat tipus de contracte agrari. Ja en 1276, en l’arrendament d’unes terres en l’Alcúdia, alqueria de Cocentaina, el parcer –en aquest cas un camperol musulmà– es considerava llaurador, ja que es referia a «la terra que él laurà», en el sentit de dur-ne a terme l’explotació. En 1277 el mateix propietari, que «donà a laurar» unes terres, reclamava que l’arrendatari realitzàs els treballs «axí com laurador deu fer». En aquest mateix sentit, les referències, en 1290, a un titular de terra «e sos lauradors» pot remetre a aquesta mena de contractes, encara que també podria al·ludir a altres formes de treball dependent. Més explícit és el cas del venedor d’un camp, situat a la mateixa vila, que en 1295 s’havia compromès a lliurar-la al comprador «enaxí qu·él que s’avendria ab lo laurador qui aquel [troç de terra] laurava».²⁵ Aquesta figura jurídica del «llaurador» com a mitger seria objecte de diverses reglamentacions municipals durant els segles XIV i XV. Les ordenacions de Gandia contraposava el «laurador de miges ne de certa part de fruyts» al «senyor de l’alqueria o terra ab qui lauraran».²⁶ De manera semblant, la normativa emanada dels jurats de Vila-real, quan afectava a la terra tinguda «a llauró», es referia als contractants com «el dit llaurador e lo senyor de la terra».²⁷ A Castelló, l’establiment «De les terres que seran donades a lauró», identificava el parcer com «lo llaurador [que] tendrà algunes terres a miges o certa part de fruyts».²⁸ De manera que podia succeir que aquests «llauradors» o «agricultors», entesos com a denominació jurídica d’una de les parts contractants, en realitat no fossen sempre camperols sinó que es documenta també algun artesà d’ofici.²⁹

Al costat de l’abast genèric, com a equivalent de pagès o camperol, i del més concret de parcer, el mot llaurador també conservava un altre significat restrictiu, més tècnic, lligat directament al procés de treball, a la feina de llaurar. Així, el llaurador podia ser tant un jornaler que es llogava per menar l’arada com un camperol, relativament benestant, que disposava d’animals de tir i dels instruments de llaurada corresponents. Les dues accepcions poden rastrejar-se en les ordinacions municipals de viles i llocs rurals, i fins i tot a la ciutat de València. En una disposició de l’inici del segle XIV, els jurats de la capital reglamentaven la jornada laboral de cavadors i podadors de vinyes, però n’excloïen explícitament d’altres jornalers com «lauradors o obrés d’orts ne de camps»,³⁰ cosa que indica que ací «llaurador» identificava un treballador assalariat. Els fons notarials també aporten contractes de treball –per dies o per temporades– on els «lauradors» constitueixen un tipus d’assalariat dedicat a una tasca concreta, al costat d’altres com «bracers», «obrers d’orts e de camps», «cavadors», «podadors», «exarmentadors», «segadors» o «collidors».³¹ A aquests assalariats es referia sens dubte Ausiàs Marc quan deia: «Tot llaurador és pagat del jornal».³² Però en altres contextos el mot designava els camperols que tenien bous o altres animals de labor per a treballar la seua pròpia explotació. El justícia de Cocentaina prenia en 1275 una resolució, precisament sobre els bous de llaurada, que anava dirigida a qualsevol «christianus laborator vel sarracenus laborator».³³ Ja al segle XV, els jurats de Llucena establien que «tot laurador vehí dels llochs de la tinença (...) per cascun parell de bous que lauren, puguen tenir mija cafiçada de terra per coltiva».³⁴ També des de la perspectiva dels senyors, els llauradors podien ser una categoria concreta dins de la pagesia, definida per la disponibilitat d’animals i d’arada. Així en les corts de 1428, els nobles argumentaven que els seus vassalls «quasi tots són lauradors, cavadors, bracers e hòmens qui viuen del treball de ses mans», ja que «tenen un legó ab què caven, e un aladre ab què lauren o un altre artifici ab què facen faena».³⁵ Es tractava, doncs, d’una diferència a nivell tècnic, per la possessió d’instruments de treball, però també implicava una certa diferenciació econòmica, lligada a l’adquisició de l’arada i dels animals, al seu manteniment i, sens dubte, a l’extensió de terra treballada. Ara bé, una altra qüestió és si aquests «llauradors» formaven una categoria social, un estrat superior de la pagesia per contraposició a una massa de camperols desproveïts d’animals de llaurada i reduïts, en la pràctica, a la condició de jornalers al servei dels seus veïns acomodats.

Aquest és el model de pagesia dividida que es troba als vells països feudals com la França del nord. Era el cas de Normandia, on els paysans pertanyien a dues categories ben delimitades des del punt de vista tècnic i social, amb denominacions pròpies –laboureurs i manouvriers– que es feien servir en aquella mateixa època.³⁶ Ací, a la mateixa documentació, el laboureur, terme equivalent des del punt de vista lingüístic a llaurador,³⁷ era el pagès que tenia el nivell econòmic suficient per disposar de la potent arada d’orelló (charrue) i els nombrosos animals de tir –sobretot bous– que calien per arrossegar-la. Per contra, el manouvrier –anomenat també ouvrier de bras o homme de bras– només disposava, en efecte, dels seus braços i de ferramentes senzilles com la fanga o l’aixada.³⁸ Ara bé, el regne de França era molt gran i aquesta realitat del nord no podia projectar-se sense més ni més cap a les regions meridionals. Durant l’Antic Règim, cosa que segurament prolongava la situació baixmedieval, a Occitània laboureur volia dir simplement «camperol», en un sentit equivalent al del «llaurador» valencià.³⁹ A la Catalunya vella sí que es documenten categories diferents de camperols amb una denominació pròpia, també en funció de la possessió d’animals de llaurada. Així, hi trobem «jovers», «conjunters» i «aixaders», segons tinguessen bous d’arada propis, haguessen de compartir-los o només disposassen dels seus braços i d’eines manuals.⁴⁰ També en els medis més o menys urbans, del Principat i del País Valencià, hi havia treballadors de la terra identificats com a «llauradors», al costat d’altres designats amb professions equivalents a jornalers agrícoles. Però aquests darrers tenien una presència insignificant en els censos, cosa que fa pensar que dins de la denominació de «llauradors» s’incloïen les dues categories de camperols: els mitjans i acomodats, ben dotats d’animals i de terra, i els més pobres, que havien de treballar també fora de les seues explotacions com a jornalers. Això sembla confirmar-se fins i tot a les grans ciutats, on els propietaris de terra de professions artesanals o liberals alimentaven una demanda estable de treball agrícola retribuït. En una llista d’habitants de Barcelona de la fi del Tres-cents, almenys una vintena llarga eren identificats amb l’ofici de «laurador», mentre que no hi figura cap «pagès» i són molt minoritaris els esmentats com a «cavador» o «brasser».⁴¹ A la mateixa època, a Lleida també hi havia veïns qualificats de «lauradors».⁴² A la ciutat de València, ja a l’inici del segle XVI, el cens de 1510 permet localitzar 132 llauradors només dins de les muralles, una xifra comparable a la de membres dels principals oficis artesanals. Ara bé, en les detallades llistes del cens, on pràcticament tots els veïns duen aparellat un ofici, no apareix cap cavador o bracer. Només 7 «missatges», que podrien ser treballadors agrícoles assalariats, però contractats de manera més estable que els simples jornalers.⁴³ Aquest escassa presència de jornalers i d’altres assalariats es confirma en la llista de persones aveïnades a València en la primera meitat del segle XV: s’hi poden identificar més de tres-cents «lauradors» i tan sols un parell de «bracers».⁴⁴ En viles on una part important de la població –o fins i tot la majoria–eren veritables llauradors, es confirma aquesta absència d’una categoria de camperols identificada com a jornalers. A la vila de Castelló, una població mitjana on més de la meitat dels veïns eren camperols, durant tot el segle XV poden documentar-se vora quatre- cents veïns qualificats de «llauradors», però ni un sol de «cavador», «bracer» o «jornaler».⁴⁵ En concret, en el padró de la peita de 1497, poden comptabilitzar-se 247 veïns com a llauradors, mentre que només hi figuraven dos «criats», un «missatge» i dos mossos, sense cap al·lusió a jornalers.⁴⁶ Tampoc apareixen categories socioprofessionals assimilables als assalariats agrícoles entre els aveïnats a la mateixa vila en 1434-1502, sinó només llauradors.⁴⁷ De manera semblant, en un lloc clarament rural com Catarroja, en la cruïlla dels segles XV i XVI, s’han identificat 126 llauradors, sense que n’hi haja cap habitant associat a una professió que evoque el treball assalariat.⁴⁸ A Sueca, un altre lloc eminentment camperol, de 187 contribuents registrats al padró de la peita de 1453, només 60 no eren qualificats com a llauradors, i d’aquests –tret de 7 pastors–no n’hi havia cap que pogués ser identificable amb la condició d’assalariat agrícola.⁴⁹ Podria objectar-se que en les fonts fiscals, com són els padrons de riquesa, no hi figurarien els habitants sense propietats immobles, entre els quals hi hauria els jornalers. Ara bé, és dubtós que hi hagués una estrat d’assalariats assentat en una població i que estigués completament desposseït. De fet, en els padrons de riquesa es registren contribuents amb un nivell de riquesa tan baix que poden considerar-se pràcticament sense béns.⁵⁰ Tot fa pensar que els veïns que havien de treballar per a altres sí que constaven en aquests registres fiscals, encara que no rebien la denominació de «jornaler» o d’un terme equivalent. De fet, tampoc no apareixen categories socioprofessionals assimilables als assalariats, per a identificar una persona concreta, en la resta de documentació d’abast més ampli com ara la notarial, els llibres s’aveïnaments municipals o els registres dels justícies locals.⁵¹ Ens trobem, doncs, amb una aparent paradoxa: els jornalers existien des del punt de vista econòmic, exercien una activitat laboral ben documentada, però no existien com a categoria socioprofessional reconeguda. Però sí com a categoria jurídica, en la mesura que era necessari identificar-los en les reglamentacions del mercat de treball.

TREBALLAR PER A UN AMO: JORNALERS I MOSSOS

Les referències a jornalers agrícoles, fins i tot amb la diferenciació de categories concretes de treballadors, són freqüents en les normatives municipals que regulaven el treball assalariat, des de la mateixa capital del regne a petites comunitats rurals, passant per viles com Alzira, Castelló, Vila-real o Gandia. El terme genèric que s’hi utilitzava no solia ser «jornaler», sinó més freqüentment «bracer», «llogater» o «cavador». De vegades, aquestes denominacions s’associaven com a sinònims i es parlava també de «bracer o logater», «cavadors o logaters» i fins i tot de «bracer, cavador o llogater».⁵² Altres termes menys habituales eren els de «fahener» i «jornaler», usats com a sinònims de «bracer».⁵³ Encara que «cavador» podia al·ludir a un específic treball, en el context de les ordinacions que regulaven tota mena de treball agrícola retribuït, el terme podia assolir un sentit genèric, equivalent a jornaler, tal com es desprèn dels seus sinònims esmentats adés i del fet que el senyal que marcava la duració de la jornada de treball agrícola s’anomenàs «seny dels cavadors».⁵⁴ De vegades, els jornalers ni tan sols rebien una denominació concreta, sinó que es designaven amb expressions com «persones que·s logaran a jornal a fer faenes de fora, axí com és cavar, segar, laurar, podar, empeltar e altres semblants faenes», tal com es deia en una ordenació d’Alzira.⁵⁵ Ací contrasta el detall amb què s’esmenten les feines agrícoles amb la indefinició dels assalariats. Potser en poblacions més rurals, fos més freqüent designar els jornalers sense al·ludir a una denominació concreta. Així, al Boixar, un llogarret dels Ports, les ordinacions parlaven exclusivament d’«aquells qui·s lloguen»,⁵⁶ a Llucena de «tot hom o dona qui·s logarà ab altri», a Benicarló de «tota persona que sie loguada ab altri».⁵⁷ En canvi, a València, durant la primera meitat del segle XIV, s’esmentaven «cavadors», «podadors» i «eixarmentadors» com a tipus específics de jornalers dedicats al cultiu de la vinya, a més d’altres com «llauradors» i «obrers d’horts i de camps».⁵⁸ També a les principals viles, com ara Castelló, al costat de denominacions genèriques, els jornalers podien ser «podadors» i «batedors».⁵⁹ En general, les denominacions més específiques van lligades a la reglamentació del treball de la vinya, un tipus de cultiu que era freqüent entre els propietaris no agraris i que, per això mateix, generava una demanda estable de treball assalariat a les viles i ciutats. Ara bé, aquesta diversitat de jornalers reflectia les exigències del mercat laboral, però no sembla referir-se a un estrat particular i delimitat de la pagesia, dels llauradors. Els jornalers que apareixen en les fonts normatives són un concepte jurídic –i així es contraposaven al propietari o «senyor» de la terra que els llogava– i, com a molt, s’associen a un tipus de treball concret, però fora d’aquest àmbit contractual no semblen ser vistos com un estrat social amb perfil propi.

És possible que els camperols sense terra, i especialment els desarrelats, forasters que duien una vida itinerant, poguessen ser identificats amb una categoria social pròpiament dita, sens dubte d’estatus inferior al dels llauradors pobres que formaven part de la comunitat local. A la Cocentaina de l’inici del segle XIV, es rebutjava el testimoni d’un jornaler, perquè era «vill persona e home qui·s logava per VI o VIII dies, poch més o meyns, a cavar o a altres faenes».⁶⁰ Unes dècades després, els testimonis que aportava la ciutat de València contra la senyoria de Sueca eren desqualificats per ser «hòmens cavadors e il·literats e fort grosés».⁶¹ En aquest mateix procés, d’altres testimonis foren recusats per ser «vagabunts», un qualificatiu que al·ludia a la seua manca d’arrelament, de béns immobles i, al capdavall, suggeria que vivien oscil·lant entre el treball assalariat, la mendicitat i fins i tot la delinqüència. Colles ambulants de jornalers forasters, provinents de la veïna Castella o fins i tot d’Occitània, fornien el treball necessari en èpoques, com la sega o la neteja de les sèquies, que no bastava amb els bracers locals. Aquest cas estava ben documentat a Sueca, bàsicament en els registres municipals referents al manteniment d’infraestructures agràries comunals com ara la construcció, reparació o neteja de la xarxa de reg. Ja al segle XV, s’hi esmentaven «jornalers» que treballaven a les sèquies proveïts bàsicament de pales, per la qual cosa eren denominats «palers».⁶² Ara bé, totes aquestes mencions, que podrien multiplicar-se amb documentació d’altres poblacions i amb la inclusió dels pastors i d’altres assalariats ramaders, no permeten afirmar que «jornalers», «cavadors» o «bracers» –almenys els assentats en una localitat– constituïssen, més enllà d’una activitat laboral, una categoria social cristal·litzada en una denominació socioprofessional distintiva. I això, tot i que el vocabulari no fos un mer reflex de la realitat sociològica, devia respondre al fet que no hi havia un estrat de la pagesia –suficientment nombrós, estable i arrelat en la comunitat local– sense terra pròpia ni cap altra eixida que el treball assalariat.

Els jornalers, o millor dit els qui es llogaven a jornal, eren bàsicament llauradors petits i mitjans que necessitaven arrodonir els ingressos de les seues explotacions treballant per als veïns més acomodats, potser de professió no agrària, o per a tuteles i viudes. En totes les poblacions existia un sector de la pagesia –des de més de la meitat a tres quartes parts dels veïns– que, amb heretats per sota de les 5 ha, no podia assolir l’ideal de l’autosuficiència.⁶³ Eren fonamentalment aquests llauradors, identificats com a tals en les fonts, i potser els fills joves dels pagesos mitjans, els qui esdevenien els bracers i cavadors que figuraven en les ordinacions municipals, sovint treballant o desplaçant-se amb els seus propis animals de tir. No era estrany tampoc que veritables llauradors acceptassen fer jornals als seus creditors per a satisfer tota mena de deutes. En lloc de pagar en metàl·lic, els deutors prestaven serveis en treball, taxats segons el mercat de treball local, per a respondre a censos, saldar comptes amb botiguers o fins i tot completar el preu d’una compra de terra.⁶⁴ D’aquesta manera, la demanda de treball assalariat local, excepte en les èpoques més àlgides del cicle agrari, com ara la sega, podia satisfer-se amb els braços dels camperols petits i mitjans, sense que aquesta mena de «jornalers» deixassen de percebre’s ells mateixos i de ser percebuts pels seus veïns com a membres d’una mateixa comunitat de «llauradors».⁶⁵

A diferència del que succeïa amb els jornalers, sí que hi havia conreadors que eren designats amb termes diferents al de «llaurador», com ara «criats», «servents», «macips», «missatges» i, especialment, «mossos». Aquest darrer terme era, de bon tros, el més freqüent en tota mena de fonts per a identificar aquesta mena de treballadors dependents. Alguns d’aquests termes –però curiosament no el de «mosso»– apareixien recollits en les normatives municipals. A les d’Alzira i a les de Castelló s’esmentaven «missatges» i «servents». També eren «servents» –o «pastors», remarcant la importància del treball domèstic en la ramaderia– els qui s’afermaven segons les ordinacions de Llucena del segle XV, mentre que a Herbers i a Benicarló aquesta mena de reglamentacions es referien no sols a servents i pastors sinó també a «missatges».⁶⁶ D’aquesta manera, la normativa legal recollia alguns termes d’ús quotidià, però les denominacions que poden trobar-se en llocs com ara les llistes de contribuents eren més variades. En el cens de 1510, al costat dels «llauradors» apareixien, a ciutats com València, Xàtiva o Alzira, un grapat de contribuents designats com a «missatge».⁶⁷ Al llibre de la peita de Castelló de 1497, figuren dos veïns identificats com a «criat», un com a «mosso», un com a «vaquer» i un altre com a «cabrer». Si hi afegim d’altres contribuents amb un ofici conegut a través d’altres fonts, la nòmina fiscal de 1497 encara inclouria un «missatge», dos «pastors» i un veí qualificat com a «llaurador» i «mosso». Per definició, els contribuents de la peita no estaven totalment desposseïts de béns, però no hi ha dubte que tots aquests treballadors es reclutaven entre l’estrat inferior de la pagesia, amb una riquesa taxada, com a molt, en uns centenars de sous, quan la mitjana superava els dos milers.⁶⁸ Ara bé, el fet que aquests termes referits al treball dependent, a diferència dels simples jornalers, sí que s’usaven com a qualificació dels camperols no permet afirmar que hi hagués una capa delimitada i estable de la pagesia abocada a la condició de servents agrícoles. Si els cavadors i els bracers no constituïen l’equivalent dels manouvriers, els mossos tampoc no n’eren. I no perquè el seu nombre fos negligible. Tot al contrari: pot estimar-se, a partir de casos ben documentats com el de Sueca a l’inici del segle XVI, que almenys una quarta part dels veïns recorrien a la contractació de mossos. Però seria erroni pensar que això significava que hi havia, pel cap baix, una proporció semblant de famílies de servents, de camperols sense terra que passaven la seua vida treballant per als seus veïns més afortunats.

D’entrada cal remarcar que, en nòmines com les dels llibres de la peita, la indicació de ser criat o mosso solia respondre a la necessitat de distingir dos contribuents del mateix nom. I que la identificació amb una situació laboral domèstica no es feia com una categoria genèrica sinó al·ludint al nom de l’amo, tal com succeïa amb els «llauradors», és a dir parcers, dels contractes de llauró. En aquest ús habitual, la qualificació com a mosso o criat d’algú no era exactament equiparable a la de llaurador en el sentit de categoria socioeconòmica equivalent a camperol. De fet, un llaurador amb algunes terres pròpies, titular per tant d’una explotació, per insuficient que fos, i contribuent de la peita, podia afer-mar-se com a mosso d’un altre veí més acomodat.⁶⁹ Ara bé, aquests casos no deixaven de ser excepcionals. Habitualment, els mossos –com ja ho suggereix el mateix mot– eren joves que encara no estaven emancipats de la tutela paterna i que, en entrar al servei de l’amo, quedaven sota la seua autoritat. De fet, aquesta situació explica que els afermaments dels mossos es fessen sovint sota la forma jurídica de contractes d’aprenentatge –per servir i aprendre officium agriculture–, on no podia delimitar-se fàcilment l’adquisició de les habilitats de l’ofici de la simple prestació laboral. En la pràctica, aquests adolescents i joves eren servidors que s’incorporaven al grup domèstic de l’amo, i que sota la seua direcció, com tots els membres de la família, participaven en les tasques agrícoles de l’explotació pagesa. Aquests mossos, alimentats i vestits per l’amo, no cobraven cap salari i només al finalitzar el contracte, que es prolongava durant quatre, cinc o sis anys, rebien la soldada, que solia ascendir a uns pocs centenars de sous. Aquesta situació de dependència domèstica estable, a diferència del caràcter eventual de la contractació dels jornalers, explica que la identificació d’un treballador agrícola amb la categoria de mosso, criat o missatge, fos relativament habitual.⁷⁰

Ara bé, més que no un estrat desposseït de la pagesia, aquests servents agrícoles constituïen sobretot una «classe d’edat», un període temporal d’iniciació al treball al qual es veien encaminats els fill, encara adolescents i joves, de llauradors modestos i mitjans, així com molts orfes que no podien ser man-tinguts amb les rendes de les seues herències. Era, doncs, en la mateixa comunitat local, o en els seus voltants, on es trobaven els braços que completaven la força laboral de les famílies camperoles i que satisfeien, igualment, la demanda de mà d’obra de propietaris de terra aliens a la pagesia. Però també hi afluïen joves forasters de tot arreu, especialment dels regnes veïns d’Aragó i de Castella i, fins i tot, ja al segle XVI, de regions més llunyanes com Gascunya. Ara bé, el predomini d’aquest grup d’edat entre els mossos no excloïa que alguns llauradors adults, fins i tot amb algun patrimoni modest, poguessen contractar-se com a servidors agrícoles, encara que segurament sense l’extrem de dependència patriarcal a què estaven sotmesos els adolescents i els joves afermats. De fet, al voltant de les ciutats, començant per la capital del regne, es documenten camperols que es feien càrrec del treball d’explotacions alienes, com ara alqueries, amb la condició de residir-hi i esmerçar-hi tota la seua capacitat laboral, cosa que suggereix que es tractaria de treballadors sense terra pròpia.⁷¹ Amb tot, és significatiu que aquesta mena de camperols dependents –a diferència dels masovers del Principat– no haguessen rebut una denominació específica i diferenciadora. Tot sembla indicar que la majoria dels mossos no acabaven la seua vida laboral com a treballadors domèstics, sinó que s’integraven en la comunitat local com a llauradors –ni que fossen «pobres»– o, en el pitjor dels casos, es dispersaven com a jornalers itinerants, però sense que es constituís una capa estable i arrelada comunitàriament de servents adults sense terra.⁷² Al capdavall, els cavadors i bracers, i els mossos i criats, no deixaven de ser –o serien posteriorment en arribar a l’edat adulta– veritables llauradors, per més desfavorable que fos el balanç entre mà d’obra familiar i extensió de terra que posseïen.

ELS ALTRES CAMPEROLS: HERETERS I EIXARICS MUSULMANS

En les fonts de l’època, els musulmans que vivien en la nova societat nascuda de la conquesta no eren identificats com a «llauradors» en el sentit genèric, de categoria socioprofessional, que tenia el terme quan s’aplicava als conreadors cristians. Tant en els textos legals com en l’ús quotidià que pot rastrejar-se en els processos judicials, els camperols musulmans solien ser denominats simplement «sarraïns» o «moros». No es tractava, però, d’un marcador exclusivament religiós o ètnic, ja que en una població profundament ruralitzada i sotmesa al que se n’ha dit una «servitud col·lectiva»,⁷³ la immensa majoria dels musulmans es dedicaven al treball de la terra, en una proporció fins i tot superior a la dels primers colons cristians i dels seus descendents. Això volia dir que el terme «sarraí» o «moro», per defecte, tendia a evocar un camperol en una situació més desfavorable que l’habitual entre els pagesos cristians del mateix regne. Fins i tot els cavallers, titulars de senyories amb vassalls majoritàriament musulmans, en tenien una clara consciència. Com hem dit adés, en les corts de 1417, els representants del braç militar exposaven que els seus vassalls eren «lauradors, cavadors, bracers e hòmens qui viuen del treball de ses mans», per la qual cosa no podien ser considerats «pobres ni miserables, com lur stat e condició sia comunament aquell. E majorment dels moros e sarrahins, la condició dels quals és molt baxa».⁷⁴ D’aquesta constatació objectiva de la desigualtat entre el camperolat cristià i l’indígena podia passar-se també a les expressions de menyspreu, com les que deixava anar el senyor de Betxí en 1459 quan es referia als vassalls musulmans d’un altre cavaller com a «perros de moros, que no són res».⁷⁵ Aquests conreadors sotmesos, marcats com a descendents dels vençuts i alhora com a membres d’una «nació» infidel, no podien ser «llauradors» en el mateix sentit que els camperols cristians, és a dir, com un estament reconegut, per més humil que fos la seua posició, dins de la representació jeràrquica de la societat establerta, és a dir, cristiana i en el cas valencià d’arrel colonial. És simptomàtic que quan Pere el Cerimoniós, en ple segle XIV, reglamente minuciosament els tractaments honorífics que han de rebre els seus súbdits per part dels oficials reials, descendesca des dels barons, nobles i cavallers fins als artesans i camperols, de manera que «el menestral e·l laurador hagen lur títol segons la cosa de què usen». Res no se’n diu dels musulmans de la Corona d’Aragó, que quedaven així al marge d’aquest ordenament encaminat a «provehir que cascú en sa nominació e hàbit sia honrat segons la condició de son orde o estament».⁷⁶ Els musulmans locals, doncs, estaven desposseïts de l’honor que, en un grau major o menor, es distribuïa de dalt a baix de tot el cos social cristià. Potser convinga recordar ací la definició de pagès que feien els Usatges de Barcelona al segle XII: aquell qui no tenia cap dignitat tret de ser cristià. Si aquest era l’esglaó més baix de la societat establerta, els sarraïns o moros es trobaven sota zero. Tot fa pensar que de la mateixa manera que els musulmans sotmesos no eren considerats «valencians», sinó tan solament «moros del regne» o «moros de la terra», tampoc no podien ser considerats «llauradors», en el sentit de categoria social de base, al mateix nivell que els conreadors cristians.

Això, òbviament, no vol dir que la denominació de llaurador no s’aplicàs en altres sentits més restrictius als camperols musulmans. D’entrada, en els contractes de llauró o ad laborandum, els mitgers sarraïns rebien la denominació de «llaurador», de manera semblant que els conreadors cristians que es trobaven en la mateixa situació jurídica. Com a «laurador» es designaven els mitgers musulmans des del segle XIII, com succeïa, per exemple, a Cocentaina, de vegades afegint en la identificació el nom del propietari de la terra, cosa que remarcava el caràcter de treballador dependent del mitger.⁷⁷ Ja a les darreries del segle XIV, a Crevillent els parcers d’origen andalusí que cultiven terra «a lauró» eren designats també amb el terme «laurador».⁷⁸ En altres casos, la informació permet confirmar que els parcers musulmans eren conreadors desposseïts, de manera que la qualificació de «llaurador» es deslligava de la disponibilitat d’animals d’arada o, si més no, de la possessió estable de terra. Així, en 1315 es deia que a Alacant «los moros de la orta són l[auradors] dels vehins del dit loch et no à alcun moro en lo terme del dit loch alcun heretament propi».⁷⁹ El mateix es repetia a Planes, quan en 1403 s’autoritzava els veïns de la vila a «edificar e de nou construir un raval o població nova de sarrahins a obs de llauradors a les vostres heretats, terres e possessions». I també a Oriola, en 1431, entre els motius per fundar una moreria urbana hi havia el fet que «los hereters, vehins e habitadors de aquella [vila] freturen de lauradors, e alguns moros del dit regne agen voluntat anar laurar, conrear e cultivar la dita orta».⁸⁰

Finalment, la denominació de llaurador també podia fer referència a la capacitat de treball dels camperols musulmans, de manera que identificava els conreadors que disposaven d’animals de labor i d’arada, a més de posseir terra en unes condicions relativament estables que podien assimilar-se, ni que fos «grollerament», a l’emfiteusi. Ja hem vist que a la Cocentaina del segle XIII s’esmentava qualsevol sarracenus laborator –al mateix nivell tècnic que tot christianus laborator– en una disposició del justícia sobre els bous de llaurada. Però era sobretot en les cartes de població i d’altres registres dels drets senyorials on pot trobar-se aquest ús del terme llaurador, que delimitava un sector concret del camperolat indígena. Es tractava d’«hereters», és a dir, de camperols que tenien alguna mena de drets de possessió sobre una explotació agrària més o menys viable i que, segurament, disposaven d’animals de llaurada. Ara bé, si atenem les càrregues a què estaven sotmesos i el fet que els seus drets sobre la terra no solien ser tan favorables com els de l’emfiteusi, la seua situació podia acostar-se més a la dels parcers que no a la dels emfiteutes cristians. Però tot i amb això, aquests llauradors, pel fet de tenir terra, es diferenciaven d’una altra capa de camperols musulmans, dels conreadors desposseïts que es veien abocats a treballar com a jornalers i, sobretot, com a parcers. Aquest estrat de la pagesia indígena estava clarament delimitat com a categoria social identificada amb el terme d’eixaric o examés. Encara que en el seu origen podien referir-se a dues situacions diferents, l’ús majoritari d’aquestes denominacions les fa sinònimes: eixaric seria l’habitual fins mitjan segle XIV i des d’aleshores fins el llindar del segle XVI seria substituïda per examés.⁸¹ És significatiu que les referències a eixarics no es troben en els escrits de la cancelleria reial ni en textos legals com els furs i privilegis, on es prenien disposicions sobre els moros o sarraïns en conjunt, sinó en les fonts que reproduïen millor els usos lingüístics quotidians –com a ara els registres judicials– i, sobretot, la documentació senyorial, que diferenciava les exaccions a què estaven sotmesos aquests dos estrats de la pagesia musulmana. Així, la figura del sarraceni exarchi, en llatí, o de l’«ixarich», en català, apareix en les fonts judicials del segle XIII com a parcer –normalment mitger–al servei dels colons cristians mitjançant contractes de llauró.⁸² Això vol dir que un mateix camperol andalusí, era alhora «eixaric», com a categoria socioeconòmica, és a dir, un camperol permanentment desposseït, i «llaurador», és a dir, mitger des del punt de vista de la relació jurídica –i de subordinació social– que el lligava temporalment al propietari de la terra cristià. Aquesta dualitat explica l’expressió sarracenos axaricos sive laboratores que pot trobar-se a les darreries del segle XIII per designar aquesta capa de conreadors indígenes.⁸³ Però com a categoria social, com a estrat definit dins de la pagesia, eixaric o examés s’oposava a llaurador o hereter.

Ja al segle XV, en els documents senyorials que registraven les obligacions del camperols musulmans, es diferenciava clarament la categoria d’examés de la d’hereter o llaurador, en el sentit de titular d’una explotació agrària. Al lloc d’Alcàsser, en 1417, es distingia entre l’«hereter» i l’«exemenç» o «mizqualt», un terme equivalent. Fins i tot s’elaboraven llistes nominals separades per a la categoria de «llauradors» i d’«exemeços», com succeïa en 1429 a Rotglà, alqueria de l’horta de Xàtiva. Els primers treballaven heretats –o «mitges heretats»– per les quals pagaven lluïsme i fadiga, cosa que els assimilava a emfiteutes, mentre que els segons només satisfeien aquestes càrregues per les cases, l’única possessió immoble que se’ls reconeixia.⁸⁴ També a Cocentaina, en la comptabilitat senyorial de les darreries del segle XIV i del primer terç del XV, una part dels camperols musulmans, els que tenien terra, eren qualificats com a «llauradors» i els desposseïts com a «exameces». Sens dubte, la fixació d’aquestes dues categories de pagesos indígenes es veia motivada per la necessitat de diferenciar els exigències senyorials que els gravaven, com era el cas de les sofres i sobretot del besant, una capitació específica dels musulmans. Però també hi tindria un pes decisiu el fet que els camperols sense terra no eren un sector quantitativament negligible, sinó que constituïen un estrat fonamental de la pagesia musulmana. A l’alqueria de Rotglà, d’un total de 58 pobladors, hi havia 30 llauradors amb «heretats e miges heretats» i 28 «exemeços» sense terra. Més documentat és el cas de Cocentaina, amb un centenar i mig de pagesos musulmans, que confirma la divisió, pràcticament meitat per meitat, entre els llauradors i els exameces, fins i tot amb un predomini dels camperols desposseïts a la fi del Tres-cents. És més, probablement els contribuents musulmans del monedatge exempts per pobresa, que en les alqueries del terme de Xàtiva duplicaven la proporció dels cristians, i que fins i tot podia arribar a la meitat del total, eren veritables examesos. El llindar de la pobresa fiscal era tan baix –un centenar de sous– que els exempts havien de ser necessàriament camperols sense terra, encara que entre els nivells inferiors dels contribuents podrien trobar-se també pagesos pràcticament desposseïts.⁸⁵ Tot sembla apuntar, doncs, al fet que en les petites senyories enquadrades en el terme de viles i ciutats –totes de població majoritàriament cristiana–, la pagesia musulmana tenia un caràcter dual, dividida a parts pràcticament iguals entre llauradors titulars d’heretats i eixarics o examesos sense terra. Una altra situació seria la de les grans aljames «autònomes», aïllades en les zones muntanyoses i sotmeses directament a la corona o a l’alta noblesa, on la població d’origen andalusí hauria conservat més drets sobre la terra, com diferent també era el cas de les petites moreries urbanes, poblades sobretot –encara que no sempre– per mitgers desposseïts. Però, malgrat aquestes situacions extremes, la majoria dels camperols musulmans devien estar enquadrats en les senyories de cavallers que, normalment amb unes dimensions per sota del centenar de focs, clapejaven les hortes de les viles i ciutats o es concentraven a l’interior muntanyós del país. La dualització de la pagesia indígena seria, així, un tret estructural, malgrat que al llarg del segle XV la degradació de l’estatut dels «moros llauradors» anàs aconstant-los a la dels mitgers sense terra. La desaparició, a la darreria del Quatre-cents, del terme «examés» no significaria, doncs, la reducció de la capa de camperols desposseïts, sinó més aviat la igualació de fet, a la baixa, del conjunt de la pagesia indígena: dels moros o sarraïns de cavallers.⁸⁶

Paradoxalment, poden trobar-se en els camperols musulmans sota domini cristià alguns dels trets que caracteritzaven la pagesia dels vells països feudals: la servitud i la divisió entre una capa superior de llauradors dotats d’heretats i una d’inferior formada per camperols desposseïts. En efecte, les prestacions de treball, les limitacions a la mobilitat, el control senyorial sobre els matrimonis i les herències, l’arbitrarietat d’algunes càrregues i la màcula servil que per ella mateixa representava la inferioritat d’arrel ètnica, permeten definir la situació dels camperols musulmans com una «servitud col·lectiva».⁸⁷ D’altra banda, l’escissió entre llauradors hereters i examesos evoca, encara que amb un tall és marcat, la separació entre laboureurs i manouvriers.⁸⁸ No sembla, però, que la majoria dels camperols musulmans desposseïts treballàs per als veïns de la seua comunitat, sinó que més aviat –i ací radica un dels trets colonials valencians– ho farien a l’exterior, com a mitgers o jornalers en les terres de llauradors cristians acomodats, burgesos i cavallers dels voltants. En qualsevol cas, ni les servituds ni una polarització interna tan radical es donaven entre els llauradors descendents dels colons catalans i aragonesos del segle XIII. Les dues situacions, tanmateix, eren conseqüència d’un mateix procés: la conquesta i la colonització feudals. Les càrregues servils, malgrat algunes continuïtats formals, foren una innovació derivada de la destrucció de l’orde andalusí i del consegüent sotmetiment de la pagesia indígena, mentre que la llibertat dels colons i la moderació de les exaccions que els gravaven s’explica per la necessitat d’atraure pobladors cristians, i es feia viable perquè, a escala de tot el regne, es compensaria amb la sobrecàrrega dels musulmans. Les expulsions i les deportacions i reassentaments interiors, al seu torn, deuen estar a la base de l’aparició d’una àmplia capa de camperols indígenes desposseïts. És cert que els eixarics ja existien en època andalusina, però el seu estatut sembla haver-se distorsionat i agreujat arran de la conquesta, i molt probablement la seua difusió hauria estat abans més limitada, localitzada sobretot en les àrees periurbanes on les formes de control comunitari sobre la terra s’havien anat erosionant. Fou l’impacte traumàtic de la conquesta feudal allò que generaria dues pagesies, la indígena musulmana i la colonial cristiana, amb pautes de diferenciació interna distintes i recognoscibles en la seua terminologia pròpia. Unes denominacions que en el cas cristià remetien a una pagesia estratificada (llauradors amb una gradació de nivells de riquesa), mentre que en el cas musulmà caracteritzaven una pagesia dualitzada (llauradors hereters enfront d’eixarics sense terra).

* * *

Sense ser un reflex passiu de la realitat social, com hem anat veient, els usos dels termes relatius a la classe camperola estaven condicionats per les característiques que definien els diversos sectors de conreadors en funció, sobretot, dels seus drets sobre la terra i de la seua llibertat personal, que es traduïa en la major o menor autonomia per organitzar la producció i la reproducció familiar. Per tornar a la qüestió inicial, hi havia elements estructurals que van entrebancar que el País Valencià esdevingués una «terra de pagesos». D’entrada, a la Catalunya Vella el terme «pagès» evocava el camp de la dependència jurídica i s’associava a la tinença del mas, un tipus d’heretat més o menys compacta i autosuficient que estava estretament lligada al control senyorial, pel que feia a la seua integritat i a les modalitats de la seua transmissió familiar. La situació dels pagesos de remença només representaria un cas extrem d’una dependència que era característica d’un món rural organitzat sobre la base dels masos. En canvi, al voltant de les viles i les ciutats, els conreadors que habitaven dins les muralles o en els ravals, sovint titulars de terra pròpia i amb major llibertat per fragmentar i alienar les seues parcel·les, no eren anomenats pagesos, sinó, com succeïa a Barcelona i Lleida encara en el segle XV, llauradors i hortolans. En el cas valencià, era aquest model el predominant entre els camperols cristians: els conreadors eren propietaris alodials o emfiteutes «lliures», capaços de disposar amb gran autonomia de la seua terra i del seu treball i, a més, en gran part eren veïns de llocs, viles i ciutats que no podien reduir-se a comunitats estrictament rurals o, almenys, no s’ajustaven a la imatge estereotipada del «camp». En aquestes condicions socials, la denominació de «llaurador» tenia moltes possibilitats de mantenir-se com a hegemònica, impedint-se l’avanç del terme «pagès». Una vegada més, la situació dels camperols musulmans era la que, paradoxalment, podia recordar més la dels pagesos masovers de la Catalunya Vella: habitaven alqueries i llogarrets plenament rurals, explotaven heretats sobre les quals els senyors exercien un estret control, estaven sotmesos a servituds semblants en la pràctica a les dels remences. Fins i tot l’expressió «moros casats» per referir-se a les seues unitats domèstiques evoca els «homes afocats» del món feudal del nord. Però els conreadors andalusins tampoc no foren exactament «pagesos»: la solidesa del mas, de fet, estava lluny de poder identificar-se amb les reduïdes i fràgils heretats dels «moros llauradors» i, sobretot, l’estatus dels camperols infidels, que encaixava amb dificultat en un orde cristià i feudal, no facilitaria la transferència de termes. Així les coses, al País Valencià medieval els camperols cristians romandrien «llauradors» i els cultivadors indígenes simplement «moros» o «sarraïns».

1. Vegeu la síntesi de Víctor Farías Zurita, El mas i la vila a la Catalunya medieval. Els fonaments d’una societat senyorialitzada (segles IX-XIV), València, PUV, 2009, pp. 171-176.

2. Es tractava d’un «pagès» anomenat Andreu Colteller, segons el text publicat per Enric Guinot (ed.), Pergamins, processos i cartes reials. Documentació dispersa del segle XIII, València, PUV, 2010, doc. 149, p. 290.

3. Enric Guinot, M. Àngels Diéguez i Carmel Ferragud (eds.), Llibre de la Cort del Justícia de València (1280-1282), València, PUV, 2008, doc. 80, p. 292 del llibre núm. 2 (any 1282, ed. de C. Ferragud). Rosa M. Gregori, Juan V. García Marsilla i Ramon J. Pujades, Llibre de la Cort del Justícia de València (1283-1287), València, PUV, 2008, doc. 256, p. 781 del llibre núm. 4 (any 1284, ed. de J. V. García Marsilla).

4. Ausiàs Marc, Poesia, ed. a cura de Joan Ferraté, Barcelona, Edicions 62, 1979, p. 35.

5. Jaume Roig, Espill, ed. a cura de Vicent Escrivà, València, Institució Alfons el Magnànim, 1981, pp. 129 i 61, respectivament. Fora de l’àmbit literari, també es documenta l’ús del terme «pagès» com a insult. Igualment, el terme podia fer-se servir com a adjectiu, en el sentit de «rústic», en expressions com una «taula pagesa», documentades en inventaris de les darreries del segle XV, segons Bàrbara Peris i Salvador Vercher, «L’hàbitat i els interiors domèstics al món rural valencià de 1371 a 1500», treball inèdit que hem pogut consultar gràcies a l’amabilitat dels autors. El mateix sentit tindria en l’expressió «operis terre de pagès», que hi figura en un contracte de 1432 per a la producció de terrissa per un artesà musulmà.

6. Jaume Gassull i altres, Lo procés de les olives. Lo somni de Joan Joan, ed. a cura de Vicent Pitarch i Lluís Gimeno, València, Tres i Quatre, 1988, pp. 90 i 131. Aquests pagesos de l’Horta són els que protagonitzaven La brama dels llauradors de l’Horta de València contra la venerable mossèn Bernat Fenollar, composició satírica de Gassull sobre els atacs que suposadament havia fet aquell a la parla popular dels llauradors valencians.

7. Francesc Eiximenis, Lo Crestià, ed. a cura d’Albert Hauf, Barcelona, Edicions 62, 1983, pp. 114, 300 i 297, respectivament.

8. Ja a l’inici del segle XVI, en el cens de 1510, entre una nòmina de més de 30.000 veïns de les poblacions eclesiàstiques i de reialenc, entre centenars de contribuents identificats explícita-ment com a llauradors, només hem pogut identificar un sol «pagès», Francesc Porta, de Benicarló, potser per influència dels parlars del Principat, on el terme ja tendia a fer-se sinònim de camperol, vegeu Rafael Valldecabres (ed.), El cens de 1510. Relació dels focs valencians ordenada per les corts de Montsó, València, PUV, 2002, p. 236.

9. Aquesta mateixa expressió feien servir, a l’inici del segle XV, les autoritats d’Oriola per remarcar la necessitat de seguretat que tenien els veïns, majoritàriament llauradors, per anar a treballar fora de les muralles: «vivent en pau (...), sia aquesta terra de lauradors, la orta e la mont[a] nya tota se lau[r]a e a[l]scuns van segurs pertot, e crexen e multipliquen», citat per Roser Salicrú i Lluch, Documents per a la història de Granada del regnat d’Alfons el Magnànim (1416-1458), Barcelona, Institució Milà i Fontanals-CSIC, 1999, doc. 31.

10. Josep Torró (ed.), Llibre de la Cort del Justícia de Cocentaina (1269, 1275-1278, 1288- 1290), València, PUV, 2009, doc. 161, p. 313. El document de 1292 està publicat a E. Guinot (ed.), Pergamins..., op. cit., doc. 48, p. 101.

11. E. Guinot, M. À. Diéguez i C. Ferragud (eds.), Llibre de la Cort del Justícia..., op. cit., p. 268, doc. 41 del llibre núm. 2 (any 1282, ed. de C. Ferragud). R. M. Gregori, J. V. García Marsilla i R. J. Pujades, Llibre de la Cort del Justícia..., op. cit., doc. 126, p. 708 del llibre núm. 4 (any 1284, ed. de J. V. García Marsilla). El document de 1295, és citat per Manuel V. Febrer, Dominio y explotación territorial en la Valencia foral, València, PUV, 2000, p. 314.

12. La cita correspon a un cas de l’any 1283, publicat per E. Guinot (ed.), Pergamins..., op. cit., doc. 15, p. 54. Una expressió de semblant –«aüt consel e acort ab lauradors e ab hòmens de vila e ab d’altres av[en]ts her[etats] en los lochs en los quals les terres són»– apareix en 1283, M. Gregori et al., Llibre de la Cort..., op. cit., doc. 91, p. 426 del llibre núm. 3 (any 1283, ed. de R. M. Gregori).

13. Sant Vicent Ferrer, Sermons, ed. a cura de Tomàs Martínez, València, Tres i Quatre, 1993, p. 84. En canvi, en un passat idealitzat que es remuntava a Carlemany, els llauradors eren tractats amb justícia: «Car en aquell temps de Carles Maines no ere així, que no hi havia senyor que gosàs prendre una poma d’un llaurador sens pagar» (ibid., p. 69). En aquell mateix passatge, aquests llauradors s’assimilen a les «persones pobres» oprimides pels «mals senyors».

14. Ibid., p. 105.

15. Ibid., p. 84.

16. Francesc Eiximenis, Lo Crestià, op. cit., p. 194.

17. Tomàs Martínez, «Lletres de batalla dels Vilaragut», BSCC, LXIX (1993), pp. 89-94.

18. Agustín Rubio, El procés de Sueca. La mala vida en una comunitat rural del Trescents, Alzira, Bromera, 1989, p. 107. Aquestes desqualificacions generals també es dirigien a persones concretes: Domingo Ferri, testimoni favorable a la ciutat de València, era «laurador... hom rústec, ydiota» (ibid., p. 108, n. 186).

19. APPV, Bartomeu Matoses, 25.339 (6 d’abril de 1458) i Antoni Ferrando, 23.724 (10 d’abril de 1458), citats per Antoni Furió, Antonio José Mira i Pau Viciano, «L’entrada en la vida dels joves en el món rural valencià a finals de l’Edat Mitjana», Revista d’Història Medieval, 5 (1994), pp. 78-79.

20.20. En 1418, els llauradores tenien assegurats, com la resta dels 25 oficis reconeguts, 2 consellers. Als 50 consellers dels oficis s’afegien 48 ciutadans elegits per les parròquies i 6 cava-llers. Vegeu Rafael Narbona, Valencia, municipio medieval. Poder político y luchas ciudadanas (1239-1418), València, Ajuntament de València, 1995, pp. 29-38.

21. Els «llauradors» barcelonins –que no «pagesos»– estaven obligats a formar part del sometent juntament amb la resta d’oficis artesanals. Vegeu Flocel Sabaté, «El somatén en la Ca-taluña medieval», Clío & Crimen, 3 (2006), pp. 209-304. Cal remarcar que mentre els cultivadors de la ciutat eren denominats «llauradors», els dels masos del seu entorn rural s’identificaven com a «pagesos». Així al segle XIV els consellers de Barcelona parlaven de «tot pagès qui haje mas», citat per Josep Fernández Trabal, «Aprofitaments comunals, prats i pastures al delta del Llobregat (segles XIV-XV). Conflictes per a la utilització de l’espai a la baixa Edat Mitjana», Acta Historica et Archaeologica Mediaevalia, 10 (1989), p. 196.

22. Paulino Iradiel, «Corporaciones de oficios, acción política y sociedad civil en Valen-cia», dins Cofradías, gremios y solidaridades en la Europa medieval. XIX Semana de Estudios Medievales (Estella, 20-24 de julio de 1992), Pamplona, Gobierno de Navarra, 1993, p. 283.

23. Melcior Miralles, Dietari del capellà d’Alfons el Magnànim, introducció, selecció i transcripció de Vicent-Josep Escartí, València, IVEI, 1988, p. 112.

24. Es tractava de «la almoyna dels lauradors apellada Sent Miquel», vegeu José Sánchez Adell, Castellón de la Plana en la Baja Edad Media, Castelló, Societat Castellonenca de Cultura, 1982, p. 183. Val a dir que en actes protocolaris especials, com l’entrada del rei Ferran I a la vila, els prohoms llauradors tendien a veure’s desplaçats per notaris i mercaders (ibid., pp. 169-171).

25. J. Torró (ed.), Llibre de la Cort del Justícia de Cocentaina (1269, 1275-1278, 1288- 1290), op. cit., doc. 82, p. 149 (1276); doc. 161, p. 313 (1277); doc. 190, p. 475 (1290). Del mateix editor, Llibre de la Cort del Justícia de Cocentaina (1294-1295), València, PUV, 2009, doc. 11, p. 895 (1295).

26. Ferran Garcia-Oliver (ed.), Llibre d’establiments de Gandia. Imatges i missatges en una vila medieval, Gandia, Arxiu Municipal de Gandia, 1987, doc. 68, p. 87. Al doc. 25, p. 54, hi havia una referència semblant al «laurador de miges, de certa part de cens, fruyt o tribut» i al «senyor de l’alqueria o terra hon lauraran».

27. Vicent Gil (ed.), Ordenances municipals de Vila-real (segles XIV-XVIII), València, PUV, 2002, doc. 188, p. 112.

28. Lluís Revest (ed.), Libre de ordinacions de la vila de Castelló de la Plana, Castelló, Societat Castellonenca de Cultura, 1957, doc. 55.

29. Vegeu-ne exemples a Pau Viciano, Regir la cosa pública. Prohoms i poder local a la vila de Castelló (segles XIV-XV), València, PUV, 2008, p. 189.

30. Antoni Furió i Ferran Garcia-Oliver (eds.), Llibre d’establiments i d’ordenacions de la ciutat de València, I (1296-1345), València, PUV, 2007, doc. 87, p. 105.

31. M. V. Febrer, Dominio y explotación territorial..., op. cit., p. 310.

32. Ausiàs Marc, Poesia, op. cit., p. 127.

33. J. Torró (ed.), Llibre de la Cort del Justícia de Cocentaina (1269, 1275-1278, 1288- 1290), op. cit., doc. 30, p. 135.

34. Enric Guinot (ed.), «Llibre d’establiments de Llucena (segle XV)», dins Establiments municipals del Maestrat, els Ports de Morella i Llucena (segles XIV-XVIII), València, PUV, 2006, doc. 6, pp. 41-42.

35. Citat per Carlos López Rodríguez, Nobleza y poder político en el Reino de Valencia (1416-1446), València, PUV, 2005, p. 246, n. 666.

36. Aquesta divisió al si de la pagesia es donava també als països alemanys, on els llauradors que tenien animals d’arada i explotacions autosuficients es contraposaven als equivalents dels manouvriers (Seldner, Köttern o Kossäten), segons Werner Rösener, Los campesinos en la Edad Media, Barcelona, Crítica, 1990 (ed. or. 1985), pp. 222-223. A Anglaterra, els pagesos similars als laboureurs eren els yeomen, mentre que els camperols pobres semblants als manouvriers rebien el nom de cotters. Sobre aquesta diferenciació de la pagesia, pot veure’s l’estudi ja clàssic de Rodney H. Hilton, «Razones de la desigualdad entre los campesinos medievales», dins Conflicto de clases y crisis del feudalismo, Barcelona, Crítica, 1988 (ed. or. 1985), pp. 51-70.

37. A l’inici del segle XI, per a un autor anglès, laboratores eren tots els camperols, tant els qui tenien arada (ploughmen) com els qui treballaven amb els seus braços (husbandmen), cosa que motivava el comentari de Georges Duby: «observemos que para Aelfrico laboratores comprende a todos los agricultores y no sólo a los mejores, a los que poseen una yunta de bueyes y los instrumentos para arar» (Los tres órdenes o lo imaginario del feudalismo, Barcelona, Argot, 1983 (ed. or. 1978), p. 158).

38. Guy Bois, Crise du féodalisme, París, Presses de la Fondation Nationale des Sciences Politiques, 1981 (1a ed. 1976), pp. 164-167.

39. Pierre Goubert, «Observaciones sobre el vocabulario social del Antiguo Régimen», dins D. Roche i C. E. Labrousse (eds.), Órdenes, estamentos y clases. Coloquio de historia social (Saint-Cloud, 24-25 de mayo de 1967), Madrid, Siglo XXI, 1978 (ed. or. 1973), pp. 163-170.

40. Víctor Farías Zurita, El mas i la vila..., op. cit., p. 174.

41. Francisco Marsá, Omomástica barcelonesa del siglo XIV, Barcelona, Universitat de Barcelona, 1977, on trobem els termes «brasser» (p. 110) i «cavador» (p. 114).

42. Josep Lladonosa, «La ciutat de Lleida a través del capbrevament del 1382», dins Estudis d’Història Medieval, vol. VI, Barcelona, IEC, 1973, pp. 61-92. Cal remarcar, una vegada més, que dins de les ciutats no hi havia «pagesos».

43. R. Valldecabres (ed.), El cens de 1510..., op. cit., pp. 140-171.

44. Càlculs propis a partir dels índexs de Lepoldo Piles, La población de Valencia a través de los «Llibres d’Avehinament», 1400-1449, València, Ajuntament de València, 1978.

45. Fonamentalment, aquestes dades provenen de l’AMC, sèries de Llibres de Vàlues de la Peita i Cort del Justícia, i en part han estat treballades per P. Viciano, Regir la cosa pública..., op. cit. Els que figuren en aquesta documentació com a categories professionals són assalariats contractats de manera estable, com ara una desena de servidors –«criats», «macips», i sobretot «missatges», encara que aquest darrer terme pot referir-se també a un ofici no agrari–, mentre que la els treballadors dependents més nombrosos, amb desenes de referències, serien els «mossos».

46. AMC, Llibres de Vàlues de la Peita, any 1497. Val a dir que la identificació socioprofes-sional dels contribuents prové en gran mesura d’altres fonts, com ara les notarials i especialment els registres de la cort del justícia local, com era el cas del missatge Jaume Santaclara i del mosso Bartomeu Maestre, que també és identificat com a llaurador en la mateixa època.

47. Es documenten 51 llauradors, un hortolà, un pastor i un «missatger» que podria ser un treballador agrícola dependent. Els nombrosos immigrants sense ofici registrat potser serien veritables jornalers sense possessions, però no deixa de ser significatiu que no s’identifiquen com a «bracer», «cavador» o «jornaler». Vegeu les dades estudiades per José Sánchez Adell, «La inmigración en Castellón de la Plana durante los siglos XV, XVI y XVII», Cuadernos de Geografía, 19 (1976), pp. 67-100.

48. Els únics oficis que poden correspondre a treballadors agrícoles dependents, més que no jornalers, eren també 5 «missatges», encara que almenys un podia pertànyer a un altre àmbit d’activitat, ja que era identificat també com a corredor de la cort. Vegeu la llista d’aquests veïns a Salvador Vercher, Casa, família i comunitat veïnal a l’Horta de València. Catarroja durant el regnat de Ferran el Catòlic (1479-1516), Catarroja, Ajuntament de Catarroja, 1992, pp. 131-136.

49. Antoni Furió, Camperols del País Valencià. Sueca, una comunitat rural a la tardor de l’Edat Mitjana, València, Institució Alfons el Magnànim, 1982, p. 145.

50. Per exemple, a Castelló, en 1497, trobem un vaquer, Pere Ramon, amb només 50 sous de riquesa fiscal, quan la mitjana se situava en uns 2.500 sous per contribuent, i fins i tot un «llaurador», Bernat Balaguer, amb un patrimoni valorat només en 150 sous (AMC, Llibres de Vàlues de la Peita, any 1497). A Sueca, en 1453, 12 llauradors tenien taxats menys de 1.000 sous de riquesa, quan la mitjana ascendia a uns 3.500 sous, segons pot calcular-se amb les dades d’A. Furió, Camperols..., op. cit., pp. 135-136.

51. Val a dir, però, que a l’inici del segle XV, en una vila com Castelló, al costat de l’almoina de sant Miquel o «dels lauradors», les autoritats locals qualificaven l’almoina de sant Jaume com la «dels cavadors», cosa que suggereix que, almenys des del punt de vista dels prohoms, un sector dels camperols s’incloïen en aquesta categoria social. Amb tot, cal insistir en el fet que la designació de «cavador» no apareix documentada per identificar cap veí de la vila, i que fins i tot els camperols més modestos eren qualificats com a llauradors. A banda de les dades ja citades, pot veure’s també que entre els veïns de la vila i dels llocs dels voltants que, al llarg del segle XV, s’endeutaven per compres a jueus de Castelló, s’identifiquen 123 llauradors, 2 vaquers i un hortolà, sense cap esment a «cavadors» o altres jornalers, segons la documentació recopilada per José R. Magdalena Nom de Déu, Judíos y cristianos ante la «Cort del Justícia» de Castellón, Castelló de la Plana, Diputació de Castelló, 1988, pp. 333-356.

52. El terme «bracer» –de vegades amb la grafia brasser– sembla ser el més comú: apareix a Castelló (L. Revest (ed.), Libre de ordinacions..., op. cit., doc. 12), Gandia (F. Garcia-Oliver (ed.), Llibre d’establiments..., op. cit., doc. 37), Alzira (Aureliano J. Lairón (ed.), Libre de diverses statuts e ordenacions fets per lo consell de la vila de Algezira, València, PUV, 2001, doc. 106) i Vila-real (V. Gil (ed.), Ordenances municipals..., op. cit., doc. 150). La designació de «llogater» o logader figura a Castelló (doc. 8) i a Alzira (doc. 74), mentre que «cavador» consta a València (A Furió i F. Garcia-Oliver (eds.), Llibre d’establiments..., op. cit., doc. 5). Les expressions de sinònims provenen de Gandia (docs. 39 i 103).

53. Les expressions «bracer i fahener» i «bracer o jornaler» es troben a la rúbrica «Dels bracés» d’Alzira, A. J. Lairón (ed.), Libre de diverses statuts..., op. cit., doc. 73.

54. Així es denominava en les ordinacions de Gandia, F. Garcia-Oliver (ed.), Llibre d’establiments..., op. cit., docs. 39 i 103.

55. A. J. Lairón (ed.), Llibre de diverses statuts..., op. cit., rúbrica «De les persones qui·s loguen per fer faenes de fora» (doc. 176), on el llogador és denominat «senyor de la possessió» i els llogats «logaders» o «logaters». A Vila-real es prohibia «llogar hòmens» per a «podar, exobrir, clotar, cavar o mangencar alguna vinya» fora de la vila, V. Gil (ed.), Ordenances municipals..., op. cit., doc. 151.

56. Felip Mateu i Llopis (ed.), Establiments de la vila de El Boixar, Castelló de la Plana, Societat Castellonenca de Cultura, 1969, doc. 52.

57. Enric Guinot (ed.), Establiments municipals del Maestrat..., op. cit., docs. 11 (Llucena) i 10 (Benicarló).

58. A. Furió i F. Garcia-Oliver (eds.), Llibre d’establiments..., op. cit., docs. 5 i 87.

59. L. Revest (ed.), Libre de ordinacions..., op. cit., docs. 8-13. També s’esmenten «batedors» a Vila-real, V. Gil (ed.), Ordenances municipals..., op. cit., docs. 153 i 154, ja del segle XVI.

60. Es tractava de G. d’Orenga, cas de 1304 citat per Carmel Ferragud, El naixement d’una vila rural valenciana. Cocentaina, 1245-1304, València, PUV, 2003, p. 122.

61. A. Rubio, El procés..., op. cit., p. 107, n. 185.

62. Antonio José Mira, Las finanzas del municipio. Gestión económica y poder local. Sueca (s. XV-XVI), València, Diputació de València, 1997, pp. 128-129. Val a dir que un altre terme usat, «palafanguer», no faria referència a un simple jornaler, sinó a un «mestre» que tenia com a ofici el traçat dels canals de drenatge de les marjals.

63. Vegeu la síntesi de Ferran Garcia-Oliver, Terra de feudals. El País Valencià a la tardor de l’Edat Mitjana, València, IVEI, 1991, pp. 96-101, i la més recent d’Antoni Furió, «Temps de represa i creixement. La recuperació del final de l’Edat Mitjana i l’inici de la Moderna», dins Josep Maria Salrach (coord.), Història agrària dels Països Catalans. Vol. 2, Edat Mitjana, Barcelona, Fundació Catalana per a la Recerca, 2003, pp. 224-225.

64. P. Viciano, Regir la cosa publica..., op. cit., pp. 182-183.

65. Així, hi havia la figura del «laurador pobre», com ara alguns veïns de Museros, en plena Horta de València, que no tenien béns suficients per ser considerats contribuents, segons transcriu R.Valldecabres (ed.), El cens de 1510..., op. cit., p. 260.

66. A. J. Lairón (ed.), Libre de diverses statuts..., op. cit., doc. 1, p. 23. L. Revest (ed.), Libre de ordinacions..., op. cit., doc. 73, p. 192. E. Guinot (ed.), Establiments municipals..., op. cit., doc. 11, p. 47 (Llucena); doc. 30, p. 148 (Herbers), i doc. 11, p. 382 (Benicarló).

67. R. Valldecabres (ed.), El cens de 1510..., op. cit., amb 7 missatges documentats a València, 3 a Xàtiva i 2 a Alzira.

68. L’excepció era el «criat» Joan Castell, que tenia béns immobles valorats en 1.375 sous. A l’altra banda de l’espectre es trobaven el vaquer Pere Ramon, amb només 50 sous, i el missatge Jaume Santaclara, amb 75 sous (AMC, Llibres de Vàlues de la Peita, any 1497). Caldria afegir-hi una altra categoria de camperols: els «masovers», com ara els 7 que apareixien registrats a Xert, segons R.Valldecabres (ed.), El cens de 1510..., op. cit., pp. 226-227.

69. En aquests casos es tractava de llauradors –qualificats així en les fonts i veïns de ple dret– amb un patrimoni modest, taxat en un miler de sous, la meitat de la mitjana, però no pot dirse que fossen treballadors desposseïts. P. Viciano, Regir la cosa pública..., op. cit., pp. 185-186.

70. Sobre aquests mossos joves i la seua procedència geogràfica, vegeu A. Furió, A. J. Mira i P. Viciano, «L’entrada en la vida dels joves...», cit., pp. 75-106, i Antoni Furió, «Entre la complémentarieté et la dépendance: rôle économique et travail des femmes et des enfants dans le monde rural valencien au Bas Moyen Âge», Médiévales, 30 (1996), pp. 23-34.

71. Els contractes d’arrendament d’alqueries han estat estudiats per José María Cruselles, «Producción y autoconsumo en contratos agrarios de la huerta de Valencia (siglos XIV y XV)», dins Actes del I Col·loqui d’Història de l’Alimentació a la Corona d’Aragó. Edat Mitjana, Lleida, Institut d’Estudis Ilerdencs, 1995, v. II, pp. 61-78 i, en el context més ampli de la cessió de terra, per Antonio José Mira i Pau Viciano, «Arrendaments i parceries. La gestió indirecta de la terra al País Valencià (segles XIV-XV), Anuario de Estudios Medievales, 32 (2002), pp. 481-500.

72. Una funció econòmica semblant a la dels mossos és la que acomplien els «esclaus» o «captius», encara que, òbviament, des del punt de vista jurídic i social la seua situació de dependència absoluta era radicalment diferent de la dels servidors domèstics, i per això no poden ser inclosos en les rengles dels llauradors, conreadors lliures i titulars d’algun tros de terra. Amb tot, des de mitjan segle XV, la presència dels esclaus, tot i ser minoritària i mai no haver assolit l’elevat nivell de Mallorca, era remarcable fins i tot en els llocs més aviat rurals. A Sueca, en 1501-1519 es documenten 30 esclaus negres, quan en la mateixa època la presència constatada de mossos era de poc més de 120, segons A. Furió, «Temps de represa...», cit., pp. 226-228. Pel que fa a la situació mallorquina, vegeu el llibre d’Antoni Mas, Esclaus i catalans. Esclavitud i segregació a Mallorca durant els segles XIV i XV, Palma, Lleonard Muntaner, 2005.

73. Vegeu la delimitació d’aquest concepte en Josep Torró, «Vivir como cristianos y pagar como moros. Genealogía medieval de la servidumbre morisca en el reino de Valencia», Revista de Historia Moderna, 27 (2009), pp. 11-40.

74. La qüestió que s’havia plantejat era que alguns vassalls de la noblesa, al·legant ser pobres i miserables, pretenien acollir-se a la justícia del governador del regne defugint la jurisdicció dels seus senyors, cosa que aquests rebutjaven argumentant que cap camperol podia considerar-se pobre, al capdavall perquè tots n’eren i més encara els musulmans. Vegeu el text citat per C. López, Nobleza y poder político..., op. cit., p. 246, n. 666.

75. Antoni Furió i Ferran Garcia-Oliver, «El feudalisme medieval valencià: un assaig d’interpretació», Debats, 5 (1983), p. 39.

76. Es tracta de l’«Ordinació pública de tot en tot observadora», publicada per Pròsper de Bofarull, CODOIN, vol. VI, Barcelona, 1850, pp. 66 i 65, respectivament.

77. Era, per exemple, el cas d’«Abenharon, saray laurador del dit en Jacme de Linars», en J. Torró (ed.), Llibre de la Cort del Justícia..., op. cit., doc. 100, del llibre de l’any 1295.

78. Segons l’arrendament, en 1399, de les rendes que la ciutat de Barcelona tenia a Crevillent, publicat per Manuel V. Febrer, Les aljames mudèjars valencianes en el segle XV, València, PUV, 2006, p. 103, doc. 16.

79. Maria Teresa Ferrer Mallol, «Un procés per homicidi entre sarraïns de l’Horta d’Alacant (1315)», Sharq al-Andalus, 7 (1990), pp. 135-150.

80. M.V. Febrer, Les aljames mudèjars valencianes..., op. cit., doc. 20, p. 114 (Planes) i doc. 57, p. 204 (Oriola).

81. Josep Torró, «Exarics et exameces. Métayers musulmans et maîtres chrétiens dans le royaume de Valence (XIIIème-XVème siècles)» (en premsa). En aquest mateix treball se citen textos on la despossessió dels eixarics es fa ben explícita: «los altres sarraïns qui són apellats exemços e non tenen heretats» (Bunyol, any 1302); «moros exemeces, los quals no han eretats» (Cocentaina, any 1396).

82. Sobre la situació dels eixarics, en el context general dels musulmans sota domini cristià, resulta imprescindible el llibre de Josep Torró, El naixement d’una colònia. Dominació i resistència a la frontera valenciana (1238-1276), 2a ed., València, PUV, 2006 (ed. or. 1999), pp. 185-195, on provenen les dades i reflexions sobre aquests indígenes desposseïts.

83. Josep Torró, «L’assalt a la terra. Qüestions sobre l’abast de la colonització feudal al regne de València (1233-1304)», dins Ph. Sénac (ed.), Histoire et archéologie des terres catalanes au Moyen Âge, Perpinyà, Université de Perpignan, 1995, pp. 317-338, esp. pp. 335-336.

84. M. V. Febrer, Les aljames mudèjars valencianes..., op. cit., doc. 40, pp. 156-164 (Alcàsser) i doc. 52, pp. 195-198 (Rotglà).

85. Sobre Cocentaina i les alqueries de Xàtiva, vegeu J. Torró, «Exarics et exameces...», cit.

86. Ibid. Vegeu també, del mateix autor, «Vivir como cristianos...», cit.

87. Josep Torró, «Nación de siervos. Los campesinos musulmanes del reino de Valencia. ¿Una servidumbre colectiva?», Revista d’Història Medieval, 13 (en premsa).

88. Això, òbviament, no vol dir que els «llauradors» musulmans, sempre amb una escassa dotació de terra i sotmesos a càrregues servils fossen l’equivalent d’uns pagesos benestants com eren els laboureurs, ni que la despossessió completa i la submissió dels eixarics puga equiparar-se amb la dels petits camperols francesos. Però dins de cadascuna d’aquestes pagesies, es produïa un fenomen particular de jerarquització en termes «duals».