Джеффрі Арчер
Надходить та година: роман. Хроніки Кліфтона VІ

Умберто та Марії-Терезі

Щира подяка за безцінні поради та зауваження Саймону Бейнбриджу, Елісон Принс, Кетрін Річардс, Мері Робертс, доктору Ніку Робінсу, Наташі Шекар, Сьюзен Вотт і Пітеру Воттсу

© 2016 by Jeffrey Archer

© Є. М. Тарнавський, переклад українською, 2021

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2021

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

Пролог

У динаміку почувся тріск.

– Усіх, хто бере участь у справі «Леді Вірджинія Фенвік проти пані Емми Кліфтон…».

– Присяжні, мабуть, уже ухвалили рішення, – сказав Трелфорд уже на ходу.

Він озирнувся, щоб переконатися, чи йдуть вони за ним, і помітив ще декого. Він гукнув, але ніхто не озвався. Себастьян пішов уперед, аби відчинити двері до судової зали номер чотирнадцять, де його мати з батьком могли зайняти свої місця.

Емма надто нервувала, щоб розмовляти, й, остерігаючись найгіршого, тривожно глянула через плече на Гаррі, який сидів позаду неї, поки чекали, коли повернуться присяжні.

Коли до зали засідань увійшла суддя Лейн, усі підвелися. Вона вклонилася, перш ніж зайняти своє місце. Емма перевела всю увагу на зачинені двері біля лави присяжних. Довго чекати не довелося, двері відчинилися, і судовий пристав знову завів до зали дванадцятьох осіб. Якийсь час вони шукали свої місця, наступаючи одне одному на ноги, як театрали, що припізнилися. Судовий пристав чекав, поки вони всядуться, перш ніж тричі грюкнути палицею об підлогу й вигукнути:

– Прошу встати старшину присяжних!

Той піднявся на всі свої п’ять футів і чотири дюйми зросту й звів погляд на суддю. Її честь Лейн нахилилася вперед і запитала:

– Ви винесли вердикт, із яким погодилися всі?

Емма вирішила, що серце вистрибне з її грудей, поки чекала відповіді.

– Ні, ваша честь.

– Чи дійшли вирішення з перевагою щонайменше у десять голосів проти двох?

– Так, ваша честь, – сказав старшина присяжних, – але, на жаль, останньої миті один із нас передумав, тому результат становить дев’ять голосів проти трьох. Не впевнений, що положення зміниться, тому ще раз прошу ваших вказівок, що нам робити далі.

– Ви вірите в те, що зможете досягти переваги у десять голосів проти двох, якщо я вам дам трохи більше часу?

– Так, ваша честь, оскільки з одного конкретного питання всі дванадцятеро з нас дійшли згоди.

– З якого саме?

– Якби нам дозволили дізнатися зміст листа, який майор Фішер написав пану Трелфорду, ми могли б винести вердикт доволі швидко.

Погляди всіх присутніх були прикуті до судді, окрім сера Едварда Мейкпіса, який пильно придивлявся до Трелфорда. Той був або досвідченим гравцем у покер, або не хотів, щоб присяжні дізналися, що було в цьому посланні.

Трелфорд підвівся й потягнувся до своєї внутрішньої кишені, проте виявив, що листа там уже немає. Він зиркнув в інший бік зали й побачив, як усміхається леді Вірджинія.

Адвокат усміхнувся їй у відповідь.

Гаррі й Емма Кліфтон
1970–1971

1

Присяжні покинули свої місця.

Її честь попросила сімох чоловіків і п’ятьох жінок востаннє спробувати домовитися. Суддя Лейн звеліла їм повернутися наступного ранку. Вона вже починала думати, що найвірогідніше присяжні так і не зможуть прийняти якогось рішення. Коли вона встала, усі присутні в судовій залі підвелися й вклонилися. Суддя кивнула у відповідь, але лише після того, як вона вийшла, у залі оновився гомін.

– Будьте такі ласкаві супроводити мене до мого кабінету, пані Кліфтон, – запропонував Дональд Трелфорд. – Там ми зможемо обговорити зміст листа майора Фішера та чи потрібно його оприлюднювати.

Емма ствердно кивнула.

– Я б хотіла, аби до нас приєдналися мій чоловік і брат, якщо це можливо, позаяк знаю, що Себастьян має повернутися до роботи.

– Певна річ, – погодився Трелфорд, зібрав свої папери і, не кажучи більше ні слова, вивів їх із зали суду та широкими мармуровими сходами спустився на перший поверх.

Коли гурт вийшов на Стренд, зграя журналістів оточила їх, блимаючи спалахами фотоапаратів, і продовжувала докучати, поки вони повільно пробиралися до канцелярії королівського адвоката.

Коли вся компанія прибула до «Лінкольнс-Інн», що розташувався на старовинній площі, заповненій охайними міськими будівлями, які насправді були робочими кабінетами адвокатів та їхніх клерків, вони нарешті змогли лишитися самі. Пан Трелфорд повів їх дерев’яними сходами, що безжалісно скрипіли, на останній поверх будинку номер одинадцять, минаючи таблички з іменами, акуратно виведеними чорною фарбою на білосніжних стінах.

Коли Емма увійшла до кабінету пана Трелфорда, вона з подивом побачила, який він малий, але в «Лінкольнс-Інн» не було великих офісів, навіть у голови канцелярії.

Коли вони повсідалися, пан Трелфорд поглянув на жінку навпроти себе. Пані Кліфтон виглядала спокійною та врівноваженою, навіть трималася, як стоїк, що рідко траплялося з тими, хто стикався з можливістю зазнати поразки та приниження, якщо… Адвокат відімкнув горішню шухляду свого столу, витягнув звідти теку та передав копії листа майора Фішера пану та пані Кліфтон, а також серу Джайлзу Беррінґтону. Оригінал залишався зачиненим у його сейфі, хоча правник не сумнівався, що леді Вірджинія якимось неймовірним чином таки змогла отримати копію листа, яку він мав при собі в суді.

Після того як усі вони прочитали послання, написане від руки на бланку Палати громад, Трелфорд твердо заявив:

– Якщо дозволите мені подати це як доказ у суді, пані Кліфтон, я впевнений, що ми зможемо виграти справу.

– Про це не може бути й мови, – заперечила Емма, повертаючи свою копію Трелфорду. – Я ніколи не могла б цього допустити, – додала вона з гідністю жінки, яка знала напевне, що це рішення може не лише знищити її, але й забезпечити перемогу її ворогу.

– Чи дозволите принаймні висловити думку своєму чоловікові та серу Джайлзу?

Джайлз не став чекати дозволу Емми.

– Звісно, це мають побачити присяжні, адже як тільки вони ознайомляться з листом, то приймуть одностайне рішення на твою користь, і, що важливіше, Вірджинія більше ніколи не зможе показати свою пику привселюдно.

– Можливо, – спокійно видихнула Емма, – але тоді тобі доведеться зняти свою кандидатуру на довиборах, і цього разу прем’єр уже не запропонує тобі місце в Палаті лордів як компенсацію. І можеш бути певен одного, – додала вона: – Твоя колишня дружина вважатиме знищення твоєї політичної кар’єри набагато більшим досягненням, ніж перемогу наді мною. Ні, пане Трелфорд, – продовжила вона, не дивлячись на брата, – цей лист залишиться сімейною таємницею, і нам усім доведеться жити з наслідками цього рішення.

– Ти вперта, як віслюк, сестричко, – повернувся до Емми Джайлз. – А може, я не хочу провести решту свого життя, відчуваючи відповідальність за те, що ти програла справу, внаслідок чого тобі довелося відмовитися від посади голови компанії Беррінґтонів. І не забувай, що тобі також доведеться сплатити судові витрати Вірджинії, не кажучи вже про компенсацію, яку суддя тобі призначить для неї особисто.

– Це ціна, яку варто заплатити, – пручалася Емма.

– Вперта, як віслюк, – повторив Джайлз дещо гучніше. – І я впевнений, що Гаррі погодиться зі мною.

Усі вони обернулися до Гаррі, якому не було потреби читати лист удруге, позаяк він міг повторити його дослівно. Однак він розривався між бажанням підтримати свого найкращого приятеля й тим, що його дружина програє справу про наклеп. Те, що колись Джон Бакен[1] описав, як «опинитися між молотом і ковадлом».

– Не мені приймати рішення, – сказав нарешті Гаррі. – Але якби це моє майбутнє висіло на волосині, я хотів би, щоб лист Фішера зачитали в суді.

– Двоє проти однієї, – підсумував Джайлз.

– Моє майбутнє ні на чому не висить, – заперечила Емма. – І ти маєш рацію, коханий, остаточне рішення – за мною.

Вона мовчки підвелася зі свого місця, потиснула руку своєму адвокату й промовила:

– Дякую, пане Трелфорде. Побачимось у суді завтра вранці, коли присяжні вирішуватимуть нашу долю.

Трелфорд вклонився і зачекав, поки двері за ними зачиниться, перш пробурмотіти собі під ніс:

– Її краще було б охрестити Порцією[2].

* * *

– Як вам вдалося це отримати? – здивувався сер Едвард.

Вірджинія посміхнулася. Сер Едвард сам навчав її так поводитися: коли на перехресному допиті відповідь не на вашу користь, нічого не кажіть.

Однак сер Едвард не посміхнувся.

– Якщо суддя дозволить пану Трелфорду представити це як доказ, – сказав він, розмахуючи листом, – я більше не буду певен, що ми виграємо справу. Ба більше, я певен, що тоді ми програємо.

– Пані Кліфтон ніколи не дозволить оприлюднити цей доказ, – самовпевнено заявила Вірджинія.

– Як ви можете бути цього певні?

– Її брат має намір балотуватися на довиборах від Бристольських доків після смерті майора Фішера. Якщо цей лист оприлюднять, йому доведеться зняти свою кандидатуру на довиборах. І це покладе край його політичній кар’єрі.

Адвокати мають думати про все, окрім ставлення до своїх клієнтів. Та не в цьому випадку. Сер Едвард точно знав, як він ставиться до леді Вірджинії – у суді чи поза ним.

– Якщо ви маєте рацію, леді Вірджиніє, – зауважив літній правник, – і вони не нададуть цей лист як доказ, присяжні вважатимуть, що це не допоможе в справі пані Кліфтон. І без сумніву, шальки терезів схиляться на вашу користь.

Вірджинія розірвала листа й викинула клаптики в кошик для сміття.

– Я згодна з вами, сер Едвард.

* * *

Десмонд Меллор знову забронював невелику конференц-залу в непопулярному готелі, де їх ніхто не впізнає.

– Леді Вірджинія є фаворитом на цих перегонах, – запевнив Меллор, займаючи своє місце на чолі столу. – Здається, Алекс Фішер нарешті зробив хоч щось корисне.

– Фішер не міг би вибрати ще кращий момент, – відгукнувся Едріен Слоун. – Але нам все одно доведеться тримати руку на пульсі, щоб захоплення «Судноплавної компанії Беррінґтонів» відбувалося плавно.

– Не можу з вами не погодитися, – сказав Меллор. – Саме тому я вже підготував заяву для преси, яку хочу опублікувати, як тільки оголосять вирок.

– Але все ще може змінитися, якщо пані Кліфтон дозволить прочитати лист Фішера в суді.

– Можу вас запевнити, – промовив Меллор, – що цей лист ніколи не побачить світ.

– Ви знаєте, що в цьому листі, чи не так? – втрутився Джим Ноулс.

– Скажімо так, я впевнений, що пані Кліфтон не хоче, щоб його побачили присяжні. Це лише переконає їх, що нашій любій голові правління є що приховувати. Тоді вони неодмінно приймуть рішення на користь леді Вірджинії, і на цьому справа скінчиться.

– Оскільки вони швидше за все оголосять вирок завтра, – зауважив Ноулс, – я скликав екстрене засідання ради директорів на десяту годину ранку понеділка. У порядку денному будуть лише два пункти. Перший – ухвалення відставки пані Кліфтон з подальшим призначенням Десмонда головою нової компанії.

– А моє перше рішення на посаді голови буде призначити Джима своїм заступником.

Слоун насупився.

– Тоді я попрошу Едріена стати членом правління, щоб не залишити Сіті й акціонерам сумнівів у тому, що компанія Беррінґтонів перебуває під новим контролем.

– Як тільки інші члени правління це прочитають, – правив Ноулс далі, розмахуючи заявою для преси, ніби це був порядок денний, – то невдовзі адмірал та його товариші вирішать, що їм не лишається нічого іншого, як написати заяви про відставку.

– Які я неохоче прийму, – продовжив Меллор, перш ніж додати, – з важким серцем.

– Не впевнений, що Себастьян Кліфтон так легко піддасться нашим планам, – зазначив Слоун. – Якщо він вирішить залишитися у правлінні, це може стати не зовсім плавним переходом, який ви маєте на увазі, Десмонде.

– Не уявляю, щоб Кліфтон захотів стати директором «Судноплавної компанії Меллора», після того як леді Вірджинія публічно принизила його матір не лише в суді, а й спаплюжила у кожній британській газеті.

– Ви маєте знати, що в цьому листі, – повторив Ноулс.

* * *

Джайлз навіть не намагався змінити рішення сестри, бо розумів, що це безглуздо.

Серед багатьох чеснот Емми була безмірна відданість родині, друзям і будь-якій справі, в яку вона вірила. Але іншою стороною цієї медалі була впертість, яка іноді дозволяла її особистим почуттям переважати здоровий глузд, навіть якщо її рішення могло призвести до програшу справи про наклеп і навіть змусити подати у відставку з посади голови компанії Беррінґтонів. Джайлз це знав, бо й сам міг бути таким же впертим. «Це наша сімейна риса», – визнав він.

Натомість Гаррі був набагато прагматичнішим. Він би зважив варіанти й розглянув альтернативи задовго до того, як приймати рішення. Однак Джайлз підозрював, що Гаррі розривався між підтримкою дружини та вірністю своєму найдавнішому товаришу.

Коли вони втрьох вийшли на Лінкольнс-Інн-філдс, запалювали перші гасові ліхтарі.

– Побачимося вдома за вечерею, – сказав Джайлз. – Я ще маю кілька справ. І до речі, сестро, дякую.

Гаррі гукнув таксі, і вони з дружиною зайняли заднє сидіння. Джайлз не рушив з місця, поки автівка не повернула за ріг і не зникла з поля зору. Тоді він рушив швидким кроком у напрямку Фліт-стрит.

2

Наступного дня Себастьян піднявся рано-вранці. Прочитавши «Файненшел таймс» і «Дейлі телеграф», він просто не міг збагнути, як його мати сподівається виграти цей процес про наклеп.

«Телеграф» розповідала своїм читачам, що якщо зміст листа майора Фішера залишиться таємницею, це ніяк не допоможе справі пані Кліфтон. «Файненшел таймс» зосередилася на проблемах, з якими зіткнеться «Судноплавна компанія Беррінґтонів», якщо її голова програє справу і буде змушена подати у відставку. Акції компанії впали на шилінґ, оскільки багато її акціонерів уже вирішили, що леді Вірджинія переможе. Себ відчував, що найкраще, на що могла сподіватися його мати, була розділена думка присяжних. Як і всіх інших, його вельми цікавило питання, що ж такого є в листі, який пан Трелфорд не дозволяє йому прочитати, і якій зі сторін це може допомогти. Коли Себ зателефонував матері після повернення з роботи, та уникала відповіді на цю тему. Він навіть не пробував розпитувати про це батька.

Себастьян з’явився в банку навіть раніше, ніж зазвичай, але коли сів за свій стіл і спробував розібрати ранкову пошту, то виявив, що не може зосередитися. Після того як його секретарка Рейчел поставила йому кілька запитань, що лишились без відповіді, вона здалася й запропонувала йому повернутися до суду і не приходити, поки присяжні не винесуть вердикт. Той неохоче погодився.

Коли таксі виїхало з Сіті на Фліт-стрит, Себ помітив жирний заголовок «Дейлі мейл» і вигукнув:

– Зупиніться!

Таксі пригальмувало біля бордюру. Себ вискочив і побіг до газетяра. Простягнув йому чотири пенси і схопив примірник газети. Коли стояв на тротуарі, читаючи першу шпальту, відчував суперечливі емоції: радість за неньку, котра тепер, без сумніву, виграє цю справу і буде виправдана, і смуток через дядька Джайлза, який явно пожертвував своєю політичною кар’єрою, аби зробити те, що вважав чесним вчинком, адже Себ знав, що його мати ніколи не дозволила б побачити цей лист комусь, хто не входив до сімейного кола.

Він сів у таксі й, споглядаючи у вікно, зважував, як би відреагував він, якби зіткнувся з такою ж дилемою. Чи довоєнне покоління керувалося іншими моральними засадами? Себ не сумнівався в тому, що зробив би його батько, або в тому, як мати розсердиться на Джайлза. Його думки звернулися до Саманти, котра повернулася до Америки, коли він її підвів. Що б вона зробила за подібних обставин? Якби тільки вона дала йому другий шанс, він більше ніколи не припустився б тієї ж помилки.

Себ зиркнув на годинник. Більшість богобоязливих людей у Вашинґтоні все ще спали, тому він усвідомлював, що не може зателефонувати доктору Вульф, директорці школи своєї доньки Джессіки, щоб з’ясувати, чому вона так терміново хоче переговорити з ним. Це може бути…

Таксі зупинилося біля Королівського суду на Стренді.

– З вас чотири шилінґи і шість пенсів, шефе, – сказав таксист, перебиваючи його думки.

Себ вручив йому дві пів крони.

Коли вийшов із таксі, камери одразу замерехтіли спалахами. Перші слова, які він міг розрізнити серед галасу репортерів, були:

– Ви прочитали листа майора Фішера?

* * *

Коли суддя Лейн увійшла до судової зали номер чотирнадцять і зайняла своє місце у кріслі з високою спинкою на узвишші, то була вкрай не задоволена. Адже не сумнівалася, що хоча й твердо звеліла присяжним не читати жодних газет, поки проходив цей процес, єдиною темою, яку вони обговорюватимуть у кімнаті для присяжних цього ранку, буде перша шпальта «Дейлі мейл». Її честь навіть не уявляла, хто ж злив у пресу зміст листа майора Фішера, але це не завадило їй, як і всім іншим у цій залі суду, мати свою думку.

Хоча лист і був надісланий пану Трелфорду, суддя була певна, що це не він. Адже він ніколи не застосовував таку невизначену тактику. Вона знала багатьох адвокатів, які заплющували очі, навіть потурали такій поведінці, але не Дональд Трелфорд. Він швидше програє справу, ніж плаватиме у таких каламутних водах. Її честь також була впевнена, що це не могла бути й леді Вірджинія Фенвік, адже це лише нашкодило б її справі. Якби витік змісту листа міг би їй допомогти, вона була б першою підозрюваною в списку.

Суддя Лейн поглянула на пані Кліфтон, котра сиділа похнюплена. Упродовж минулого тижня вона прониклася прихильністю до підсудної і відчула, що хотіла б познайомитися з нею ближче після закінчення судового розгляду. Але це було неможливо. Насправді вона більше ніколи не спілкуватиметься із цією жінкою. Якби вона це зробила, це, безперечно, стало б підставою для повторного розгляду справи.

Якби судді загадали припустити, хто відповідальний за витік інформації, вона зробила б невеличку ставку на сера Джайлза Беррінґтона. Але суддя Лейн зроду не складала прогнозів і ніколи не грала в азартні ігри. Її честь розглядала лише докази. Однак той факт, що сер Джайлз не був у суді того ранку, можна було б розглядати як доказ, навіть якщо це було б побічним свідченням.

Суддя зосередила свою увагу на Едварді Мейкпісі, котрий ніколи не виказував своїх думок. Цей видатний королівський адвокат завжди виступав блискуче, і його промовиста адвокатська діяльність, без сумніву, була на користь леді Вірджинії. Однак це було до того, як пан Трелфорд звернув увагу суду на лист майора Фішера. Її честь тямила, чому ні Емма Кліфтон, ні леді Вірджинія не хотіли, щоб це послання оприлюднили у суді, хоча й була впевнена, що пан Трелфорд радив своїй клієнтці, щоб та дозволила йому внести цей доказ. Зрештою, він представляв пані Кліфтон, а не її брата. Суддя Лейн припустила, що незабаром присяжні повернуться й оголосять свій вердикт.

* * *

Коли вранці Джайлз того дня зателефонував до штабу округу в Бристолі, йому не довелося довго гомоніти зі своїм агентом Ґріффом Гаскінсом. Прочитавши першу шпальту «Мейл», Ґріфф неохоче визнав, що Джайлзу доведеться зняти свою кандидатуру від лейбористів на майбутніх довиборах у Бристольських доках.

– Це так типово для Фішера, – визнав Джайлз. – Повно напівправди, перебільшень і натяків.

– Мене це не дивує, – зауважив Ґріфф. – Але чи ти зможеш довести це до дня голосування? Позаяк лише одне можна сказати напевно: напередодні опитування торі засунуть лист Фішера в кожну поштову скриньку округу.

– Ми зробили б те саме, отримавши навіть менший шанс, – зізнався Джайлз.

– Але якби ми могли довести, що це була злива брехні… – Ґріфф відмовлявся так легко здаватися.

– У мене немає на це часу, і навіть якби я це зробив, не впевнений, що мені хтось повірив би. Слова мерців – набагато потужніші, ніж живих.

– Тоді нам залишається тільки одне, – зітхнув Ґріфф. – Нажлуктаємося і втопимо в чарці свої печалі.

– Саме це я і зробив учора ввечері, – зізнався Джайлз. – І бозна-що іще.

– Після того як ми оберемо нового кандидата, – сказав Ґріфф, швидко повертаючись до виборчого процесу, – я хотів би, щоб ти проінструктував його чи її, адже той, кого ми оберемо, потребуватиме твоєї підтримки і, що іще важливіше, твого досвіду.

– За теперішніх обставин це не може виявитися перевагою, – припустив Джайлз.

– Перестань бути таким жалюгідним, – дорікнув Ґріфф. – Маю відчуття, що тебе не так просто спекатися. Лейбористська партія у тебе в крові. І чи не Гарольд Вілсон казав, що тиждень – дуже довгий час у політиці?

* * *

Коли непомітні двері відчинилися, усі в залі судового засідання припинили гомоніти й обернулися, щоб спостерігати, як судовий пристав відступає убік, аби дозволити семи чоловікам і п’ятьом жінкам увійти до приміщення й зайняти свої місця на лаві присяжних.

Суддя зачекала, поки вони всядуться, тоді нахилилася вперед і запитала старшину присяжних:

– Вам вдалося винести вирок?

Той повільно підвівся зі свого місця, поправив окуляри, підвів погляд на суддю і сказав:

– Атож, вдалося.

– Ваше рішення одностайне?

– Авжеж, ваша честь.

– Ви прийняли рішення на користь позивача, леді Вірджинії Фенвік, чи відповідача, пані Емми Кліфтон?

– Ми схилилися на користь відповідача, – сказав старшина і, виконавши своє завдання, сів на місце.

Себастьян схопився на ноги й уже намірився зааплодувати, коли помітив, що і мати, й суддя дивляться на нього. Він хутко повернувся на своє місце та поглянув на батька, але той лише йому підморгнув.

По той бік суду сиділа жінка, люто зиркаючи на присяжних, не в змозі приховати своє невдоволення, тоді як її адвокат сидів, безтурботно склавши руки. Щойно цього ранку сер Едвард прочитав першу сторінку «Дейлі мейл», як второпав, що його клієнтка не має жодного шансу виграти цю справу. Він міг би вимагати повторного розгляду справи, але насправді сер Едвард не радив би своїй підзахисній пройти повторний судовий розгляд із такими шансами на успіх.

* * *

Джайлз сидів сам-один за столом в їдальні свого будинку на Сміт-сквер, зрадивши свої щоденні звички. Не було перед ним миски з кукурудзяними пластівцями, не було й апельсинового соку, вареного яйця, примірника «Таймс» чи «Ґардіан», лише свіжа «Дейлі мейл» лежала на столі перед ним.

«Палата громад

Лондон SW1A 0AA

12 листопада 1970 року

Шановний пане Трелфорде!

Вам буде цікаво дізнатися, чому я вирішив писати Вам, а не серу Едварду Мейкпісу. Відповідь проста: не сумніваюся, що Ви обоє діятимете в інтересах своїх клієнтів.

Дозвольте мені розпочати з клієнтки сера Едварда, леді Вірджинії Фенвік, та її нахабного твердження, що я був ніким іншим, як її професійним радником, котрий завжди працював на власну руку. Ніщо не може бути далі від істини. Я ніколи не знав клієнта, котрий був би практичнішим, а коли справа доходила до купівлі-продажу акцій Беррінґтонів, вона мала на меті лише одне – знищити компанію, незалежно від кошту, а також репутацію її голови, пані Кліфтон.

За кілька днів до того, як мав розпочатися суд, леді Вірджинія запропонувала мені значну суму грошей і заявила, що дає мені карт-бланш, щоб діяти від її імені для того, щоб справити на присяжних враження, ніби вона справді не розуміла, як працює фондовий ринок. Дозвольте Вас запевнити, що хоча леді Вірджинія й питала у пані Кліфтон на зборах акціонерів: «Чи правда те, що один із ваших директорів продав свій великий пакет акцій у вихідні, намагаючись привести компанію до збанкрутіння?», сама вона робила це не менше, ніж тричі, й їй ледь не вдалося завалити Беррінґтонів. Я не можу лягти до могили з такою несправедливістю на совісті.

Однак є ще одна несправедливість, не менш неприємна, яку я також не можу ігнорувати. Моя смерть спричинить довибори в окрузі Бристольські доки, і я знаю, що Лейбористська партія розгляне можливість переобрання своїм кандидатом колишнього депутата парламенту сера Джайлза Беррінґтона. Але, як і леді Вірджинія, сер Джайлз приховує таємницю, якою не бажає ділитися навіть зі своєю родиною.

Коли сер Джайлз нещодавно відвідував Східний Берлін як представник уряду Її величності, він провів те, що згодом описав у заяві для преси, як одну ніч із панною Карін Пенґеллі, його офіційною перекладачкою. Пізніше він назвав це причиною того, що дружина його покинула. Хоча це вже було друге розлучення сера Джайлза через перелюб, я не вважаю, що саме це має бути достатньою причиною для того, щоб чоловік відмовився від суспільного життя. Але в цьому випадку його бездушна поведінка з леді унеможливлює мовчання.

Поспілкувавшись із батьком панни Пенґеллі, я знаю достеменно, що його донька не раз писала серу Джайлзу, щоб повідомити, що вона не лише втратила роботу внаслідок їхнього зв’язку, але й вагітна від нього. Незважаючи на це, сер Джайлз навіть не захотів ввічливо відповісти панні Пенґеллі на її листи або продемонструвати хоча б занепокоєння з приводу її скрутного становища. Вона не скаржиться. Однак я роблю це від її імені й обов’язково запитаю, чи така людина має представляти своїх виборців у Палаті громад? Без сумніву, громадяни Бристоля висловлять свою думку на виборах.

Даруйте, сер, що поклав такий тягар відповідальності на Ваші плечі, але я відчув, що мені не залишили вибору.

Щиро Ваш,

Александр Фішер, майор (на пенсії)»

Джайлз задивився на свій політичний некролог.

3

– З поверненням, пані голово, – сказав Джим Ноулс, коли Емма увійшла до зали засідань. – Я ні на мить не сумнівався, що ви повернетесь із тріумфом.

– Слухайте, почуйте! – мовив Клайв Енскотт, підсуваючи крісло Еммі, щоб вона могла зайняти своє місце на чолі столу.

– Спасибі, – подякувала Емма сідаючи.

Вона окинула поглядом стіл у залі засідань і посміхнулася своїм директорам. Усі вони всміхнулися у відповідь.

– Пункт номер один, – Емма поглянула на порядок денний, ніби нічого й не відбулося за останній місяць. – Оскільки пан Ноулс скликав це засідання у такий стислий термін, секретар компанії не встиг розповсюдити протокол останнього засідання правління, тому попрошу прочитати його нам зараз.

– Чи є в цьому потреба, враховуючи обставини? – поцікавився Ноулс.

– Не впевнена, що до кінця знаю ці обставини, пане Ноулс, – відрубала Емма. – Але підозрюю, що ми незабаром усе дізнаємося.

Філіп Вебстер, секретар компанії, підвівся зі свого місця й нервово закашлявся. «Деякі речі ніколи не змінюються», – подумала Емма. Він почав зачитувати протокол, ніби оголошував, який потяг прибуває на четверту платформу:

– «У вівторок, 10 листопада 1970 року, відбулося засідання правління у Беррінґтон-хаусі. Присутніми були всі директори, за винятком пані Емми Кліфтон та пана Себастьяна Кліфтона, котрі обоє надіслали свої вибачення, пояснивши, що залучені до інших справ. Після відставки заступника голови, пана Десмонда Меллора, та за відсутності пані Кліфтон за спільною згодою домовилися, щоб посаду голови тимчасово посів пан Джим Ноулс. Потім відбулася довга дискусія щодо майбутнього компанії та того, до яких дій необхідно вдатися, якщо леді Вірджинія Фенвік виграє справу про наклеп проти пані Кліфтон. Адмірал Саммерс заявив, що вважає, що нічого не треба робити, доки не буде відомий результат судового розгляду, позаяк він упевнений, що пані голову виправдають».

Емма всміхнулася старому морському вовку. Якби корабель тонув, він би останнім покинув облавок.

– «Однак пан Ноулс не поділяв довіру адмірала та повідомив присутнім, що він уважно стежив за справою і неохоче дійшов висновку, що шанси пані Кліфтон – як у сніжної кулі в пеклі, і леді Вірджинія не лише виграє, а й присяжні присудять їй значну суму відшкодування. Тоді пан Ноулс нагадав правлінню, що пані Кліфтон чітко дала зрозуміти, що піде у відставку з посади голови, якщо таким буде результат. Далі він сказав, що вважає, що в такому випадку рада директорів зобов’язана розглянути майбутнє компанії, і зокрема, хто саме має замінити пані Кліфтон на посаді голови правління. Пан Клайв Енскотт погодився з виконувачем обов’язків голови та запропонував кандидатуру пана Десмонда Меллора, який нещодавно написав йому пояснення, чому вважає, що той має вийти зі складу правління. Зокрема, заявив, що не міг би розглядати можливість залишатися у правлінні, доки там є «ця жінка». Потім відбулася тривала дискусія, в ході якої стало зрозуміло, що директори розділилися порівно щодо питання, як залагодити цю проблему. Підбиваючи підсумки, пан Ноулс дійшов висновку, що необхідно підготувати дві заяви. І щойно стане відомий результат судового розгляду, оприлюднити для преси відповідну. Адмірал Саммерс заявив, що в заяві для преси не буде потреби, оскільки щойно пані Кліфтон очистить своє ім’я, все буде, як і раніше. Пан Ноулс натиснув на адмірала Саммерса запитанням, що він робитиме, якщо справу виграє леді Вірджинія. Адмірал відповів, що подасть у відставку з посади члена правління, позаяк не існує обставин, за яких він готовий служити під орудою пана Меллора. Пан Ноулс попросив записати слова адмірала у протокол. Потім він виклав свою стратегію майбутнього компанії, якщо станеться найгірше».

– А якою була ваша стратегія, пане Ноулс? – невинно запитала Емма.

Пан Вебстер перейшов до наступної сторінки протоколу.

– Це вже неактуально, – сказав Ноулс, тепло усміхнувшись голові. – Зрештою, адмірал довів свою рацію. Але я вважав своїм обов’язком підготувати правління до будь-яких перипетій.

– Єдиною можливістю, до якої ви хотіли підготуватися, – прохрипів адмірал Саммерс, – було оголошення вашої відставки іще до того, як відбулася ця зустріч.

– Чи не здається вам, що це дещо брутально? – озвався Енді Доббс. – Зрештою, Джима поставили в незавидні умови.

– Лояльність ніколи не буває завидною, – заперечив адмірал, – якщо, звісно, ти не негідник.

Себастьян придушив посмішку. Він не міг повірити, що хтось усе ще вживав слово «негідник» у другій половині ХХ століття. Він особисто вважав «бісів лицемір» доречнішим, хоча насправді це не могло б справити більшого ефекту.

– Можливо, секретар компанії має прочитати заяву пана Ноулса, – зауважила Емма. – Ту, яку б опублікувала преса, якби я програла справу.

Пан Вебстер витягнув зі своєї теки аркуш паперу, але перш ніж отримав нагоду промовити хоч слово, Ноулс підвівся, зібрав свої папери й заявив:

– У цьому немає потреби, пані голово, бо я подаю у відставку.

Без жодного слова він повернувся, щоб піти, але не раніше, ніж адмірал Саммерс буркнув:

– І на мить не зарано.

Потім він втупився у двох інших директорів, котрі підтримували Ноулса.

Хвилину повагавшись, Клайв Енскотт та Енді Доббс також підвелися і тихо вийшли із зали засідань.

Емма зачекала, поки двері за ними зачиняться, перш ніж знову заговорити.

– Час від часу, можливо, я здавалася занадто нетерплячою щодо педантичного стилю ведення протоколів секретарем компанії. Зараз визнаю, що це було доречно, пан Вебстер довів, що я помилялася, тому беззастережно вибачаюся перед ним.

– Ви хочете, щоб я записав ваші слова у протокол, пані голово? – поцікавився Вебстер без жодного натяку на іронію.

Цього разу Себастьян нарешті дозволив собі посміхнутися.

4

Коли Гаррі вчетверте відредагував незвичайні мемуари Анатолія Бабакова про сталінську Росію, він забажав потрапити на перший же доступний рейс до Нью-Йорка, щоб передати рукопис «Дядька Джо» Гарольду Гінзбурґу, своєму видавцю. Але було щось важливіше, що завадило йому летіти. Подія, яку він не мав наміру пропустити за жодних обставин. Сімдесятиріччя своєї неньки.

Мейзі жила в котеджі в Садибі після смерті свого другого чоловіка, який помер три роки тому. Вона продовжувала брати активну участь у кількох місцевих доброчинних організаціях і хоча рідко пропускала свої три милі щоденного моціону, зараз ця прогулянка забирала в неї вже більше години. Гаррі ніколи не зможе забути особистих жертв, на які пішла його мати, аби він зміг виграти хорову стипендію школи Святого Беди, а разом із нею й шанс спілкуватися з будь-ким, незалежно від їхнього походження, зокрема й з його найкращим приятелем Джайлзом Беррінґтоном.

Гаррі та Джайлз познайомилися у цій школі понад сорок років тому, і здавалося малоймовірним, що вони заприятелюють. Один народився на глухій портовій вуличці, другий – у приватній палаті Бристольського королівського шпиталю. Один стипендіат, другий – спортсмен. Один сором’язливий, другий – екстраверт. І, природно, ніхто не міг передбачити, що Гаррі закохається в сестру Джайлза, за винятком самої Емми, яка стверджувала, що спланувала все це одразу ж після того, як вони вперше зустрілися на святкуванні дванадцятого дня народження Джайлза.

Усе, що Гаррі міг пригадати з їх першої зустрічі, це худенька маленька дівчинка, яка сиділа біля вікна з опущеною головою, зосередившись на читанні книжки. Він запам’ятав книгу, але не дівчинку.

За сім років Гаррі познайомився з юнкою, коли його гімназія об’єдналася зі школою «Червоних дів» для спільної шкільної постановки «Ромео та Джульєтти». Елізабет Беррінґтон, мати Емми, тоді помітила, як вони віддано трималися за руки після того, як зійшли зі сцени.

Коли опустилася завіса, Гаррі зізнався матері, що закохався в Емму і хотів би побратися з нею. Шоком стало те, що Мейзі, здавалося, не зраділа цій перспективі. Батько Емми, сер Г’юґо Беррінґтон, навіть не намагався приховати своїх почуттів, хоча його дружина не могла собі пояснити, чому він так рішуче виступав проти цього шлюбу. Звісно, він не міг бути аж таким снобом? Але, незважаючи на сумніви обох батьків, Гаррі з Еммою заручилися безпосередньо перед тим, як вступили до Оксфорда. Обоє незаймані, вони віддалися одне одному лише за кілька тижнів до свого весілля.

Але весільна церемонія закінчилася сльозами, адже коли священник промовив: «Якщо хтось може вказати якусь вагому причину, чому вони не можуть законно бути разом, нехай скаже негайно або замовкне навіки», Старий Джек, наставник Гаррі та старший товариш, не зміг змиритися і повідомив, що знає таку причину.

Коли Гаррі дізнався правду про те, ким може бути його батько, він був такий збентежений, що негайно покинув Оксфорд і вступив до торгового флоту, навіть не підозрюючи, що Емма вагітна, або що, коли перетинатиме Атлантику, Англія оголосить війну Німеччині.

Опинившись в Америці, Гаррі потрапив за ґрати за вбивство, якого він не скоював. Його звільнили з в’язниці, щоб відправити на фронт, де він підірвався на німецькій міні. Й коли він нарешті повернувся до Англії, щоб возз’єднатися з Еммою, лише тоді виявив, що у нього є трирічний син Себастьян. І минуло ще два роки, перш ніж вищий суд зміг вирішити, що сер Г’юґо Беррінґтон не є батьком Гаррі, але, незважаючи на це рішення, і він, і Емма усвідомлювали, що законність їхнього шлюбу можна оскаржити у ще вищому суді.

Гаррі з Еммою відчайдушно хотіли народити другу дитину, але вони дійшли згоди не казати Себастьяну, чому вирішили не робити цього. Гаррі ніколи, навіть на мить, ні в чому не звинувачував свою любу матусю. Не треба було глибоко копати, щоб виявити, що Мейзі була не першою робітницею фабрики, яку спокусив Г’юґо Беррінґтон під час щорічних вакацій у Вестон-сюпер-Маре.

Коли сер Г’юґо загинув за трагічних обставин, Джайлз успадкував його титул разом із маєтками. Тож природний порядок речей було нарешті відновлено. Гаррі жив щасливо з Еммою, а Джайлз пережив два розлучення, а тепер ще й його політична кар’єра, здавалося, добігала кінця.

* * *

Емма витратила останні три місяці на підготовку до «великої події» і нічого не залишила на волю випадку. Гаррі навіть змусили провести генеральну репетицію його промови в їхній спальні напередодні ввечері.

Триста гостей прибули до Садиби на вечерю, одягнувши чорні краватки, щоб відсвяткувати сімдесятиліття Мейзі, і коли вона увійшла під руку з Гаррі, нікому не складно було повірити, що вона, либонь, була однією з найбільших красунь свого часу. Гаррі сів біля матері й аж сяяв від гордощів, хоча він дедалі більше нервував із наближенням моменту, коли йому доведеться виголосити тост за здоров’я неньки. Його не так турбував виступ перед переповненою аудиторією, скільки перед матір’ю…

Чоловік розпочав із нагадування гостям про видатні досягнення Мейзі, незважаючи на мізерні шанси. Вона пройшла шлях від офіціантки в цукерні «Тіллі» до менеджера ресторану в Ґранд-готелі – першої жінки, яка посіла цю посаду. Після того як неохоче пішла на пенсію у віці шістдесяти років, Мейзі у зрілі літа вступила до Бристольського університету, де вивчала англійську мову, а за три роки закінчила курс із відзнакою, чого не зуміли досягти ні Гаррі, ні Емма, ні Себастьян – усі з різних причин.

Коли Мейзі підвелася, щоб висловити слова подяки, всі присутні підхопилися разом із нею. Жінка розпочала свою промову, як досвідчений професіонал, без нотаток і тремтіння:

– Усі матері вірять, що їхні сини особливі, і я не виняток. Звісно, я пишаюся багатьма досягненнями Гаррі не лише як письменника, але, що іще важливіше, як президента англійського ПЕН-клубу й учасника кампанії від імені своїх менш щасливих колег в інших країнах. На мою думку, його кампанія за звільнення Анатолія Бабакова із сибірського ГУЛАГу є набагато більшим досягненням, ніж перше місце у списку бестселерів «Нью-Йорк таймс». Але найрозумніше, що коли-небудь зробив Гаррі, це те, що він одружився з Еммою. За кожним великим чоловіком… – сміх та оплески підказували, що аудиторія погоджувалася з Мейзі. – Емма й сама по собі чудова жінка. Перша жінка – голова акціонерної компанії, але їй все одно вдається бути ще й зразковою дружиною та матір’ю. І, певна річ, мій онук Себастьян, який, як мені кажуть, стане наступним головою Банку Англії. Це має бути правдою, бо Себастьян сам мені це сказав.

– Я волів би стати головою банку «Фартинґс», – прошепотів Себ тітці Ґрейс, яка сиділа поруч.

– На все свій час, хлопче.

Мейзі закінчила свою промову такими словами:

– Це найщасливіший день у моєму житті, і я вважаю себе щасливою, що маю стільки друзів.

Гаррі зачекав, поки вщухнуть оплески, і знову підвівся, щоб побажати Мейзі довгих років життя та щастя. Усі гості підняли свої келихи й продовжували веселитися так, ніби це була остання ніч променадних концертів[3].

– Мені прикро бачити тебе знову самого, Себе, – зауважила Ґрейс після того, як вщухли оплески й усі повернулися на свої місця.

Себастьян промовчав, і Ґрейс узяла небожа за руку.

– Чи не настав нарешті час тобі прийняти той факт, що Саманта заміжня й має своє життя?

– Хотів би я, щоб усе було так просто, – зітхнув Себастьян.

– А я шкодую, що не вийшла заміж і не народила дітей, – звірилася Ґрейс, – я цього навіть сестрі не казала. Але добре знаю, що Емма так хоче стати бабусею.

– Вона вже нею є, – прошепотів Себ. – І я, як і ти, нічого їй не сказав про це.

У Ґрейс відвисла шелепа.

– Сем народила донечку, її звати Джессіка, – повідомив Себастьян. – Мені достатньо було побачитися з нею лише раз, щоб збагнути, що це моя донька.

– Тепер я починаю розуміти, – сказала Ґрейс. – Невже немає жодного шансу, щоб ви із Самантою змогли помиритися?

– Ні, поки живий її чоловік.

– Мені дуже шкода, – тітка стиснула руку своєму племінникові.

* * *

Гаррі зрадів, коли побачив, як його шваґер привітно базікає з Ґріффом Гаскінсом, агентом Лейбористської партії від Бристольських доків. Можливо, хитрий старий лис усе ж зумів переконати Джайлза рухатися вперед, незважаючи на отруйне втручання майора Фішера. Врешті-решт, Джайлз зміг довести, що цей лист пересичений напівправдою і явно має ознаки зведення рахунків.

– Тож ти нарешті прийняв рішення про довибори? – запитав Гаррі, коли Джайлз відірвався від Ґріффа, щоб приєднатися до нього.

– У мене не було іншого вибору, – визнав Джайлз. – Два розлучення та стосунки зі східнонімецькою жінкою, котра може виявитися шпигункою Штазі, не роблять із мене ідеального кандидата.

– Але преса, схоже, переконана, що ким би не був кандидат від лейбористів, він, без сумніву, здобуде переконливу перемогу, доки теперішній уряд торі залишається таким непопулярним.

– Не преса й навіть не електорат обиратимуть кандидата, а група чоловіків і жінок, котрі входять до місцевої комісії з відбору, і можу сказати, Гаррі, що немає нічого більш консервативного, ніж ця комісія лейбористів.

– Я все ще впевнений, що вони підтримають тебе тепер, коли дізналися правду. Чому б тобі не кинути шапку на ринг і нехай вони вирішують?

– Я цього не зроблю, адже якщо вони мене запитають, як я ставлюся до Карін, відповідь може їм не сподобатися.

* * *

– Велика честь для мене бути запрошеним на таку чудову подію, пані Кліфтон.

– Для мене теж велика честь познайомитися з вами, Хакіме, ваше ім’я було одним із перших у списку гостей. Ніхто не міг би зробити більше для Себастьяна, а після цього вельми неприємного досвіду з Едріеном Слоуном я назавжди залишуся у вас в боргу, адже знаю, що ваші співвітчизники таким не легковажать.

– Варто знати, хто ваші друзі, коли ви проводите стільки часу, зиркаючи через плече, пані Кліфтон.

– Емма, – виправила вона. – А скажіть-но, Хакіме, що саме ви бачите, коли зиркаєте через плече?

– Нечестиву трійцю, яка, підозрюю, планує воскреснути з мертвих і ще раз спробувати взяти під свій контроль «Фартинґс», а можливо, навіть і компанію Беррінґтонів.

– Але Меллор і Ноулс більше не члени правління компанії, а Слоун позбувся навіть тієї дрібки репутації, яку мав у Сіті.

– Це правда, але це не завадило їм створити нову компанію.

– «Меллор тревел»?

– Не думаю, що вони рекомендують своїм клієнтам замовити відпочинок у «Судноплавній компанії Беррінґтонів».

– Ми виживемо, – запевнила Емма.

– І припускаю, що ви вже знаєте, що леді Вірджинія Фенвік розглядає варіанти продажу своїх акцій компанії Беррінґтонів? Мої шпигуни мені доповіли, що зараз їй трохи бракує грошей.

– Справді? Ну, я б не хотіла, щоб ці акції потрапили в чужі руки.

– Немає потреби турбуватися про це, Еммо. Я вже доручив Себастьяну придбати їх, щойно вони з’являться на ринку. Будьте певні, якщо хтось навіть замислиться про те, щоб знову напасти на вас, Хакім Бішара та його караван верблюдів будуть у вашому розпорядженні.

* * *

– Це Дікінс, чи не так? – уточнила Мейзі, коли якийсь худий чолов’яга середнього віку з передчасно посивілим волоссям підійшов до неї, щоб віддати шану.

Він був одягнений у костюм, який залишився, мабуть, ще зі шкільних років.

– Мені лестить те, що ви мене пам’ятаєте, пані Кліфтон.

– Як я могла тебе забути? Зрештою, Гаррі ніколи не втомлювався мені нагадувати: «Дікінс вчиться у моєму класі, але, чесно кажучи, він у вищому класі».

– І я довів, що маю рацію, мамо, – втрутився Гаррі, приєднуючись до них. – Адже Дікінс зараз професор кафедри грецької мови в Оксфорді. І, як і я, він загадково зник під час війни. Але поки я сидів у буцегарні, він ховався у місці під назвою Блечлі-парк[4]. І він ніколи не розповідав, що відбувалося за тими вкритими мохом стінами.

– І сумніваюся, що він коли-небудь це зробить, – докинула Мейзі, уважніше придивляючись до Дікінса.

– Ви коли-небудь бачили «Трьох дурнів»[5]? – запитав Джайлз, раптово з’являючись поруч із Дікінсом.

– Яка вистава? – поцікавився Гаррі.

– «Дванадцята ніч», – сказав Джайлз.

– Непогано, а який персонаж промовляє ці слова і кому?

– Блазень – серу Андреа Трясу.

– А кому ще?

– Серу Тобіо Гику.

– Вражає, – зауважив Дікінс, посміхаючись своєму давньому приятелю, – але, для альфи й омеґи, яка дія і яка сцена?

Джайлз замовк.

– Дія друга, сцена третя, – підказав Гаррі. – А ви помітили помилку в одному слові?

– Ви ніколи не бачили цієї вистави?[6] – здивувалася Мейзі.

Усі троє замовкли, поки не підійшла Емма й не сказала:

– Припиніть викаблучуватися. Це не зустріч давніх друзів.

– Вона завжди любила проявляти владу, – сказав Джайлз, коли давні шкільні друзі пішли спілкуватися з іншими гостями.

– Коли жінка виявляє потяг до керівництва, – мовила Мейзі, – її відразу ж беруть на кпини, а коли чоловік робить те саме, його вважають рішучим і природженим лідером.

– Так було вже двічі, – підтвердила Емма. – Можливо, нам варто щось із цим зробити.

– Ти вже зробила, люба.

* * *

Після від’їзду останнього гостя Гаррі з Еммою проводжали Мейзі назад до котеджу.

– Спасибі за другий найщасливіший день у моєму житті, – подякувала Мейзі.

– У своїй промові, мамо, – нагадав Гаррі, – ти сказала, що саме сьогодні найщасливіший день у твоєму житті.

– Ні, це не зовсім так, – відповіла Мейзі. – Це зарезервовано на той день, коли я помираючи знатиму, що ти все ще живий.

5

Гаррі завжди насолоджувався візитами до свого нью-йоркського видавця, але якось замислився, чи не змінилося щось відтоді, коли Аарон Гінзбурґ перебрав від батька посаду директора.

Він виїхав ліфтом на сьомий поверх, а коли двері розсунулися, виявив там Крісті, терплячу секретарку іще Гарольда Гінсбурґа-старшого, котра чекала на нього. Принаймні це не змінилося. Крісті прудко провела його коридором до кабінету директора. Тихо постукала у двері перед тим, як відчинити їх, і дозволила Гаррі увійти в інший світ.

Аарон, як і його батько раніше, вважав помилкою канцелярії Всевишнього, що не народився по інший бік Атлантики. На ньому був двобортний костюм у смужку, мабуть пошитий на Севіл-роу[7], біла сорочка з накрохмаленим комірцем і краватка в кольорах Єлю. Гаррі можна було пробачити за думку, що Аарон – клон батька. Видавець вийшов з-за столу, щоб привітати свого улюбленого автора.

За ці роки вони стали друзями, і щойно Гаррі сів у старовинний шкіряний фотель з іншого боку великого письмового стола видавця, він кілька хвилин придивлявся до знайомого інтер’єру. Стіни, обшиті дубовими панелями, на яких усе ще висіли світлини в техніці сепії: Гемінґвей, Фолкнер, Бакен, Фіцджеральд, Ґрін, а віднедавна і Сол Беллоу[8]. Гаррі стало цікаво, чи зможе він коли-небудь приєднатися до них. Він уже випередив накладами більшість авторів на цій стіні, але Гінзбурґи не вимірювали успіх самими продажами.

– Вітаю, Гаррі! – той самий теплий і щирий голос. – Ви знову номер один. Вільям Ворвік стає популярнішим із кожною наступною книжкою, а прочитавши одкровення Бабакова про те, що Хрущов брав участь у вбивстві Сталіна, не можу дочекатися публікації «Дядька Джо». Я впевнений, що ця книга також посяде перше місце, хоч і в списку документальної літератури.

– Це справді дивовижна праця, – погодився Гаррі. – Мені б хотілося, щоб це написав я.

– Підозрюю, що ви написали багато з цього, – зауважив Аарон, – бо виявляю вашу руку майже на кожній сторінці.

– Кожне слово – авторства Анатолія. Я не що інше, як його вірний драгоман.

– Якщо хочете так вважати, то це мені лише на користь. Однак ваші найзатятіші шанувальники можуть помітити, як часто повторюється ваш стиль і лексика.

– Тоді нам обом доведеться триматися однієї лінії, чи не так?

– Якщо ви так хочете…

– Я так хочу, – твердо промовив Гаррі.

Аарон ствердно кивнув.

– Я склав контракт на «Дядька Джо», який вимагатиме підпису пані Бабакової як представниці свого чоловіка. Я готовий запропонувати їй аванс у сто тисяч доларів при підписанні плюс десять відсотків роялті.

– Скільки примірників плануєте продати?

– Мільйон, може, більше.

– Тоді я хочу, щоб роялті зросло до дванадцятьох із половиною відсотків після перших ста тисяч продажів і до п’ятнадцяти відсотків, коли продадуть чверть мільйона примірників.

– Я ніколи не давав таких гарних умов для першої книги, – запротестував Аарон.

– Це не перша книга, а остання, одна-єдина.

– Гаразд, я погоджуюся, – здався Аарон, – але за однієї умови.

Гаррі чекав.

– Коли книга вийде, ви здійсните авторський тур, адже громадськості буде цікаво дізнатися, як вам вдалося вивезти рукопис із Радянського Союзу.

Гаррі ствердно кивнув, двоє чоловіків підвелись і потисли навзаєм руки. Іще щось спільне було в Аарона з батьком: рукостискання було цілком достатньо, щоб визнати угоду закритою. У контракті Гінзбурґа не було варіантів вийти з неї.

– І поки ви тут, мені потрібно укласти новий контракт на три наступні книжки із серії про Вільяма Ворвіка.

– На тих же умовах, що й Бабакова, – сказав Гаррі.

– А це чому, він також буде їх писати?

Чоловіки засміялися, перш ніж потиснути одне одному руку вдруге.

– Хто видає «Дядька Джо» в Англії? – поцікавився Аарон, сідаючи в крісло.

– Біллі Коллінз. Ми уклали з ним угоду минулого тижня.

– На тих самих умовах?

– Навіщо вам знати? Майте на увазі, коли я повернусь додому, він поставить мені те саме запитання.

– Й отримає таку ж відповідь, без сумніву. Тепер, Гаррі, коли ваші умови не можуть бути ще кращими, мені треба конфіденційно поговорити з вами на іншу тему.

Гаррі відкинувся на спинку фотеля.

– Я завжди хотів, щоб «Вікінґ» об’єднався з якимось видавництвом, яке друкує літературу в м’якій обкладинці, щоб мені не доводилося щоразу укладати окремі угоди. Кілька компаній уже пішли цим шляхом, я впевнений, ви це знаєте.

– Але якщо мене не зраджує пам’ять, ваш батько завжди виступав проти цієї ідеї. Він боявся, що це задушить його незалежність.

– Він і досі так вважає. Але він більше не директор, а я вирішив, що настав час підняти ставки. Нещодавно мені зробив привабливу пропозицію Рекс Малберрі з «Малберрі-хаус».

– «Старий порядок відходить, поступаючись місцем новому».

– Нагадайте мені, звідки це.

– Теннісон[9]. «Смерть Артура».

– Отже, ви готові поступитися місцем новому?

– Хоча я і не знаю Рекса Малберрі, з радістю підтримую ваше рішення, – промовив Гаррі.

– Гаразд. Тоді мені негайно підготують обидва контракти. Якщо зможете вмовити пані Бабакову підписати свій, я підготую ваш до повернення з Пітсбурґа.

– Вона, мабуть, чинитиме опір отриманню авансу або навіть роялті, тому я буду змушений нагадати їй останні слова Анатолія перед тим, як його витягли з камери: «Переконайтесь, щоб Олена витратила решту свого життя в тюрмі іншого типу».

– Це, мабуть, такий виверт.

– Можливо. Але я знаю, що вона все ще вважає своїм обов’язком зазнавати тих самих злиднів, що і її чоловік.

– Тоді необхідно їй пояснити, що ми не можемо видати книгу, якщо вона не підпише контракт.

– Контракт вона підпише, але лише тому, що хоче, щоб увесь світ знав правду про Йосифа Сталіна. Але не впевнений, що вона коли-небудь обміняє чек.

– Спробуйте застосувати свій непереборний шарм Кліфтона, – підвівся з-за столу Аарон. – Пообідаємо?

– В Єльському клубі?

– Аж ніяк. Тато досі харчується там щодня, а я не хочу, щоб він дізнався, що я задумав.

* * *

Гаррі рідко читав ділову вкладку будь-якої газети, але сьогодні зробив виняток. «Нью-Йорк таймс» присвятила об’єднанню «Вікінґ-прес» і «Малберрі-хаус» половину шпальти поряд із світлиною, на якій Аарон тисне руку Рексу Малберрі.

«Вікінґ» отримував тридцять чотири відсотки нової компанії, тоді як «Малберрі» набагато більше – шістдесят шість відсотків. Коли кореспондент «Таймс» запитав в Аарона, як до цієї угоди ставиться його батько, він відповів: «Кертіс Малберрі і мій батько були близькими друзями упродовж багатьох років. Я дуже радий, що налагодив партнерські стосунки з його сином, і сподіваюся на таку ж довгу та плідну співпрацю».

– Дякую, – сказав Гаррі, коли офіціант налив йому другу філіжанку кави.

Він глянув у вікно, помітивши, як хмарочоси Мангеттена дедалі меншають в той час, коли потяг продовжував мчати до Пітсбурґа.

Гаррі відкинувся на спинку сидіння, склепив повіки й подумав про свою зустріч із Оленою Бабаковою. Він лише сподівався, що вона виконає бажання свого чоловіка. Тож намагався пригадати точні слова Анатолія.

* * *

Аарон Гінзбурґ піднявся рано, схвильований перспективою свого першого дня на посаді заступника директора нової компанії.

– «Вікінґ-Малберрі», – пробурмотів він у дзеркало для гоління. Йому сподобалося, як це звучить.

Перша зустріч того дня була призначена на дванадцяту годину, коли Гаррі мав повідомити про результати свого візиту до пані Бабакової. Аарон планував видати «Дядька Джо» у квітні і був радий, що Гаррі погодився поїхати в турне. Після легкого сніданку – тости й оксфордська мармуляда, яйце, варене три хвилини, й горнятко чаю «Граф Ґрей» – Аарон удруге прочитав статтю у «Нью-Йорк таймс». Він визнав, що деталі його домовленості з Рексом Малберрі висвітлені достовірно, і був радий переконатися, що його новий партнер повторює те саме, що багато разів казав і Аарону: «Я пишаюся тим, що об’єднався з видавництвом, яке має такі чудові літературні традиції».

Оскільки був ясний погідний ранок, Аарон вирішив пройтися на роботу пішки й насолодитися думкою про те, що розпочинає життя заново.

Він замислився, скільки часу мине, перш ніж його батько визнає, що син ухвалив правильне рішення, якщо компанія зможе грати у вищій лізі. Чоловік перейшов дорогу й опинився на Сьомій авеню, і його посмішка ширилася з кожним кроком. Підходячи до знайомої будівлі, він помітив двох шикарно вдягнених швейцарів, які стовбичили біля входу. Такі витрати його батько не схвалив би. Один із чоловіків ступив крок уперед і віддав честь.

– Доброго ранку, пане Гінзбурґ, – Аарон був вражений, що вони знають його ім’я. – Нам доручено, сер, не пускати вас усередину.

Аарон остовпів.

– Але це якась помилка, – врешті-решт спромігся сказати він. – Я заступник директора компанії.

– Даруйте, сер, але такі маємо вказівки, – озвався й другий охоронець, ступивши вперед, аби перекрити йому шлях.

– Але це якась помилка, – повторив Аарон.

– Ніякої помилки немає, сер. Вказівки були вкрай чіткими. Якщо ви спробуєте увійти до будівлі, ми маємо запобігти цьому.

Аарон трохи повагався, перш ніж відступити. Він витріщився на нещодавно викарбувану вивіску, на якій красувалася назва «Вікінґ-Малберрі», а потім ще раз спробував увійти до будівлі, але швейцари не поступилися ні на дюйм. Тож неохоче відійшов, гукнув таксі й назвав водієві свою домашню адресу.

– Пояснення мало бути простим, – казав видавець собі, коли таксі під’їжджало до 67-ї вулиці.

Опинившись у своєму помешканні, Аарон узяв слухавку й набрав номер, який не треба було довго шукати.

– Доброго ранку, «Вікінґ-Малберрі», чим можу вам допомогти?

– З’єднайте мене з Рексом Малберрі, будь ласка.

– Хто питає?

– Аарон Гінзбурґ.

Він почув клацання, і миттю пізніше інший голос промовив:

– Приймальня директора.

– Це Аарон Гінзбурґ. Покличте мені Рекса.

– Пан Малберрі зараз на зустрічі.

– Тоді викличте його звідти! – звелів Аарон, нервуючи.

Ще одне клацання, короткі гудки. Він набрав номер іще раз, але цього разу не дістався далі комутатора. Впавши у найближче крісло, чоловік спробував дати лад думкам. Минув ще якийсь час, перш ніж він знову взяв слухавку.

– «Фрідман, Фрідман і Яблонський», – озвався голос.

– Це Аарон Гінзбурґ. Мені потрібно погомоніти з Леонардом Фрідманом.

Його негайно ж з’єднали зі старшим партнером. Аарон неквапливо розповів, що сталося, коли він з’явився у своєму офісі цього ранку, і про результат двох наступних телефонних дзвінків.

– Тож ваш батько весь час мав рацію.

– Що ви маєте на увазі?

– Рукостискання завжди було достатньо для Кертіса Малберрі, але коли ви маєте справу з його сином Рексом, слід переконатися, що ви прочитали написане дрібним шрифтом.

– Ви припускаєте, що рація на боці Малберрі?

– Звісно ж, ні, – сказав Фрідман, – лише закон. Поки контролюватиме шістдесят шість відсотків акцій компанії, він може диктувати свої умови. Ми вас попереджали про права міноритарних акціонерів, але ви були впевнені, що це не стане проблемою. Хоча змушений визнати, що просто вражений швидкістю, з якою Малберрі скористався своєю позицією.

Після того як Фрідман витлумачив своєму клієнту відповідні нюанси контракту, Аарон пошкодував, що вивчав не право в Гарварді, а історію в Єлі.

– Тим не менш, – сказав адвокат, – нам вдалося додати пункт 19А, про що Малберрі, безумовно, буде жалкувати до кінця свого життя.

– Чому пункт 19А такий важливий?

Коли Фрідман напрочуд детально пояснив значення пункту про вихід із справи, Аарон відклав слухавку і підійшов до шафи з трунками. Він налив собі віскі – вперше у своєму житті до полудня. Дванадцятої години, часу його зустрічі з Гаррі. Видавець глянув на годинник: 11.38. Відтак відклав напій і вибіг із помешкання.

Він проклинав повільний ліфт, коли спускався на перший поверх, відсував решітку і вибігав на вулицю. Чоловік гукнув таксі, на П’ятій авеню із цим ніколи не виникало проблем, але, опинившись на Третій авеню, Аарон потрапив у неминучий корок. Світло, здавалося, ставало червоним саме тоді, коли таксі опинялося першим у черзі. Коли вони зупинилися на наступному світлофорі, Аарон подав водієві п’ятидоларову банкноту й вибрався назовні. Він пробіг останні два квартали, ухиляючись від автівок й не звертаючи уваги на клаксони.

Двоє швейцарів усе ще стояли біля будівлі, ніби очікували його повернення. Аарон на ходу глянув на годинник: за чотири хвилини дванадцята. Він молився, щоб Гаррі запізнився. Та Гаррі ніколи не запізнювався. Видавець побачив його, коли той крокував у його напрямку, приблизно за сотню ярдів попереду, і дістався до дверей будівлі буквально за хвилину до Аарона. Швейцари відсторонилися, дозволяючи йому зайти. Письменника явно чекали.

– Гаррі! Гаррі! – загукав Аарон за кілька кроків від вхідних дверей, але Гаррі вже зайшов досередини. – Гаррі! – знову заволав Аарон, добігши до входу, але обидва швейцари ступили вперед і перекрили йому шлях, як тільки Гаррі зайшов у ліфт.

* * *

Коли двері ліфта відчинилися, Гаррі з подивом виявив, що його не чекає Крісті. «Смішно, як людина до чогось звикає, – подумав він, – і сприймає це як належне». Він підійшов до стійки реєстрації та повідомив незнайомій молодій жінці своє ім’я.

– У мене зустріч із Аароном Гінзбурґом.

Вона перевірила свій список.

– Так, ваша зустріч із директором о дванадцятій, пане Кліфтон. Ви знайдете його у старому кабінеті пана Гінзбурґа.

– Його старому кабінеті? – повторив Гаррі, не спроможний приховати своє здивування.

– Атож, кімната в дальньому кінці коридору.

– Я знаю, де це, – відповів Гаррі, перш ніж рушити до кабінету Аарона.

Він постукав у двері й зачекав.

– Заходьте, – запросив голос, якого він не впізнав.

Гаррі відчинив двері й одразу ж припустив, що помилився кімнатою. Стіни були позбавлені чудових дубових панелей, а світлини видатних авторів замінив набір яскравих репродукцій. Чоловік, із котрим він іще ніколи не зустрічався, але якого впізнав по світлині в ранковій «Нью-Йорк таймс», підвівся з-за столу й простягнув гостю руку.

– Рекс Малберрі. Радий нарешті познайомитися, Гаррі.

– Доброго ранку, пане Малберрі, – привітався Гаррі. – У мене призначена зустріч із моїм видавцем Аароном Гінзбурґом.

– Боюся, що Аарон тут більше не працює, – сказав Малберрі. – Я директор нової компанії, і правління вирішило, що настав час внести у «Вікінґ» радикальні зміни. Але запевняю, що дуже шаную вашу працю.

– Отже, ви шанувальник Вільяма Ворвіка? – запитав Гаррі.

– Авжеж, я шанувальник Вільяма. Сідайте. – Гаррі неохоче сів навпроти нового голови. – Я саме переглядав ваш останній контракт, який, я впевнений, ви визнаєте щедрішим за звичними видавничими стандартами.

– Я публікувався лише у «Вікінґу», тому не маю з чим порівнювати.

– І, звісно, ми виконаємо останній контракт Аарона щодо серії про Вільяма Ворвіка, а також контракт на «Дядька Джо».

Гаррі спробував уявити, що зробив би Себастьян за таких обставин, позаяк контракт на «Дядька Джо», який після довгих вмовлянь підписала Олена Бабакова, лежав у внутрішній кишені його піджака.

– Аарон погодився підготувати новий контракт на три книжки, який я мав намір підписати з ним сьогодні, – сказав він, тягнучи час.

– Так, він у мене, – підтвердив Малберрі. – Буде кілька незначних коригувань, жодне з яких не має істотного значення, – додав він і підсунув контракт через стіл.

Гаррі перегорнув останню сторінку, щоб знайти підпис Рекса Малберрі на пунктирній лінії. Він дістав авторучку – подарунок від Аарона – відгвинтив ковпачок і поглянув на слова «Від імені автора». І завагався, перш ніж сказати перше, що спало йому на думку:

– Мені потрібно в туалет. Я приїхав просто з Центрального вокзалу, позаяк не хотів запізнитися.

Малберрі удавано посміхнувся, коли Гаррі поклав елегантний «паркер» на стіл біля контракту.

– Я ненадовго, – додав Гаррі, підвівся і невимушено вийшов із кабінету.

Письменник зачинив за собою двері, шпарко пройшов коридором, проминув стійку реєстрації і не зупинявся, доки не дістався до коридору, де заскочив у ліфт. Коли двері знову відчинилися на першому поверсі, гість змішався з офісними працівниками, які вибиралися з будівлі на обідню перерву. Поглянув на двох швейцарів, але вони навіть не глипнули на нього, коли він пройшов повз них. Здавалося, їхні погляди зосередилися на тому, хто стояв, як сторожовий пес, на протилежному боці вулиці. Гаррі повернувся до Аарона спиною й гукнув таксі.

– Куди?

– Я ще не впевнений, – сказав Гаррі, – але ви можете під’їхати он на той ріг вулиці і забрати пана, який там стоїть?

Таксі зупинилося на іншому боці вулиці. Гаррі опустив скло.

– Стрибайте сюди! – гукнув він.

Аарон підозріло зазирнув досередини, але, побачивши Гаррі, хутко приєднався до нього на задньому сидінні.

– Ви підписали контракт? – такими були перші його слова.

– Ні, не підписав.

– А як щодо контракту Бабакова?

– Він досі в мене, – сказав Гаррі й торкнувся внутрішньої кишені свого піджака.

– Тоді ми на коні.

– Ще ні. Я переконав пані Бабакову, що вона має обміняти чек «Вікінґа» на сто тисяч доларів.

– Рятуйте! – застогнав Аарон.

– Куди їдемо? – знову запитав таксист.

– Центральний вокзал, – звелів Гаррі.

– А ви не можете просто зателефонувати їй? – поцікавився Аарон.

– У неї немає телефону.

6

– Це вперше я дізналася, що ти робиш щось непристойне, – зауважила Емма, наливаючи собі другу філіжанку кави.

– Але це, безумовно, справедливо з точки зору моралі, – виправдовувався Гаррі. – Врешті-решт, мета завжди виправдовувала засоби.

– Дуже сумнівно. Не забувай, що пані Бабакова вже підписала контракт і прийняла чек до оплати.

– Але вона його не обготівкувала й у будь-якому разі була впевнена, що книгу Анатолія видасть «Вікінґ».

– І він видав би.

– Але не Аарон Гінзбурґ, із яким вона уклала угоду.

– Суддя Вищого суду міг би визнати це цікавою юридичною колізією. А хто тоді видаватиме Вільяма Ворвіка, якщо тепер ти вже не з «Вікінґом»?

– «Гінзбурґ-прес». Ми з Анатолієм станемо першими авторами нового видавництва, й Аарон подарує мені нову авторучку.

– Нову авторучку?

– Це довга історія, яку розповім, коли ти повернешся із засідання правління, – мовив Гаррі, розбиваючи вершечок яйця.

– Я все ще дивуюся, як це Малберрі не врахував, що Аарон може створити власне видавництво, і не включив цей пункт у документ про злиття, який забороняє викрадати авторів «Вікінґа».

– Я впевнений, що він розглядав таку ймовірність, але якби він ввів такий пункт в угоду, адвокати Аарона відразу ж збагнули б, що він задумав.

– Можливо, він сумнівався, що Аарон матиме достатньо ресурсів для створення нового видавництва.

– Тоді він дуже помилився, – зронив Гаррі. – Аарон уже мав кілька пропозицій щодо своїх акцій у «Вікінґ-Малберрі», зокрема й від самого Рекса Малберрі, який явно не хоче, щоб тридцять чотири відсотки акцій Аарона потрапили до рук його суперників.

– Кружляємо по колу, – резюмувала Емма.

Гаррі посміхнувся й посипав яйце дрібкою солі.

– Але як би ти не любив Аарона, – продовжила Емма, – після його очевидної неправильної оцінки партнерства з Малберрі ти впевнений, що він саме той, хто заслуговує бути твоїм американським видавцем? Якби ви підписали контракт із трьох книг, а потім…

– Визнаю, що мав певні сумніви, – мовив Гаррі, – але мене заспокоїв той факт, що батько Аарона погодився повернутися на посаду президента нової компанії.

– Він братиме практичну участь в її роботі?

– Гарольд Гінзбурґ не той чоловік, хто хапає жар чужими руками.

* * *

– Пункт номер один, – оголосила Емма своїм енергійним виразним голосом голови. – Найновіша інформація про спорудження нашого другого комфортабельного лайнера – «Белморал».

Вона поглянула на нового виконавчого директора Еріка Герста, який вивчав уже розгорнуту теку.

– Раді директорів буде приємно дізнатися, – сказав він, – що, незважаючи на кілька неминучих затримок, що не є незвичним для такої великої справи, ми все ще плануємо запуск нового корабля на вересень. Не менш важливим є й те, що ми залишаємось у межах нашого прогнозованого бюджету, передбачивши більшість питань, які так зашкодили при будівництві «Бекінґема».

– За кількома винятками, – докинув адмірал Саммерс.

– Маєте рацію, адмірале, – погодився Герст. – Зізнаюся, я не передбачав потреби розміщення ще одного коктейль-бару на верхній палубі.

– Пасажирам дозволять пити на палубі? – здивувався адмірал.

– Боюся, що так, – відгукнулася Емма, тамуючи посмішку. – Адже це означає додаткові надходження до нашої скарбниці.

Адмірал щось буркнув собі під ніс.

– Хоча мені все ще доводиться пильно наглядати за всім для вчасного запуску, – продовжував Герст, – це не повинно вплинути на час, коли ми зможемо оголосити про початок бронювання поїздок на «Белморалі».

– Цікаво, чи ми не відкусили більше, ніж зможемо проковтнути? – поцікавився Пітер Мейнард.

– Гадаю, що це царина фінансового директора, а не моя, – відказав Герст.

– Без сумніву, так і є, – озвався Майкл Керрік, ніби чекаючи на питання. – Якщо йдеться про загальну ситуацію в компанії, – він поглянув на свій кишеньковий калькулятор, який адмірал вважав якоюсь новомодною машинкою, – це те, що наш товарообіг зріс на три відсотки порівняно з аналогічним періодом минулого року, і це незважаючи на повернення кредиту банку «Барклайз»[10], дозволяє переконатися, що нам під силу сума фінансування кожного етапу будівництва.

– Скільки це? – запитав Мейнард.

– Два мільйони, – відповів Керрік, не маючи потреби перевіряти цифри.

– Чи можемо ми дозволити собі обслуговування такого великого овердрафту?

– Можемо, пане Мейнард, але лише тому, що наші грошові потоки також зросли торік разом зі збільшенням кількості бронювань на «Бекінґемі». Здається, покоління сімдесятників відмовляється помирати, і їм припала до смаку ідея щорічних круїзів. Причому настільки, що ми навіть запровадили програму лояльності для клієнтів, які вирушали з нами у відпустку більше трьох разів.

– І що їм дає ця програма? – втрутився Моріс Брашер, представник банку «Барклайз» у правлінні.

– Двадцять відсотків знижки на будь-який рейс, якщо квитки бронюють частіше, ніж раз на рік. Це заохочує наших постійних клієнтів розглядати «Бекінґем» як свій другий дім.

– А якщо вони помруть до закінчення року? – не вгавав Мейнард.

– Повертаємо кожне пенні, – відповіла Емма. – Беррінґтони займаються подорожами на комфортабельних лайнерах, пане Мейнард, а не похоронами.

– Але чи зможемо ми таким чином отримати прибуток, – наголосив Брашер, – якщо надаємо стільком своїм клієнтам двадцять відсотків знижки?

– Певна річ, – відповів Керрік, – ще є люфт у десять відсотків, і не забувайте, що, потрапивши на борт, пасажири витрачають гроші в наших крамницях і барах, а також у цілодобовому казино.

– Ще одне, чого я не схвалюю, – знову буркнув адмірал.

– Який маємо рівень заповнюваності зараз? – запитав Мейнард.

– Вісімдесят один відсоток за останні дванадцять місяців, на верхніх палубах – переважно сто відсотків, саме тому ми й будуємо більше кают на «Белморалі».

– А який поріг рентабельності?

– Шістдесят вісім відсотків, – поінформував Керрік.

– Цілком задовільно, – схвалив Брашер.

– Хоча я з вами погоджуюся, пане Брашер, проте ми не можемо дозволити собі розслабитися, – сказала Емма. – «Юніон-касл» планують перетворити на комфортабельний лайнер «Рейну-дель-Мар», а «Кунард» і «Пі енд О» нещодавно розпочали будівництво кораблів, які перевозитимуть понад дві тисячі пасажирів.

Запанувала тривала мовчанка, члени правління намагалися перетравити цю інформацію.

– Нью-Йорк і досі є нашим найприбутковішим маршрутом? – нарешті порушив тишу Мейнард, який, здавалося, не надто цікавився думками інших директорів.

– Авжеж, – відповів Герст, – але круїз по Балтії також стає популярним – із Саутгемптона до Ленінграда, через Копенгаґен, Осло, Стокґольм і Гельсінкі.

– Але зараз ми запускаємо другий корабель, із урахуванням того, скільки інших лайнерів уже плаває у відкритому морі, – продовжив Мейнард, – ви передбачаєте якісь кадрові проблеми?

Емма була здивована кількістю запитань, які ставив Мейнард. Вона починала підозрювати його у власному порядку денному.

– Це не повинно стати проблемою, – заспокоїв капітан Тернбулл, який до того часу мовчав. – «Бекінґем» – популярне місце роботи, особливо для філіппінців. Вони залишаються на борту одинадцять місяців, ніколи не покидають корабель і рідко витрачають на щось гроші.

– А як щодо дванадцятого місяця? – поцікавився Себастьян.

– Тоді вони повертаються додому, щоб віддати свої зароблені гроші дружинам і сім’ям. Але через двадцять вісім днів вони повертаються на службу.

– Бідолахи, – зітхнув Брашер.

– Правду кажучи, пане Брашер, – не погодився Тернбулл, – філіппінці – найщасливіші члени мого екіпажу. Вони мені сказали, що набагато краще перебувати на «Бекінґемі», ніж дванадцять місяців сидіти без роботи в Манілі.

– А як щодо офіцерів? Є якісь проблеми, капітане?

– Щонайменше шість кваліфікованих претендентів на кожне місце, адмірале.

– Жінки серед них є? – запитала Емма.

– Аякже, зараз у нас на містку з’явилася перша жінка, – сказав Тернбулл. – Клер Томпсон. Вона перший офіцер і виявилася до біса ефективною.

– Куди котиться світ? – скривився адмірал. – Будемо сподіватися, що я не доживу до жінки на посаді прем’єра.

– Будемо сподіватися, що доживете, – лагідно поглянула на свого улюбленого директора голова правління. – Адже світ рухається вперед, і, можливо, вам також не завадило б.

Емма поглянула на годинник.

– Ще якісь питання?

Секретар компанії кашлянув на знак того, що має щось сказати правлінню.

– Пане Вебстер, – Емма відкинулася на спинку крісла, усвідомлюючи, що це не той, хто любить поспішати.

– Мені здається, варто повідомити правлінню про те, як леді Вірджинія Фенвік розпорядилася своїми сімома з половиною відсотками акцій компанії.

– Але я думала… – почала було Емма.

– Її акції зареєстровані на ім’я нового власника.

– Але я думала… – повторила Емма, глянувши на свого сина.

– Це, мабуть, була приватна операція, – пояснив Себастьян. – Але можу запевнити, що її акції ніколи не з’являться у відкритому продажі. Якби вони були доступними, мій брокер негайно купив би їх від імені «Фартинґса», а Хакім Бішара став би членом нашого правління як представник банку.

Усі в кімнаті заговорили водночас, ставлячи лише одне запитання.

– Якщо акції придбав не Бішара, то хто?

Секретар компанії зачекав, поки директори вгомоняться, перш ніж відповісти на їхній колективний лемент:

– Пан Десмонд Меллор.

Здійнявся неабиякий галас, який вдалося втихомирити лише завдяки суворому втручанню Себастьяна:

– У мене є відчуття, що Меллор не повернеться до ради директорів. Це було б занадто очевидно й не відповідало б його меті.

Емма зітхнула з полегшенням:

– Гадаю, він обере когось іншого, щоб представляти свої інтереси. Когось, хто ніколи раніше не сидів у правлінні нашої компанії.

Усі погляди тепер були прикуті до Себастьяна. Але лише адмірал запитав:

– І хто, на твою думку, це може бути?

– Едріен Слоун.

7

Чорний елегантний лімузин припаркувався біля «Sherry-Netherland»[11]. Шикарно вдягнений шофер відчинив задні дверцята, коли Гаррі вийшов із готелю. Він усівся на заднє сидіння, ігноруючи ранкові газети, акуратно складені на поличці з напоями навпроти нього. «Хто може пити у такий час уранці?» – дивувався Гаррі. Він склепив повіки і спробував зосередитись.

Гаррі кілька разів торочив Аарону Гінзбурґу, що йому не потрібен представницький лімузин, щоб переїхати з готелю до студії, жовтого таксі було б достатньо.

– Це частина послуги, яку програма «Сьогодні» пропонує своїм головним гостям.

Гаррі поступився, хоча й знав, що його дружина цього не схвалила б: «Екстравагантне марнотратство грошей компанії, яке виявило б керівництво Ен-бі-сі, якби його очолювала Емма».

Гаррі згадав, як уперше з’явився в американській радіопередачі понад двадцять років тому, коли просував свій дебютний роман про Вільяма Ворвіка. Тоді його спіткало фіаско. І без того куций проміжок часу в ефірі обрізали ще дужче, коли двоє попередніх гостей, Мел Бланк і Кларк Ґейбл, перебрали виділений їм ліміт. А коли нарешті настала його черга виступати перед мікрофоном, Гаррі навіть забув згадати назву своєї книжки, і швидко стало зрозуміло, що ведучий Метт Джейкобс її не читав. Два десятиліття минуло, і письменник визнав, що це було передбачувано.

Гаррі твердо вирішив, що його не спіткає така ж доля із «Дядьком Джо», якого «Нью-Йорк таймс» уже назвала найочікуванішою книгою сезону. Всі три ранкові шоу запропонували йому найрейтинговіший час – сьому двадцять чотири ранку. Шість хвилин не здаються довгими, але на телебаченні на стільки могли розраховувати лише колишні президенти та лауреати «Оскара». «Подумайте, скільки нам довелося б заплатити за шість хвилин реклами у прайм-таймі», – сказав йому Аарон.

Лімузин зупинився біля будинку номер тридцять – студії на розі Рокфеллер-стрит і Коламбус-авеню. На тротуарі його чекала бездоганно вдягнена молода жінка.

– Доброго ранку, Гаррі, – привіталася вона. – Мене звуть Енн, і я ваша спеціальна помічниця. Я проведу вас прямо до гримерки.

– Спасибі, – подякував Гаррі, котрий так і не звик до того, що люди, яких він раніше не зустрічав, звертаються до нього на ім’я.

– Як ви знаєте, ви опинитесь в ефірі о сьомій двадцять чотири на шість наступних хвилин, а вашим інтерв’юером буде Метт Джейкобс.

Гаррі подумки застогнав: «Чи прочитав він книгу цього разу?»

– Чудово, – сказав він уголос.

Гаррі подумки ненавидів гримуватися. Він прийняв душ і поголився лише за годину до цього, але це був ритуал, від якого, як знав чоловік, відмовитися неможливо, незважаючи на те, що наполягав: «Якнайменше, будь ласка». Після того як на щоки намазали щедру порцію крему, чоло і підборіддя вимастили пудрою, гримерка запитала:

– Мені видалити кілька сивих волосків?

– Певна річ, ні! – вигукнув Гаррі.

Вона виглядала розчарованою й задовольнилася підстриганням брів.

Щойно гість звільнився, Енн провела його до зеленої кімнати, де Гаррі міг спокійно посидіти у кутку, поки зірка фільмів категорії «б», чийого імені він не вловив, розповідала уважній аудиторії, як знімалася у сцені з Полом Ньюменом. О сьомій двадцять двері відчинилися, й Енн з’явилася знову, щоб виконати свою найважливішу функцію дня:

– Час відвести вас до студії, Гаррі.

Він схопився і пішов за нею довгим коридором. Чоловік занадто нервував, аби щось казати, та вона, здається, звикла до такого. Жінка зупинилася біля зачинених дверей, над якими блимала вивіска: «Не заходити, коли світиться червоне». Коли світло спалахнуло, вона відчинила важкі двері й провела гостя до студії розміром із авіаційний ангар, заповнений вогнями рампи та камерами, де технічні працівники та персонал метушилися туди-сюди під час рекламної паузи. Гаррі посміхнувся глядачам студії, котрі, судячи з порожніх виразів на їхніх обличчях, явно не здогадувалися, хто він такий. Письменник звернув увагу на ведучого Метта Джейкобса, який сидів на канапі, схожий на павука, що чекає, коли прилетить муха. Один асистент передав йому примірник «Дядька Джо», а другий припудрив носа. Джейкобс поглянув на обкладинку, перш ніж прочитати на задньому клапані біографію автора. Нарешті він повернувся до переднього клапана і прочитав анотацію. Цього разу Гаррі був готовий. Поки він чекав, що його підведуть ближче, уважно вивчав свого інквізитора. Здавалося, Джейкобс за останні двадцять років не постарів ні на день, хоча Гаррі підозрював, що це заслуга макіяжу, який дозволяє кинути виклик плину часу. Чи йому підтягували обличчя?

Керівник студії запросив Гаррі підсісти до Джейкобса на канапі. З ним привіталися: «Доброго ранку, пане Кліфтон», але потім господаря студії відволікла записка ще одного помічника, яку поклали перед ним.

– Шістдесят секунд до ефіру, – почувся голос звідкілясь згори.

– Де це буде? – запитав Джейкобс.

– Сторінка з’явиться на камері номер два, – повідомив менеджер згори.

– Тридцять секунд.

Це була мить, коли Гаррі завжди хотів підвестися і вийти зі студії. «Дядько Джо», «Дядько Джо», «Дядько Джо», – повторив він собі під ніс. «Не забувайте постійно повторювати назву книги, – нагадував йому Аарон, – бо на обкладинці не ваше ім’я».

– Десять секунд.

Гаррі ковтнув води, коли перед його обличчям з’явилася рука, що показувала п’ять розчепірених пальців.

– П’ять, чотири…

Джейкобс кинув свої нотатки на підлогу.

– Три, два…

Він поглянув просто в камеру.

– Один.

Рука зникла.

– Ласкаво просимо в студію, – промовив Джейкобс, читаючи прямо із телесуфлера. – Моїм наступним гостем є автор детективів Гаррі Кліфтон, але сьогодні ми обговорюємо не один із його творів, а книгу, яку він незаконно вивіз із Радянського Союзу.

Джейкобс підняв свій примірник «Дядька Джо», який заповнив увесь екран.

«Гарний початок», – подумав Гаррі.

– Але дозвольте мені пояснити, – продовжував Джейкобс, – що пан Кліфтон вивозив не саму книгу, а лише слова. Він запевняє, що, поки його тримали в російських казематах із Анатолієм Бабаковим, автором «Дядька Джо», він за чотири дні вивчив напам’ять увесь рукопис, а після звільнення написав його слово в слово. Декому, можливо, буде важко у це повірити, – додав Джейкобс, перш ніж уперше обернутися до Гаррі, і з недовірливого погляду на його обличчі стало зрозуміло, що він явно один із них.

– Дозвольте мені спробувати второпати, що ви стверджуєте, пане Кліфтон. Ви розділили камеру з видатним письменником Анатолієм Бабаковим, людиною, котрої ви раніше зроду не зустрічали.

Коли камера зосередилася на ньому, Гаррі ствердно кивнув.

– Упродовж чотирьох днів він процитував увесь зміст своєї забороненої книги, «Дядька Джо», розповідь про одинадцять років, протягом яких він працював у Кремлі тлумачем Йосипа Сталіна.

– Все правильно, – сказав Гаррі.

– Отже, коли вас звільнили з в’язниці через чотири дні, ви знали весь текст напам’ять як професійний актор.

Гаррі помовчав, оскільки тепер стало зрозуміло, що Джейкобс має свій власний порядок денний.

– Я впевнений, що ви погодитесь, пане Кліфтон, що жоден актор, хоч який досвідчений, не зможе запам’ятати сорок вісім тисяч слів лише за чотири дні репетицій.

– Я не актор, – заперечив Гаррі.

– Даруйте, – сказав Джейкобс, усім своїм виглядом демонструючи небажання вибачатися, – але підозрюю, що ви дуже досвідчений актор, котрий вигадав усю цю історію, маючи на меті не що інше, як просування своєї останньої книги. Якщо це не так, можливо, ви дозволите мені вас перевірити.

Не дочекавшись, поки Гаррі відповість, Джейкобс звернувся до іншої камери і, піднявши книгу, заявив:

– Якщо вірити вашій історії, пане Кліфтон, у вас не повинно виникнути труднощів у цитуванні сторінки, яку я вибрав із книги пана Бабакова.

Гаррі насупився, а Джейкобс додав:

– Я оберу навмання сторінку, яка з’явиться на екрані, щоб усі наші глядачі могли її побачити. Ви будете єдиним, хто цього зробити не зможе.

Серце Гаррі мало не вискакувало з грудей, бо він не читав «Дядька Джо» відтоді, як передав рукопис Аарону Гінзбурґу.

– Але спершу, – правив своє Джейкобс, обертаючись до свого гостя, – дозвольте попросити вас підтвердити, що ми ніколи раніше не зустрічалися.

– Це було лише раз, – відповів Гаррі. – Ви брали у мене інтерв’ю у своїй радіопрограмі двадцять років тому, але ви явно про це забули.

Джейкобс виглядав розгубленим, але швидко опанував себе.

– Тоді будемо сподіватися, що ваша пам’ять краща за мою, – сказав він, не намагаючись приховати свій сарказм.

Він узяв книгу й переглянув кілька сторінок, перш ніж зупинитися навмання.

– Я почну читати перший рядок сторінки сто двадцять сім, – продовжив він, – а потім побачимо, чи зможете ви продовжити.

Гаррі намагався максимально сконцентруватися.

– «Однією з багатьох тем, які ніхто не наважувався зачіпати зі Сталіним…»

Гаррі спробував зібратися з думками, і з плином секунд аудиторія зашепотіла між собою, а посмішка Джейкобса стала ширшою. Він якраз збирався озватися знову, коли Гаррі продовжив:

– «Однією з багатьох тем, які ніхто не наважувався зачіпати зі Сталіним, була роль, яку він зіграв під час облоги Москви, коли результат Другої світової війни все ще висів на волосині. Чи, як і більшість міністрів і урядових чиновників, він планував поспішну евакуацію до Куйбишева на Волзі, чи, як він стверджував, відмовився покидати столицю та залишився в Кремлі, щоб особисто керувати обороною міста? Його версія стала легендою, частиною офіційної радянської історії, хоча кілька людей і бачили його на платформі за кілька хвилин до того, як потяг вирушив до Куйбишева, і немає надійних підтверджень того, щоб хтось знову бачив його в Москві, поки російська армія не відігнала ворога від воріт міста. Мало хто з тих, хто сумнівався у версії Сталіна, залишився живим, аби розповісти правду».

Гаррі зазирнув у камеру і продовжував без вагань цитувати наступні двадцять два рядки.

Він знав, що коли дійде до кінця сторінки, аудиторія в студії вибухне оплесками. Джейкобсу знадобилося трохи більше часу, щоб відновити самовладання, але врешті-решт він сказав із приємною посмішкою:

– Я навіть сам міг би прочитати цю книгу.

– Це був би значний поступ, – сказав Гаррі й одразу пошкодував про свої слова, хоча частина аудиторії засміялася й зааплодувала іще гучніше.

Джейкобс обернувся обличчям до камери.

– Зараз зробимо невелику перерву й повернемося після реклами.

Коли спалахнуло зелене світло, Джейкобс вирвав у гостя мікрофон, зістрибнув із канапи і підійшов до менеджера:

– Заберіть його звідси!

– Але ж у нього є ще три хвилини, – заперечив менеджер, звіряючись із нотатками.

– Мені наплювати. Кличте наступного гостя.

– Ви справді хочете брати інтерв’ю у Троя Донаг’ю аж шість хвилин?

– Будь-хто, окрім цього хлопця, – заявив Джейкобс, енергійно жестикулюючи у напрямку Гаррі, перш ніж поманити Енн. – Зніми його зі зйомок негайно.

Енн поквапилася до канапи.

– Будь ласка, ходімо зі мною, пане Кліфтон, – сказала вона, і це прозвучало не як прохання.

Вона вивела Гаррі зі студії і не зупинялася, доки вони не вийшли надвір, де вона покинула свого головного гостя, хоча не було й сліду шофера, який чекав би біля відчинених дверцят лімузина.

Гаррі гукнув таксі й, повертаючись до «Шеррі-Нідерландів», перевірив сторінку сто двадцять сім свого примірника «Дядька Джо». Чи він сказав «поспішну»? Не міг бути впевненим. Відтак зайшов до свого номера, зняв грим і прийняв другий ранковий душ. Не знав, чи це величезні вогні рампи, чи манера Джейкобса спілкуватися змусили його так рясно пітніти.

Одягнувши чисту сорочку й інший костюм, Гаррі спустився ліфтом униз. Коли зайшов до ресторану, то дуже здивувався, зауваживши, скільки людей кидали на нього погляди. Замовив сніданок, але «Нью-Йорк таймс» не розгорнув, міркуючи про те, якими сердитими будуть Гінзбурґи після того, як він принизив одного з провідних телевізійних ведучих уранці. Письменник мав зустрітися з видавцями у кабінеті Аарона о дев’ятій, щоб обговорити деталі його національного турне, але він припускав, що тепер його шлях лежить назад до Хітроу першим же доступним рейсом.

Гаррі підписав рахунок і вирішив пройтися до нового офісу Аарона на Лексинґтон-авеню пішки. Він покинув «Шеррі-Нідерланди» заледве після восьмої сорок, і до того моменту, коли дістався до Лексинґтона, був уже майже готовий витримати гнів директора. Піднявся ліфтом на третій поверх, а коли двері відчинились, там уже чекала Крісті. Вона сказала лише: «Доброго ранку, пане Кліфтон», перш ніж провести його до кабінету керівника.

Вона постукала й відчинила двері, щоб відкрити погляду копію кабінету директора, як його запам’ятав Гаррі. Гемінґвей, Фіцджеральд, Ґрін і Бакен дивилися на нього з обшитих дубовими панелями стін. Гаррі зайшов досередини і побачив, як батько і син сидять один навпроти одного за столом для партнерів. Угледівши його, вони одразу ж схопилися на рівні й зааплодували.

– Вітаємо героя-завойовника! – вигукнув Аарон.

– Але я думав, що ви будете…

– Захоплений, – закінчив Гарольд Гінзбурґ, ляскаючи його по спині. – Телефон упродовж останньої години не замовкає, вас хоче запросити кожне велике ток-шоу по всій країні. Але будьте обережні, після вашого сьогоднішнього тріумфу ведучі вибиратимуть кожен іншу сторінку.

– А як щодо Джейкобса?

– Він перетворив вас на зірку. Можливо, вас більше ніколи не запросять на його шоу, але всі інші беззастережно готові вас прийняти.

* * *

Наступні сім днів Гаррі перебивався з летовища на летовище: Бостон, Вашинґтон, Даллас, Чикаґо, Сан-Франциско, Лос-Анджелес. Він поспішав від студії до студії, намагаючись виконати кожне зобов’язання, яке втискали в його графік.

Щоразу, коли письменник перебував у повітрі, в салоні лімузина або в зеленій кімнаті, навіть у ліжку, він читав і перечитував «Дядька Джо», вражаючи глядачів по всій країні своєю надзвичайною пам’яттю.

На той момент, коли він закінчив тур у Лос-Анджелесі, журналісти та телевізійні команди з’являлися в аеропортах, сподіваючись узяти з ним інтерв’ю, навіть у дорозі. Знесилений, Гаррі нарешті повернувся з червоними очима до Нью-Йорка для останньої появи у ролі головного гостя Джонні Карсона у «Вечірньому шоу», а потім його ще в одному лімузині відвезли до офісу його видавництва на Лексинґтон-авеню.

Коли Крісті відчинила двері кабінету голови, Гарольд і Аарон Гінзбурґи тримали в руках список бестселерів «Нью-Йорк таймс». Гаррі аж підстрибнув, коли побачив, що «Дядько Джо» потрапив на перше місце.

– Як би я хотів, щоб Анатолій міг насолодитися цим моментом.

– Ви дивитеся не на той список, – зауважив Аарон.

Гаррі перевів погляд на інший бік шпальти й побачив, що «Вільям Ворвік і задимлений пістолет» очолив список бестселерів у галузі художньої літератури.

– Це щось нове навіть для мене, – сказав Гарольд, відкорковуючи пляшку шампанського. – Номер один у художній літературі та документальній в один день.

Гаррі обернувся й побачив, як Аарон вішає на стіну його світлину – між Джоном Бакеном і Ґремом Ґріном.

Джайлз Беррінґтон
1971

8

– Боюся, що це неможливо, – сказав Джайлз.

– Чому ні? – здивувався Ґріфф. – Більшість людей навіть не згадають, що сталося в Берліні, і погодься, що ти не єдиний розлучений депутат парламенту.

– Двічі, й обидва рази за перелюб, – нагадав Джайлз.

Це змусило на мить замовкнути його парламентського агента.

– Боюся, є ще одна проблема, про яку я тобі не розповів.

– Нумо здивуй мене, – перебільшено зітхнув Ґріфф.

– Я намагаюся відновити контакти із Карін Пенґеллі.

– Тобто?

– Зараз їду до Корнуолла, щоб дізнатися, чи може її батько допомогти.

– Ти з глузду з’їхав?

– Цілком можливо, – зізнався Джайлз.

Агент від округу Бристольські доки затулив обличчя руками.

– Це була пригода на одну ніч, Джайлзе. Чи ти забув?

– У цьому й проблема. Я не забув, і є лише один спосіб дізнатися, чи для неї це було чимось більшим.

– Я розмовляю із чоловіком, котрий отримав воєнний хрест, утік від німців, а потім завоював грізну репутацію міністра, і коли йому кидають рятувальне коло, що дозволяє йому повернутися до Палати громад, відхиляє це?

– Знаю, що це не має жодного сенсу, – погодився Джайлз. – Але якщо це була лише пригода на одну ніч, маю тобі сказати, що я ще зроду не мав такої ночі.

– За що вона, без сумніву, отримала гарну винагороду.

– То що ти робитимеш, бо я вже прийняв своє рішення? – проігнорував коментар Джайлз.

– Якщо ти справді не маєш наміру боротися за це місце, мені доведеться зібрати підкомітет для відбору нового кандидата.

– У вас буде потік заявок, і хоча інфляція сягає десяти відсотків, а єдиним рішенням торі є триденний тиждень, зможете обрати навіть пуделя з червоною кокардою.

– Саме тому не треба викидати рушник.

– Ти не почув жодного слова, яке я сказав?

– Вислухав кожне слово. Але якщо ти справді все вирішив, сподіваюся, що ти зможеш проконсультувати того, кого ми виберемо кандидатом.

– Але що я можу їм сказати такого, чого не можеш сказати ти, Ґріффе? Погодься, ти організовував вибори, ще коли я ходив у коротких штанцятах.

– Але не як кандидат, це унікальний досвід. То ти будеш його супроводжувати…

– Або її… – посміхнувся Джайлз.

– …або її, – погодився Ґріфф, – коли вони вийдуть на вулиці та обходитимуть оселі?

– Якщо ти думаєш, що це допоможе, я згоден, тільки гукніть.

– Це може забезпечити різницю між перемогою та досягненням достатньої більшості, щоб унеможливити на наступних виборах перемогу торі.

– Боже милий, як Лейбористській партії пощастило з тобою, – сказав Джайлз. – Я допоможу чим зможу.

– Спасибі, – подякував Ґріфф. – Перепрошую за свою попередню витівку. Правда в тому, що я завжди був циніком. Гадаю, це нерозлучне з цією роботою. Тож будемо сподіватися, що цього разу я помиляюся. Май на увазі: я ніколи не вірив у казки. Тож якщо ти все ж передумаєш і захочеш балотуватися, я можу відкласти призначення комісії з відбору кандидатів щонайменше на кілька тижнів.

– Ти ніколи не здаєшся?

– Не тоді, коли існує хоч найменший шанс, що ти станеш кандидатом.

* * *

Коли Джайлз сидів сам-один у вагоні першого класу дорогою до Труро, то ретельно задумався над тим, що сказав Ґріфф. Чи пожертвує він своєю політичною кар’єрою заради жінки, яка, можливо, навіть не згадувала про нього після Берліна? Чи дозволить він своїй уяві перевершити його здоровий глузд? І якби він знову зустрів Карін, чи не луснула б бульбашка?

Існувала також імовірність, дуже сильна, яку він намагався заштовхати у глиб душі, що Карін була не більше, ніж знаряддям Штазі, і просто виконувала свою роботу, доводячи, що його ветеран-агент був не циніком, а реалістом. На той час, коли «Пензанс-флаєр»[12] в’їхав на станцію Труро відразу ж після шостої, Джайлз мудрішим не став.

Він дістався на таксі до «Мейсон-армз», де домовився про зустріч із Джоном Пенґеллі пізніше того ж вечора. Підписавши реєстраційну картку, піднявся сходами до свого номера й розпакував несесер на ніч. Прийняв ванну, перевдягнувся й спустився в бар за кілька хвилин до сьомої, оскільки не хотів змушувати батька Карін чекати.

Коли Джайлз увійшов до бару, то помітив чоловіка, що сидів за столиком у кутку, на якого він не звернув би уваги, якби той не піднявся і не помахав рукою.

Джайлз рушив, щоб приєднатися до нього, і потиснув простягнуту руку. Представлятися необхідності не було.

– Дозвольте запропонувати вам випити, сер Джайлз, – сказав Джон Пенґеллі з виразним акцентом Вест Кантрі[13]. – Місцеве гірке цілком непогане, але ви можете віддати перевагу віскі.

– Пів пінти гіркого буде просто чудово, – погодився Джайлз, сідаючи за маленький, забруднений пивом стіл.

Поки батько Карін замовляв трунки, Джайлз уважніше придивився до нього. Йому, мабуть, було років п’ятдесят, може, й п’ятдесят п’ять, хоча волосся вже цілком посивіло. Його твідовий піджак «Гарріс» був добряче поношений, але все ще ідеально сидів на плечах, що дозволило припустити, що чоловік набрав не більше кількох фунтів зі своїх армійських днів і, можливо, регулярно займався спортом. Хоча він і здавався стриманим, навіть невпевненим, чоловікові явно не було чужим це місце, бо один із місцевих жителів, котрий сидів у барі, привітав його, ніби давно загубленого брата. «Як же йому було самотньо, – подумав Джайлз, – маючи дружину та доньку, котрі не змогли бути з ним з однієї-єдиної причини: бо вони опинилися по інший бік стіни».

За кілька хвилин Пенґеллі повернувся, несучи дві гальби по пів пінти, одну з яких поставив на стіл перед Джайлзом.

– Як мило з вашого боку здійснити таку довгу подорож, сер Беррінґтон.

– Будь ласка, називайте мене Джайлз, оскільки сподіваюся, що ми будемо не лише приятелювати, але й зможемо допомагати один одному в справах.

– Коли ти старий солдат…

– Не такий уже й старий, – Джайлз ковтнув пива. – Не забувайте, що ми обоє були на минулій війні, – додав він, намагаючись заспокоїти співбесідника. – Краще розкажіть, як ви зустрілися зі своєю дружиною?

– Це було після війни, коли мій підрозділ дислокувався у Берліні. Я служив капралом на складі, де Ґрета була пакувальницею. Єдина робота, яку змогла отримати. Напевно, це було кохання з першого погляду, бо вона не знала ні слова англійською, а я не міг спілкуватися німецькою.

Джайлз посміхнувся.

– Але вона була яскрава. Втямила мою мову набагато швидше, ніж я її. Природно, я із самого початку знав, що це буде справа непроста. Не в останню чергу тому, що мої товариші вважали, що будь-яка німецька спідниця годиться лише для одного, але Ґрета була не така. На момент завершення мого відрядження я збагнув, що хочу побратися з нею, якими б не були наслідки. Тоді у мене й почалися проблеми. Переспати з жінкою за межами інституту[14] – це одне, але бажання одружитися з нею – це неабиякий клопіт, внаслідок чого вам не довіряла жодна зі сторін.

Коли я повідомив черговому офіцеру, що маю намір одружитися з Ґретою, навіть якщо це означатиме, що мені доведеться залишитися в Берліні, вони поставили на моєму шляху всі можливі перепони. За кілька днів мені вручили демобілізаційні документи й поінформували, що мене відправлять упродовж тижня. Я був у відчаї, навіть думав про дезертирство, що означало б роки за ґратами, якби мене спіймали. А потім адвокат у казармі повідомив мені, що вони не можуть заборонити мені пошлюбити Ґрету, якщо вона буде вагітна. Я їм так і сказав.

– І що сталося тоді? – запитав Джайлз.

– Розверзлося пекло. Мої документи вже прийшли. Ґрета втратила роботу, і я не міг знайти роботу для себе. Не допомогло й те, що за кілька тижнів вона й справді завагітніла Карін.

– Я хочу почути про Карін все, але не раніше, ніж замовлю ще.

Джайлз узяв два порожніх кухлі й пішов до шинквасу.

– Повторіть те саме, але цього разу по пінті.

Пенґеллі довго мовчав, перш ніж продовжити свою розповідь.

– Карін зробила всі наші жертви стерпними, навіть підозри та насмішки, які нам обом довелося пережити. Якщо я обожнював Ґрету, то Карін – поклонявся. Десь приблизно через рік мій старий черговий офіцер на складі попросив мене замінити службовця, який опинився на лікарняному, – час чудово зцілює, – і мене запросили стати цивільним офіцером зв’язку між британцями та німецькими робітниками, бо на той час завдяки Ґреті я вже доволі вільно спілкувався німецькою. Британці мають багато чудових чеснот, але вони ледачі, коли справа доходить до вивчення чужих мов, тому я хутко став незамінним. Заробітна плата була не дуже великою, але я витрачав кожне пенні на Карін і кожну вільну хвильку проводив із нею. І, як і всі жінки, вона знала, що я ласий на обійми. Це кліше, але вона змогла обвести мене навколо мізинця.

«Мене також», – подумав Джайлз, зробивши ще один ковток пива.

– На мою радість, – правив далі Пенґеллі, – англійська школа в Берліні дозволила Карін скласти вступний іспит, і кілька тижнів по тому їй запропонували роботу. Усі вважали, що вона англійка. Вона навіть мала мій корнуолльський акцент, як ви могли помітити. Тож відтоді мені вже не доводилося турбуватися про її освіту. Коли вона перейшла до шостого класу, навіть подейкували про її вступ до Оксфорду, але це було ще до того, як звели мур. Коли спорудили це чудовисько, Карін довелося задовольнитися місцем у Східнонімецькій мовній школі, яка, чесно кажучи, є нічим іншим, як центром вербування Штазі. Єдине здивування викликало її бажання вивчати російську як свою першу мову, але на той час її англійська та німецька вже були для неї рідними. Коли ж Карін закінчила навчання, то єдина серйозна пропозиція, яку вона змогла отримати як перекладачка, надійшла від Штазі. Вони добре попрацювали, тож не залишили їй особливого вибору. Щоразу, коли вона писала, то повідомляла, як їй подобається її робота, особливо міжнародні конференції. Це дало їй можливість зустріти багато цікавих людей із усіх чотирьох секторів міста. Їй зробили пропозицію двоє американців та один західний німець, але Карін сказала, що як тільки зустріла вас, то одразу ж закохалася. Її потішило те, що ви враз вхопили її акцент, хоча вона ніколи не бувала за межами Берліна.

Джайлз посміхнувся, згадуючи ту бесіду.

– Незважаючи на мої кілька спроб повернути свою родину, влада Східної Німеччини цього так і не дозволила, хоча нещодавно Ґрета серйозно занедужала. Гадаю, вони не довіряють мені навіть більше, ніж британці.

– Я зроблю все, що зможу, аби допомогти, – пообіцяв Джайлз.

– Карін пише регулярно, але не всі її листи доходять. У тому, що дійшов, вона повідомила, що зустріла когось особливого, але це катастрофа, бо він не тільки одружений, а ще й англієць і пробув у Берліні всього кілька днів. А найгірше те, що вона навіть не була впевнена, чи він відчуває те саме, що й вона.

– Як вона помилялася, – тихо видихнув Джайлз.

– Певна річ, вона не згадала вашого імені чи того, чому ви відвідували російський сектор, бо вона надто добре усвідомлювала, що влада читатиме її листи. Лише коли ви зв’язалися зі мною, я второпав, що це, мабуть, про вас вона писала.

– Але як до цього був причетний Алекс Фішер?

– За кілька днів після того, як ви подали у відставку з посади міністра, він несподівано з’явився у Труро. Коли він вистежив мене, то заявив, що ви публічно зреклися Карін, вважаючи її повією або шпигункою Штазі, і що ви дали зрозуміти головному батогу[15], що ніколи не захочете бачити її знову.

– Але я відчайдушно намагався з нею контактувати, навіть їздив у Берлін, але мене завернули на кордоні.

– Тепер я це знаю, але тоді…

– Авжеж, – зітхнув Джайлз, – Фішер умів бути дуже переконливим.

– Особливо коли він майор, а ти просто капрал із двома личками, – сказав Пенґеллі. – Звісно, я спостерігав за кожним днем судового розгляду пані Кліфтон у газетах і, як і всі решта, прочитав листа, якого Фішер написав перед самогубством. Якби це допомогло, я був би радий сказати будь-кому, що в цьому не було й дрібки правди.

– Добре було б, Джоне, хоча боюся, що для цього вже запізно.

– Але лише вчора я почув по радіо, сер Джайлз, що ви все ще розмірковуєте про участь у довиборах у Бристолі.

– Уже ні. Я відкликав свою кандидатуру. Не можу нічого робити, поки знову не побачу Карін.

– Природно, що як її батько я вважаю, що вона того варта, але це все одно пекельна жертва.

– Ви гірші за мого агента, – Джайлз уперше засміявся.

Він ковтнув іще пива, і чоловіки сиділи якийсь час мовчки, перш ніж Джайлз наважився запитати:

– А Карін справді вагітна?

– Та де там. Це й допомогло мені зрозуміти, що все, сказане Фішером про вас, – купа брехні і його єдиною метою була помста.

– А я хотів би, щоб вона була вагітною, – тихо зронив Джайлз.

– Чому?

– Тому що було б набагато легше вивезти її звідти.

– Останні замовлення, панове.

9

– Яка ця стара гра в політику смішна, – зауважив Джайлз. – Я побував у пустелі, а ви стали міністром закордонних справ Західної Німеччини.

– Але наші позиції можуть змінитися за одну ніч, – відказав Вальтер Шеєль, – і ви це занадто добре знаєте.

– Для мене це була б неабияка зміна, адже я навіть не беру участі у довиборах, і моя партія зараз не при владі.

– А чому ви не кандидат цього разу? – здивувався Вальтер. – Навіть із моїми поверховими знаннями про вашу виборчу систему можна сказати, що лейбористи неодмінно відвоюють своє місце у парламенті.

– Це цілком можливо, але місцевий осередок уже обрав собі молодого кандидата, Роберта Філдінґа, який займе моє місце. Він енергійний і запальний, як нещодавно призначений шкільний староста.

– Так само як і ви колись.

– Я й досі такий, правду кажучи.

– Тоді чому ви самоусунулися?

– Це довга історія, Вальтере. Насправді це причина, через яку я й хотів зустрітися з вами.

– Краще спершу щось замовити, – Вальтер розгорнув меню. – Тоді ви зможете не кваплячись розповісти мені, чому вам знадобилася допомога міністра закордонних справ Західної Німеччини.

Вальтер узявся вивчати меню.

– Страва дня – ростбіф і йоркширський пудинг. Мої улюблені, – прошепотів він. – Але не кажіть нікому ні з ваших співвітчизників, ні з моїх, інакше викриється моя таємниця. А яка ваша таємниця?

І Джайлз усе розповів своєму давньому приятелю про Карін та про те, що його не пустили до Східної Німеччини, поки вони обоє насолоджувались кавою.

– То ви кажете, що це була молода жінка, яка опинилася у вашому готельному номері, коли ми зустрічалися приватно?

– Ви її запам’ятали?

– Ще б пак, – сказав Вальтер. – Вона колись перекладала для мене, але ніколи не дозволяла собі більшого, й це не через відсутність спроб із мого боку. Тож скажіть мені, Джайлзе, чи готові ви битися на дуелі за цю молоду жінку?

– Назвіть свою зброю та свого секунданта.

Вальтер засміявся.

– А якщо серйозно, Джайлзе, чи маєте ви підстави вважати, що вона хоче перебігти?

– Атож, її мати нещодавно померла, а влада Східної Німеччини не дозволить її батькові, англійцю, який проживає в Корнуоллі, приїхати в країну.

Обмірковуючи проблему, Вальтер ковтнув кави.

– Чи змогли б ви полетіти зараз зі мною до Берліна?

– Першим же літаком.

– Нестримний, як ніколи, – видихнув Вальтер, коли офіціант поставив перед ним коньяк.

Він потримав келишок, перш ніж сказати:

– Ви не знаєте, вона розмовляє російською?

– Вільно. Це була її спеціалізація у мовній школі.

– Добре, бо я буду влаштовувати двосторонню торгову зустріч із росіянами наступного місяця, і вони могли б погодитись…

– Чи можу я чимось допомогти?

– Просто забезпечте їй отримання британського паспорта.

* * *

– Мене звуть Роберт Філдінґ, і я кандидат від лейбористів на довиборах від Бристольських доків, які відбудуться двадцятого травня.

Молодик намагався тиснути руку жінці, завантаженій торбами для покупок.

– Що ви робите у справі «Конкорда»? – поцікавилася вона.

– Усе, що в моїх силах, щоб літак побудували у Філтоні, а не в Тулузі, – запевнив Філдінґ.

Жінка виглядала задоволеною.

– Тоді я буду голосувати за вас. Але я воліла б проголосувати за нього, – сказала вона, вказуючи на Джайлза.

Коли жінка відходила, Філдінґ виглядав розчарованим.

– Не переживай через неї. Двадцять першого травня ти станеш депутатом, а я – лише історією.

– А «Конкорд»?

– Ти дав єдину правильну відповідь. Французи битимуться пекельно, адже вони мають на літак повне право, тож підозрюю, що роботу розподілять між двома країнами приблизно порівну. Тільки ніколи не слід бути категоричним, – радив Джайлз. – Можна було запитати, чи працює її чоловік у Філтоні, оскільки, підозрюю, саме тому вона й поставила своє запитання.

– От халепа. Я мав би про це подумати. Щось іще?

– Можливо, Боб Філдінґ, а не Роберт. Не треба постійно нагадувати своїм прихильникам, що ти закінчив приватну школу й Оксфорд.

Філдінґ кивнув і звернувся до наступного перехожого:

– Вітаю! Мене звуть Боб Філдінґ, і я кандидат від лейбористів на довиборах від Бристольських доків, які відбудуться двадцятого травня. Сподіваюся, ви мене підтримаєте.

– Шкода, що це ви висуваєтесь, а не сер Джайлз.

– Приємно чути, сер, але ми обрали чудового кандидата. Сподіваюся, що ви проголосуєте за Боба Філдінґа у четвер, двадцятого травня.

– Якщо ви так кажете, сер Джайлз… – сказав чоловік і поспішив піти.

– Четвер, четвер, четвер. Завжди кажи четвер, – мовив Філдінґ. – Ви казали мені це достатньо часто.

– Не турбуйся про це, – заспокоїв Джайлз. – Це скоро стане звичкою, і, чесно кажучи, ти набагато кращий кандидат, ніж я був на перших виборах.

Молодик уперше посміхнувся.

– Вітаю! Мене звуть Боб Філдінґ, і я кандидат від лейбористів на довиборах від Бристольських доків, які відбудуться двадцятого травня, – промовив він, коли до Джайлза підійшла Емма.

– Ти вже починаєш шкодувати, що не висунув власну кандидатуру? – прошепотіла вона, продовжуючи роздавати листівки. – Адже цілком зрозуміло, що виборці або пробачили, або забули про Берлін.

– Але я не забув, – заперечив Джайлз, тиснучи руку іншому перехожому.

– Вальтер Шеєль не телефонував?

– Ні, але він не зателефонує, поки не матиме чого сказати напевне.

– Будемо сподіватися, що ти маєш рацію, – здалася Емма. – Інакше ти справді пошкодуєш.

– Аякже, але що з цим робитимете ви? – наполягав якийсь виборець.

– Що ж, переводити країну на триденний тиждень не можна, – зазначив Філдінґ. – А пріоритетом Лейбористської партії завжди була проблема безробіття.

– Ніколи не кажи «безробіття», – прошепотів Джайлз. – Працевлаштування. Треба завжди намагатися звучати позитивно.

– Доброго ранку, мене звати Боб…

– Це вона? – запитала Емма, споглядаючи через дорогу.

– Безперечно, – підтвердив Джайлз.

– Познайомиш?

– Ти, мабуть, жартуєш. Ніщо не могло б втішити цю даму більше, ніж світлина на першій шпальті кожної газети завтра вранці, на якій вона тисне руку колишньому депутату.

– Ну, якщо тобі не можна, мені доведеться зробити це самій.

– Ти не можеш…

Але Емма вже перетинала вулицю. Опинившись на іншому боці, вона просто підійшла до державного секретаря з питань освіти та науки й простягнула їй руку.

– Доброго ранку, пані Тетчер. Я сестра сера Джайлза…

– І що іще важливіше, пані Кліфтон, ви перша жінка, яка очолила акціонерну компанію.

Емма посміхнулася.

– Жінки ніколи не мали права голосувати! – лементував чоловік, погрожуючи п’ястуком із автомобіля, що проїжджав повз них.

Пані Тетчер помахала йому рукою і великодушно посміхнулася.

– Не знаю, як ви собі даєте із цим раду, – промовила Емма.

– У моєму випадку я ніколи не хотіла робити щось інше, – сказала Тетчер. – Хоча й визнаю, що диктатура могла б трохи полегшити нам роботу.

Емма засміялася, але пані Тетчер залишилася серйозною.

– До речі, – сказала вона, кидаючи погляд через дорогу, – ваш брат був чудовим депутатом, а також дуже шанованим міністром як удома, так і за кордоном. На жаль, у парламенті його не вистачає, але не кажіть йому, що я так сказала.

– Чому ні? – здивувалася Емма.

– Тому що це не відповідає його уяві про мене, і я не впевнена, що він повірить.

– Я б хотіла йому сказати. Зараз він дещо пригнічений.

– Не хвилюйтеся, він невдовзі повернеться в якусь із палат. Це у нього в крові. А як щодо вас? Ви не думали коли-небудь піти у політику, пані Кліфтон? У вас є всі належні для цього дані.

– Ніколи, ніколи, ніколи, – енергійно захитала головою Емма. – Я не впораюся з таким тиском.

– Ви впоралися з ним доволі добре під час нещодавнього судового розгляду, і підозрюю, що тиск вас не турбує, коли йдеться про протистояння з вашими колегами-директорами.

– Це інший тиск, – заперечила Емма. – І в будь-якому разі…

– Мені шкода, що перебиваю вас, пані державний секретар, – втрутився схвильований помічник, – але, схоже, що кандидата спіткало лихо.

Пані Тетчер звела погляд і побачила, як якась бабега погрожувала пальцем кандидату від торі.

– Це не лихо. А ця пані, мабуть, ще пам’ятає, як цю вулицю бомбили німці. Оце були справжні клопоти. – Вона повернулася до Емми. – Мені доведеться покинути вас, пані Кліфтон, але сподіваюся, що ми ще зустрінемося, можливо, за спокійніших обставин.

– Державний секретар?

– Так-так, уже йду, – відгукнулася пані Тетчер. – Я ж не можу вічно тримати його за руку. Але якщо він не може впоратися з однією старенькою, то як він сподівається протистояти грізній опозиції в Палаті громад? – додала вона, перш ніж відійти.

Емма посміхнулася і перейшла через дорогу, щоб знову приєднатися до брата, який намагався втовкмачити військовому на вигляд джентльмену версію, чому не він балотується на довиборах.

– І що можеш про неї сказати? – запитав Джайлз, коли зумів спекатися настирливого виборця.

– Вона чудова, – відповіла Емма. – Справді чудова.

– Погоджуюся з тобою, – сказав Джайлз. – Але не кажи їй про це.

* * *

Телефон задзеленчав тоді, коли він найменше цього очікував. Джайлз увімкнув світильник біля свого ліжка і виявив, що було лише кілька хвилин після п’ятої, тож здивувався, хто б міг телефонувати йому в такий ранній час.

– Даруйте, що дзвоню вам так рано, Джайлзе, але не можу телефонувати зі свого офісу.

– Розумію, – Джайлз прокинувся остаточно.

– Якби ви змогли бути у Берліні двадцять другого травня, – сказав Вальтер, – я зміг би доправити ваш пакет.

– Це чудова новина.

– Але не без певного ризику, адже для цього знадобиться трохи удачі й особливої сміливості від двох молодих жінок.

Джайлз опустив ноги на підлогу, сів на край ліжка й уважно вислухав усе, що розповів йому міністр закордонних справ Західної Німеччини. Коли Вальтер закінчив, надворі вже розвиднилося.

* * *

Джайлз іще раз набрав номер, сподіваючись, що до телефону підійдуть. Цього разу слухавку взяли одразу.

– Доброго ранку, Джоне.

– Доброго ранку, сер Джайлз, – привітався Пенґеллі, який миттю впізнав голос.

Джайлз замислився, скільки часу мине, перш ніж він перестане називати його «сер».

– Джон, перед тим як контактуватиму з відповідним департаментом Міністерства внутрішніх справ, я маю знати, чи подавала Карін заявку на отримання британського паспорта.

– Подавала. Точніше це я робив від її імені, коли вона все ще думала вступати до Оксфорда, – повідомив Пенґеллі.

– Тільки не кажіть мені, що його зберігають десь у Східному Берліні.

– Ні, я особисто його забрав із Петті Франс[16] і мав намір повернути його, коли поїду до Східної Німеччини, але, звісно, так цього і не зробив. Це було кілька років тому, тож лише небо знає, де він зараз. Та навіть якби паспорт і потрапив до моїх рук, термін його дії, либонь, уже скінчився.

– Якщо ви його знайдете, Джоне, цілком можливо, що зможете побачитися зі своєю донькою набагато швидше, ніж очікували.

* * *

Хоча Ґріфф Гаскінс і запросив Джайлза взяти участь у підрахунку результатів у міській раді, останній не зміг скористатися запрошенням. Потоптавши вулиці з кандидатом у депутати упродовж останніх чотирьох тижнів, відвідавши незліченні публічні мітинги і навіть роздаючи листівки, що нагадували про голосування, у маєтку Вудбін, у четвер двадцятого травня, коли годинник вдарив десяту, Джайлз потиснув руку Бобу Філдінґу, побажав йому успіхів і поїхав до Беррінґтон-холу.

Прибувши додому, налив собі велику склянку віскі й полежав у гарячій ванні. Він заснув уже за лічені хвилини після того, як упав у ліжко. Прокинувся одразу після шостої, це був найдовший його сон за цей місяць. Чоловік підвівся, пішов до лазнички і вмився холодною водою. Потім одягнув халат, капці й спустився униз.

Чорний лабрадор бігав вітальнею, махаючи хвостом, припускаючи, що, мабуть, настав час його ранкової прогулянки. Яка ж іще причина могла бути у господаря для того, щоб встати так рано?

– Сидіти! – звелів Джайлз, і Старий Джек сів біля нього, ляскаючи об килим хвостом.

Джайлз увімкнув радіо і знову розмістився у зручному фотелі, щоб послухати ранкові новини. Прем’єр перебував у Парижі, де проводив перемовини з президентом Франції щодо можливого вступу Великої Британії до ЄЕС. Раніше Джайлз був би першим, хто визнав історичне значення такої зустрічі, але не сьогодні. Усе, що він хотів знати, – це результат довиборів у Бристольських доках.

– Пан Гіт обідав із президентом Помпіду в Єлисейському палаці вчора ввечері, і хоча жодне офіційне комюніке не оприлюднили, очевидно, що зараз генерал де Ґолль вже не є тією політичною силою, з якою варто рахуватися, тому заявку Об’єднаного Королівства нарешті сприймають серйозно.

– Продовжуйте, – сказав Джайлз, і диктор наче почув його, облишив Теда Гіта і повернувся до Англії.

– Ще одна невдача для торі, – заявив він, – які програли довибори у Бристольських доках учора ввечері Лейбористській партії. Це місце звільнилося після смерті майора Алекса Фішера, депутата від Консервативної партії, який наклав на себе руки. А тепер приєднуємося до нашого кореспондента із Вест Кантрі у Бристолі, щоб почути останні новини.

– Цього ранку Боба Філдінґа, кандидата від лейбористів, оголосили переможцем на довиборах тут, у Бристольських доках, із перевагою у три тисячі сто двадцять сім голосів, що становить одинадцять відсотків відставання консерваторів від лейбористів.

Джайлз аж підскочив, а собака перестав махати хвостом.

– Хоча явка на виборах і була низькою, це була рішуча перемога пана Філдінґа, який у віці тридцяти двох років стане одним із наймолодших членів Палати громад. Ось що він заявив після оголошення результату: «Насамперед я хотів би подякувати керівнику виборчої комісії та його співробітникам за зразкову організацію роботи…»

Телефон на столі задзеленчав. Джайлз вилаявся, вимкнув радіо й узяв слухавку, припускаючи, що це, мабуть, Ґріфф Гаскінс, який, як він знав, іще не лягав.

– Доброго ранку, Джайлзе, це Вальтер Шеєль…

10

У ніч перед тим, як він мав летіти до Берліна, Джайлз ніяк не міг заснути. Він встав задовго до того, як зійшло сонце, не заморочувався на сніданок і замовив таксі від свого будинку на Сміт-сквер до Хітроу за кілька годин до вильоту. Вранішні літаки чи не єдині гарантовано злітали вчасно. Політик прихопив примірник «Ґардіан» у залі для пасажирів першого класу, але навіть не перегорнув першої шпальти, випив філіжанку чорної кави, знову і знову обмірковуючи план Вальтера. У ньому був один значний недолік, який він назвав необхідним ризиком.

Джайлз одним із перших опинився на борту і, незважаючи на те, що літак вилетів вчасно, не переставав зиркати на годинник упродовж усього рейсу. Літак приземлився у Берліні о дев’ятій сорок п’ять ранку, і позаяк у Джайлза не було багажу, він уже за двадцять хвилин сидів у таксі.

– Пункт пропуску «Чарлі», – звелів він водієві, який кинув на нього косий погляд, перш ніж влитися у вранішній рух в напрямку міста.

Незабаром після того як вони минули наполовину зруйновані Бранденбурзькі ворота, Джайлз помітив білий автобус «мерседес», за яким Вальтер наказав йому пильнувати. Позаяк він не хотів стати його першим пасажиром, то попросив таксиста зупинитися за кілька сотень ярдів від переходу. Джайлз заплатив за проїзд і почав розгулювати так, ніби був туристом, хоча там не було нічого, на що варто звернути увагу, окрім стіни, вкритої графіті. До автобуса пасажир наблизився, лише коли побачив, як купка людей заходить у салон.

Джайлз приєднався до гурту іноземних гостей і журналістів, котрі з’їхалися з усієї Європи і були запрошені на урочистий обід, щоб почути промову Еріха Хонекера, нового генерального секретаря Соціалістичної єдиної партії Німеччини. Джайлз усе гадав, чи не завадять йому ще раз перетнути кордон, не залишивши іншого вибору, окрім як повернутися наступним же рейсом назад до Хітроу. Але Вальтер його запевнив, що позаяк він представляє Лейбористську партію Великої Британії як колишній державний секретар із закордонних справ, його з радістю приймуть. Східнонімецький режим, пояснив Вальтер, не зміг розпочати жодного значущого діалогу з теперішнім консервативним урядом і відчайдушно намагається досягти домовленостей із лейбористами, тим більше що здавалося цілком ймовірним їхнє швидке повернення до влади. Коли черга нарешті дійшла до Джайлза, він передав свій паспорт службовцю, який кинув на нього побіжний погляд і вказав на автобус. Першу заваду було подолано.

Пересуваючись проходом, Джайлз помітив молоду жінку, яка сиділа самотньо позаду, видивляючись у вікно. Йому не довелося перевіряти номер її місця.

– Вітаю! – мовив він до неї.

Вона підвела очі й посміхнулася. Чоловік не знав імені цієї жінки, і, можливо, було б краще, щоб і не знав. Знав лише те, що вона вільно розмовляла англійською, за фахом – перекладачка, приблизно одного віку з Карін, і була одягнена у вбрання, як у неї. Але було одне, чого Вальтер не повідомив. Чому вона була готова піти на такий ризик?

Джайлз озирнувся на своїх колег-делегатів. Він не впізнав жодного з них і був радий, коли побачив, що ніхто не виявив до нього ані найменшого інтересу. Чоловік скористався побаченням наосліп, засунув руку до внутрішньої кишені й дістав звідти паспорт Карін. Бракувало однієї речі, яка залишалася в його гаманці до зворотного шляху. Джайлз нахилився вперед, затуляючи собою молоду жінку, коли та нагнулася і вийняла з торбинки крихітну квадратну фотографію та тюбик клею. Вона завершила процес за кілька хвилин. Було зрозуміло, що вона практикувала цю вправу вже не раз.

Поклавши паспорт до несесера, Джайлз уважніше поглянув на жінку, яка сиділа поруч. Він одразу ж второпав, чому Вальтер обрав саме її. Вона була приблизно такого ж віку та комплекції, як і Карін, можливо, на кілька років старша і на кілька кілограмів важча, але приблизно однакового з нею зросту, з такими ж темними очима та рудим волоссям, яке вона уклала в зачіску в стилі Карін. Очевидно, що на волю випадку залишили якнайменше.

Джайлз знову глянув на годинник. Уже був майже час їхати. Водій порахував пасажирів. Бракувало ще двох.

– Даю їм ще п’ять хвилин, – повідомив він, коли Джайлз визирнув у вікно і побачив дві постаті, що бігли до автобуса.

Він упізнав одного з них – колишнього італійського міністра, хоча й не міг згадати його імені. Але тепер було багато колишніх італійських міністрів.

– Mi dispiace[17], – вибачився чоловік, заходячи у салон.

Після того як двійко спізнілих нарешті сіли, двері зачинилися з тихим шипінням, і автобус пішохідним темпом рушив до прикордонного переходу.

Водій зупинився перед червоно-білою смугою перешкод. Двері автобуса відчинилися, й всередину увійшли два представники американської військової поліції. Вони ретельно перевірили кожен паспорт, переконавшись, що всі візи в порядку. Щойно виконали своє завдання, як один із них побажав: «Хорошого дня», та інтонація свідчила, що він не це має на увазі.

Водій автобуса так і не перемкнув першої передачі, просунувшись іще на триста ярдів до східнонімецького кордону, де знову зупинився. Цього разу в салон зайшли троє офіцерів у пляшково-зеленій формі, шкіряних чоботях до колін і кашкетах. Жоден із них не посміхнувся.

Вони довше перевіряли кожен паспорт, аби переконатися, що кожна віза має правильно вказані дати та печатки, перш ніж один із них ставив галочку проти імені у своєму планшеті й переходив до наступного пасажира. Джайлз не виявив жодних емоцій, коли один із офіцерів попросив його показати паспорт і візу. Він уважно перевірив документ, а потім поставив галочку навпроти імені Беррінґтон. Значно довше він розглядав паспорт Карін, а потім поставив їй кілька запитань. Оскільки Джайлз не міг зрозуміти жодного слова, які промовляв охоронець, тож він неабияк занепокоївся, доки не поставили галочку і навпроти імені Карін Пенґеллі. Джайлз мовчав увесь час, поки всі троє офіцерів вийшли з автобуса, дверцята зачинилися, і автобус перетнув широку жовту смугу, яка вказувала на те, що вони перетинають кордон.

– Вас вітає Східний Берлін! – оголосив водій, явно не підозрюючи іронії у власних словах.

Джайлз підвів погляд на високі цегляні вежі, заселені озброєною охороною, що споглядали на грубий бетонний мур, увінчаний колючим дротом. Йому було шкода його ув’язнених громадян.

– Про що він вас питав? – поцікавився Джайлз.

– Хотів знати, де саме я живу в Англії.

– Що ви йому сказали?

– У Парсонс-Ґрін.

– Чому саме Парсонс-Ґрін?

– Бо я там жила, коли вивчала англійську мову в Лондонському університеті. Він, мабуть, подумав, що я ваша коханка, бо ім’я вашої дружини все ще вказане у вашому паспорті. На щастя, бути чиєюсь коханкою не є злочином у Східній Німеччині. Поки що.

– Хто б повіз свою коханку до Східного Берліна?

– Тільки той, хто намагається її витягнути.

Джайлз завагався, перш ніж поставити наступне запитання.

– Ми обговоримо подробиці того, що робитимемо далі, коли дійдемо до готелю?

– У цьому не буде потреби, – відповіла жінка. – Я зустрічалася з Карін кілька днів тому, коли міністр проводив двосторонні перемовини зі своїм колегою, тому все, що вам варто зробити, це залишатися на своєму місці під час обіду й переконатися, що всі певні, що ви насолоджуєтесь їжею, і не забувайте аплодувати виступу генерального секретаря. Решту залиште нам.

– Але… – почав було Джайлз.

– Ніяких але, – твердо промовила жінка. – Краще, щоб ви нічого про мене не знали.

Джайлз хотів би запитати у неї, що іще вона знає про Карін, але вирішив, що це, мабуть, verboten[18]. Хоча йому все ще було цікаво, чому…

– Не можу навіть сказати, наскільки вдячний вам за те, що ви робите, – прошепотів Джайлз, – і для мене, і для Карін.

– Я роблю це ні задля когось із вас, – запевнила вона. – А роблю це задля свого батька, якого замордували, коли він намагався перелізти через цю стіну, лише через три дні після її спорудження.

– Мені дуже шкода, – знітився Джайлз. – Сподіватимемося, що вона колись впаде, – додав він, озираючись на сіре бетонне чудовисько, – і справедливість переможе.

– Не за мого життя, – зауважила жінка безтурботним голосом, коли автобус рухався до центру міста.

Врешті-решт вони зупинилися біля готелю «Адлон», але минув ще якийсь час, перш ніж їм дозволили вийти з автобуса. Коли двері нарешті відчинилися, пасажирів вивели із салону високі поліцейські в одностроях, котрі тримали ельзасців, що гарчали, на коротких повідках. Делегати були оточені кордоном, доки не дійшли великою, як стодола, залою до їдальні, де їх нарешті відпустили. Усе заради ідеї східних німців, аби гості почувалися як удома.

Джайлз перевірив розклад, вивішений на дошці з одного боку подвійних дверей. Серу Джайлзу Беррінґтону та його перекладачці відвели столик номер сорок три у глибині приміщення, де вони не привертатимуть уваги, як пояснив Вальтер. Британець та його супутниця знайшли свої місця й сіли за столик. Джайлз спершу делікатно, а потім і наполегливо намагався з’ясувати її ім’я та чим вона займається, але натрапив на іншу бетонну стіну. Було зрозуміло, що її особа має залишатися в таємниці, тому довелося вдовольнитися теревенями про Лондон і театр, на що вона із задоволенням відгукнулася, поки кілька людей навколо них не підвелися і не зааплодували – дехто навіть гучніше за інших.

Джайлз стоячи спостерігав, як мініатюрна постать товариша Хонекера увійшла до кімнати в оточенні дюжини охоронців, котрі височіли над ним, тож він лише зрідка виринав з-за них. Джайлз долучився до оплесків, оскільки не хотів привертати до себе увагу. Генеральний секретар підійшов до столу на узвишші і коли піднявся на кілька сходинок, Джайлз побачив, що Вальтер аплодує йому майже так само захоплено, як і він сам.

Міністр закордонних справ Західної Німеччини сидів лише за два крісла від генерального секретаря, але Джайлзу було нескладно втямити, що чоловік між ними мав бути російським колегою Вальтера, бо той аплодував запекліше, ніж будь-хто інший за цим столом.

Коли всі в кімнаті нарешті сіли, Джайлз уперше побачив Карін. Вона сиділа за двома міністрами закордонних справ. Йому одразу пригадалося, чому він так захопився нею. Під час обіду він не міг перестати кидати погляди у її бік, але вона жодного разу не глянула на нього.

Обід із трьох страв тягнувся водночас нескінченно та був геть неїстівним: зупа з кропиви, варена яловичина та квашена капуста і, нарешті, шматок твердого пляцка, вкритого заварним кремом, котрий будь-який поважаючий себе школяр залишив би неторканим. Його супутниця взялася ставити йому запитання, явно намагаючись відволікти від постійного зиркання на Карін. Вона запитала, які мюзикли зараз модні у Лондоні. Джайлз не знав. Чи бачив він «О! Калькутта!»?[19] Ні, не бачив. Які зараз виставки у галереї Тейт? Уявлення не мав. Вона навіть поцікавилася, чи не зустрічав він принца Чарльза.

– Так, одного разу, але лише на коротку мить.

– Хто та щаслива дівчина, яка вийде за нього заміж?

– Не знаю, але це буде хтось, кого схвалить королева.

Вони продовжували спілкуватися, але вона жодного разу не згадала про Карін і не запитала, як вони познайомилися.

Нарешті офіціанти почали збирати тарілки із залишками їжі. Мер Східного Берліна, котрий головував на зборах, повільно підвівся зі свого місця і кілька разів постукав по мікрофону. Він не озивався, поки не запанувала цілковита тиша. Відтак оголосив трьома мовами десятихвилинну перерву до того, як до них звернеться генеральний секретар Соціалістичної єдиної партії Німеччини.

– Удачі! – прошепотіла жінка і відійшла раніше, ніж він устиг їй подякувати.

Чоловік спостерігав, як вона зникала серед натовпу, не знаючи, що буде тепер. Йому довелося стиснути бильця крісла, щоб угамувати тремтіння.

Десять хвилин здалися вічністю. А потім він помітив, як вона йде між столиками до нього. На ній був такий самий темний костюм, що і на його колишній супутниці, червоний шарф і чорні мешти на підборах, але на цьому вся подібність завершувалася. Карін сіла біля нього, але нічого не сказала. Драгомани не базікають, як сказала вона йому колись.

Джайлз хотів підхопити її на руки, відчути тепло її тіла, її ніжний дотик, відчути запах парфумів, але вона залишалася професійно байдужою, не виказуючи нічого, що могло б видати, як він насправді ставиться до неї.

Після того як усі знову зайняли свої місця і подали каву, голова вдруге підвівся і лише раз торкнувся мікрофона, перш ніж аудиторія замовкла.

– Маю честь на правах вашого господаря представити сьогодні нашого спікера, одного з найвидатніших державних діячів світу, людину, котра самостійно…

Коли голова присів через двадцять хвилин, Джайлз міг лише дивуватися, скільки часу триватиме основна промова.

Хонекер розпочав із подяки усім іноземним делегатам і відомим журналістам, які прибули з багатьох куточків світу, щоб послухати його виступ.

– Це не та причина, через яку приїхав я, – пробурмотів Джайлз.

Карін проігнорувала його коментар і продовжувала сумлінно перекладати слова генерального секретаря.

– «Я радий вітати вас усіх у Східній Німеччині, – промовила Карін, – цьому цивілізаційному маяку, який є еталоном для всіх тих країн, які прагнуть нас наслідувати».

– Я хочу до тебе торкнутися, – прошепотів Джайлз.

– «Я з гордістю повідомляю, що у НДР ми повністю подолали безробіття», – продовжувала Карін.

Бурхливі оплески декотрих вдало розміщених апаратчиків дозволили генеральному секретарю зробити паузу й перегорнути ще одну сторінку своєї пухкої промови.

– Я хочу стільки тобі сказати, але розумію, що доведеться зачекати.

– «Зокрема, наша програма ведення фермерського господарства є прикладом того, як використовувати землю на користь тих, хто цього потребує найбільше».

– Перестаньте витріщатися на мене, сер Джайлз, – прошепотіла Карін, – і зосередьтесь на словах нашого лідера.

Джайлз неохоче знову звернув увагу на Хонекера і спробував виглядати зацікавленим.

– «Нашим лікарням заздрять на Заході, – правила далі Карін, – а наші лікарі та медсестри – найбільш висококваліфіковані у світі».

Джайлз обернувся назад лише на мить, щоб почути:

– «Дозвольте мені зараз звернутися до будівельної галузі та натхненної роботи, яку наші першокласні інженери виконують, споруджуючи нові будинки, заводи, мости, дороги».

– Не кажучи вже про стіни, – докинув Джайлз.

– Будьте обережні, сер Джайлз. Не забувайте, що кожна друга людина в цьому приміщенні – шпигун.

Він знав, що Карін мала рацію. Маски повинні залишатися на місці, поки вони не перетнуть кордон і не досягнуть західної свободи.

– «Комуністичний світогляд сприймають мільйони товаришів по всьому світу – на Кубі, в Арґентині, Франції та навіть у Великій Британії, де торік подвоїлося число членів Комуністичної партії».

Джайлз приєднався до вимушених оплесків, хоча й знав, що насправді їх удвічі зменшилося.

Коли він уже не міг цього терпіти, врешті-решт обернувся і знуджено глянув на Карін, то був нагороджений суворим поглядом, який стримав його іще на п’ятнадцять хвилин.

– «Наша військова міць, яку підтримує Росія-матір, не має собі рівних, що дозволяє нам протистояти будь-яким викликам».

Джайлз думав, що він лусне, але не від оплесків. Скільки ще могло тривати це сміття, і як багато людей, присутніх тут, могли цьому вірити? Минуло півтори години, перш ніж Хонекер нарешті опустився у крісло, виголосивши промову, яка, як здавалося Джайлзу, могла б за часом конкурувати з «Перснем нібелунґів» Ваґнера, однак не за якістю лібрето.

До чого Джайлз був не готовий, то це до п’ятнадцятихвилинних овацій, що вибухнули після виступу Хонекера, які влаштували кілька зумисне посаджених апаратчиків і прихильників, котрі, ймовірно, насолоджувалися пляцком із заварним кремом. Нарешті генеральний секретар покинув сцену, але його затримали, щоб він міг потиснути руки захопленим делегатам. Оплески тривали навіть після того, як він покинув залу.

– Яка чудова промова, – схвалив колишній італійський міністр, чиє ім’я Джайлз досі не міг згадати.

– Можна й так сказати, – зауважив Джайлз, посміхаючись Карін, котра насупилася у відповідь.

Джайлз усвідомив, що італієць уважно до нього придивляється.

– Чудовий взірець ораторського мистецтва, – додав він, – але мені доведеться уважно її перечитати, щоб переконатися, що не пропустив жодного ключового моменту.

Копію промови Хонекера відразу вклали до рук Джайлза, що лише нагадало йому, наскільки пильним слід бути. Його слова, здавалося, задовольнили італійця, який відволікся, коли повз нього проходив інший делегат, обійняв його і запитав:

– Як справи, Джане-Лусіо?

– І що буде тепер? – прошепотів Джайлз.

– Чекатимемо, поки нас відведуть назад до автобуса. Але важливо, щоб ви продовжували виглядати так, ніби вас це вразило, тому, будь ласка, продовжуйте робити компліменти своїм господарям.

Джайлз відвернувся від Карін і взявся тиснути руки кільком європейським політикам, із якими Ґріфф Гаскінс відмовився б поділитися навіть пінтою пива.

Чоловік не міг повірити своїм вухам. Хтось справді свиснув, аби привернути увагу іноземних делегатів. Потім їх зібрали і, як непокірних учнів, повели назад до автобуса.

Коли всі тридцять два пасажири щасливо опинилися в салоні і їх знову порахували, автобус у супроводі чотирьох поліційних мотоциклів із увімкненими сиренами розпочав повільний шлях назад до кордону.

Джайлз уже збирався взяти Карін за руку, як голос за спиною промовив:

– Ви сер Джайлз Беррінґтон, чи не так?

Джайлз озирнувся, щоб побачити обличчя того, кого впізнав, хоча й не міг згадати його імені.

– Кіт Брукс.

– А, звісно ж, – відповів Джайлз, – «Телеграф». Приємно бачити вас знову, Кіте.

– Позаяк ви представляєте Лейбористську партію, сер Джайлз, чи можу я припустити, що ви все ще сподіваєтесь повернутися до активної політики?

– Я намагаюся підтримувати з нею зв’язок, – сказав Джайлз, не бажаючи вести тривалу бесіду з журналістом.

– Мені шкода, що ви не взяли участі у довиборах, – зронив Брукс. – Філдінґ здається доволі приємним хлопцем, але я сумую за вашими виступами з передньої лави.

– Коли я був у палаті, ви такого не казали.

– Як ви добре знаєте, така політика газети, але у вас є шанувальники в інформаційному бюро, зокрема й Білл Дідс, тож можу вам сказати, що ми всі вважаємо теперішніх міністрів тіньового кабінету доволі безбарвними.

– Так кажуть про кожне нове покоління політиків.

– Тим не менш якщо ви все ж вирішите повернутися, зателефонуйте мені, – журналіст подав Джайлзу візитівку. – Ви будете здивовані нашим ставленням до вашого другого пришестя, – додав він, перш ніж зайняти своє місце.

– Він здається доволі приємним, – озвалася Карін.

– Ніколи не можна довіряти «Телеграф», – заперечив Джайлз, кладучи візитівку у свій гаманець.

– Думаєте повернутися?

– Це було б не так просто.

– Через мене? – Карін узяла його за руку, коли автобус зупинився біля шлагбаума на відстані кількох сотень ярдів від свободи.

Чоловік збирався відповісти, але двері відчинилися, впускаючи досередини струмінь холодного повітря.

Троє офіцерів в уніформі знову зайшли в салон. Джайлз із полегшенням побачив, що ранкова зміна вже звільнилася. Коли вони почали повільно й прискіпливо перевіряти кожен паспорт та візу, Джайлз раптом щось згадав. Він витягнув гаманець, дістав маленьку фотографію Карін і швидко передав їй. Вона вилаялася під ніс, вийняла з торбинки паспорт і за допомогою пилочки для нігтів почала обережно здирати попередню світлину.

– Як я могла забути? – прошепотіла Карін, використовуючи такий самий маленький тюбик клею, щоб приліпити власну фотографію на місце.

– Це моя провина, а не твоя, – сказав Джайлз, визираючи у прохід й пильно стежачи за повільним просуванням варти. – Будемо просто вдячні, що не сидимо у передній частині автобуса.

До того часу коли Карін завершила процедуру, правоохоронці були ще за кілька рядів від них. Джайлз обернувся і побачив, що її трусить, тож міцно стиснув коханій руку. На щастя, прикордонникам знадобилося набагато більше часу, щоб перевірити кожне ім’я, ніж тоді, коли автобус в’їжджав до країни, бо, незважаючи на хизування Хонекера, стіна доводила, що набагато більше людей бажають виїхати зі Східної Німеччини, ніж потрапити туди.

Коли біля них з’явився молодий офіцер, Джайлз безтурботно передав йому свій паспорт. Той перегорнув кілька сторінок і, перевіривши візу англійця, повернув її і поставив галочку навпроти прізвища Джайлза. Не так кепсько, як він боявся.

Коли ж розгорнув паспорт Карін, Джайлз помітив, що її фотографія трохи перекосилася. Молодий лейтенант неквапливо вивчав деталі, дату народження, найближчих родичів – принаймні цього разу вони були правдивими. Джайлз молився, щоб той не спитав її, де вона живе в Англії. Однак коли почав її допитуватися, з його інтонації швидко стало зрозуміло, що відповіді його не переконали. Джайлз уже й не знав, що робити. Будь-яка спроба втрутитися лише приверне до них іще більше уваги. Прикордонник віддав команду, і Карін повільно підвелася зі свого місця. Джайлз уже збирався протестувати, аж тут Брукс вистрибнув з-за них і почав фотографувати молодого офіцера. Двоє інших правоохоронців негайно рушили вперед, щоб приєднатися до свого колеги. Один схопив камеру і вирвав плівку, а інші двоє безцеремонно потягли Брукса з автобуса.

– Він зробив це навмисно, – сказала Карін, яка все ще тремтіла. – Але чому?

– Бо здогадався, хто ти така.

– Що з ним тепер буде? – запитала Карін, і її голос звучав стурбовано.

– Проведе ніч у буцегарні, а потім його депортують назад до Англії. Йому вже ніколи не дозволять повернутися до Східної Німеччини. Не надто велике покарання, і воно вартує такого ексклюзиву.

Джайлз усвідомив, що зараз усі в автобусі лупають очима в їхній бік, намагаючись кількома мовами розгадати те, що сталося. Джан-Лусіо поманив Джайлза, щоб він із Карін приєднався до нього у передній частині автобуса. Ще один ризик, але Джайлз вважав, що він того вартий.

– Йди за мною, – звелів Джайлз.

Вони зайняли два порожні місця через прохід від Джана-Лусіо, і Джайлз почав пояснювати колишньому міністру, що сталося, коли двоє прикордонників з’явилися знову, але того, хто допитував Карін, не було. Ймовірно, йому довелося пояснювати вищому керівництву, чому він витягнув із автобуса західного журналіста. Двоє прикордонників перейшли в кінець салону й хутко перевірили паспорти і візи, що залишились. Хтось, мабуть, пояснив їм, що нікому не потрібен дипломатичний інцидент у день, коли їхній лідер виступив із революційною промовою.

Джайлз продовжував спілкуватися з Джаном-Лусіо, ніби вони були давніми друзями, тоді як один із офіцерів ще раз порахував голови. Тридцять одна. Він уважно всіх оглянув, а потім разом із колегами вийшов із автобуса. Коли двері за ними зачинилися, пасажири вперше того дня вибухнули щирими оплесками.

Автобус проїхав кілька сотень ярдів через нейтральну смугу – гектар голого пустиря, на який жодна з країн не претендувала, і зупинився в Американському секторі. Карін досі тремтіла, коли до автобуса зайшов сержант морської піхоти США.

– Ласкаво просимо додому, – сказав він голосом, який прозвучав так, ніби він сам себе в цьому переконував.

11

– Чи саме це мають на увазі східні політики, коли називають Захід декадентським?

– Декадентським? – повторив Джайлз, наливаючи Карін ще один келих шампанського.

– Валятися у своєму готельному номері до одинадцятої години ранку, а потім замовляти сніданок у ліжко.

– Звісно ж, ні, – спростував Джайлз. – Одинадцята година – це вже не сніданок, це пізній сніданок, тому він цілком прийнятний.

Карін засміялася й хильнула шампанського.

– Ніяк не можу повірити, що врятувалася і нарешті зможу возз’єднатися з батьком. Приїдеш до нас у Корнуолл?

– Ні, я маю намір оселити тебе у Лондоні як свою економку.

– А, професор Гіґґінс…

– Але твоя англійська і так ідеальна, також не забувай, що вони не кохалися.

– Вони б це зробили, якби Шоу писав тепер.

– І п’єса закінчилася б їхнім шлюбом, – додав Джайлз, підхоплюючи її на руки.

– О котрій годині наш рейс?

– Двадцять хвилин по третій.

– Гаразд, тоді у нас більш ніж достатньо часу, – сказала Карін, і її готельний халат упав на підлогу, – щоб переписати останню сцену «Піґмаліона».

* * *

Востаннє Джайлза зустрічав гурт телевізійних камер, фотографів і журналістів, вітаючи з поверненням до Англії, коли він майже став наступним лідером Лейбористської партії.

Спускаючись із Карін трапом літака, Джайлз обняв її за плечі й обережно провів крізь галасливу зграю журналістів.

– Карін! Карін! Які ваші відчуття після втечі зі Східної Німеччини? – волав якийсь голос, коли блимали спалахи, а телевізійники намагалися триматися дистанції в один метр, відступаючи назад.

– Нічого не кажи, – твердо порадив Джайлз.

– Сер Джайлз уже освідчився вам, панно Пенґеллі?

– Ви будете ще балотуватися до парламенту, сер Джайлз?

– Карін, ви вагітна?

Карін розгублено лупала очима на журналіста і промовила:

– Ні, не вагітна!

– Ти не можеш бути впевненою після минулої ночі? – прошепотів Джайлз.

Карін посміхнулася й уже намірилася поцілувати коханого в щоку, коли той обернувся до неї, і їхні вуста ненадовго торкнулися, і ця світлина з’явилася на більшості перших шпальт, про що вони дізналися за сніданком наступного ранку.

* * *

– Кіт Брукс дотримав свого слова, – повідомила Карін, відводячи погляд від «Телеграф».

– Я згоден, він напрочуд великодушний. А редактор – тим більше.

– Редактор?

– Оглядач подій дня.

– Еге ж. Ми ніколи не отримували таких новин по наш бік муру. Всі газети друкували одне й те ж повідомлення, написане речником партії й опубліковане редактором, якщо той прагнув зберегти свою роботу.

– Це полегшує життя, – зауважив Джайлз, коли з’явив-ся Маркгем із тацею з гарячими тостами і поставив її на стіл.

– А Маркгем – декадент? – поцікавилася Карін, коли мажордом зачинив за собою двері.

– Безумовно, – підтвердив Джайлз. – Бо я достеменно знаю, що він голосує за консерваторів.

Джайлз читав редакційну статтю «Таймс», коли задзеленчав телефон. Маркгем з’явився знову.

– Це пан Гарольд Вілсон, сер, – сказав він, подаючи слухавку.

– Хоче повернути мене назад? – запитала Карін.

Джайлз не був упевнений, чи вона жартує.

– Доброго ранку, Гарольде.

– Доброго ранку, Джайлзе, – привітався голос із непомильним йоркширським акцентом. – Хотів поцікавитися, чи зможете знайти час, щоб завітати до Палати громад сьогодні, позаяк є тема, яку я хотів би з вами обміркувати.

– Коли вам буде зручно? – уточнив Джайлз.

– У мене є вікно об одинадцятій, якщо це вас влаштує.

– Упевнений, що влаштує, Гарольде, але чи можу я бути певен?

– Природно.

Джайлз прикрив рукою мікрофон і запитав:

– Карін, коли можна очікувати твого батька?

– Близько десятої, але мені до того доведеться купити трохи одягу.

– Можемо піти на закупи сьогодні вдень, – сказав Джайлз, прибрав руку і сказав: – Побачимось у палаті об одинадцятій, Гарольде.

– А що мені носити до того часу? – розгубилася Карін, коли він поклав слухавку.

Мажордом кахикнув.

– Слухаю, Маркгеме?

– Пані Кліфтон завжди залишає змінний одяг у спальні для гостей, сер, на випадок надзвичайної ситуації.

– Це, безперечно, надзвичайна ситуація, – зрадів Джайлз, узяв Карін за руку й вивів з кімнати.

– А вона не заперечуватиме? – стурбувалася Карін, коли вони підіймалися сходами на другий поверх.

– Важко заперечити те, чого не знаєш.

– Можливо, буде краще їй зателефонувати?

– Маю відчуття, що Емма має нагальніші справи, ніж турбуватися про те, який одяг вона залишила в Лондоні, – заперечив Джайлз, відчиняючи двері в гостьову спальню.

Карін відкрила великий гардероб, щоб знайти не один, а кілька костюмів і сукенок, не кажучи вже про цілу стійку взуття, про яку можна було лише мріяти у кооперативній крамниці.

– Вибери собі щось і виходь, коли будеш готова, – сказав Джайлз.

Наступні сорок хвилин він згаяв на те, щоб прочитати ранкові газети, при цьому його регулярно перебивали телефонні дзвінки з вітаннями або спробами домовитися про інтерв’ю. Він навіть знайшов час подивуватися, чому Гарольд Вілсон вирішив із ним зустрітися.

– Пан Кліфтон на зв’язку, сер, – поінформував Маркгем, передаючи йому слухавку.

– Гаррі, як справи?

– У мене все добре, але, прочитавши вранішні газети, вирішив зателефонувати, щоб дізнатися, як тобі ведеться після другої втечі від німців.

Джайлз засміявся:

– Як ніколи раніше.

– Мені здається, що це возз’єднання з панною Пенґеллі спричинилося до того, що ти здаєшся цілком задоволеним собою.

– Усе в одному. Окрім того, що вродлива, Карін ще й найчарівніша, найдобріша, найвдумливіша й найуважніша істота, яку я коли-небудь зустрічав.

– Чи не зарано робити такі однозначні висновки? – не повірив Гаррі.

– Ні. Цього разу я справді натрапив на «золото».

– Будемо сподіватися, що ти маєш рацію. А як ти ставишся до преси, що описує тебе як щось середнє між Річардом Генні та Даґласом Бадером?

– Вважаю себе ближчим до Гіткліфа[20], – засміявся Джайлз.

– То коли нам дозволять зустрітися із цим ідеалом?

– У п’ятницю ввечері ми їдемо до Бристоля, тож якщо ви з Еммою вільні, можемо пообідати у суботу…

– Себастьян приїжджає у суботу, й Емма сподівається поговорити з ним про посаду голови правління. Але ви можете до нас приєднатися.

– Ні, гадаю, що я це пропущу, але чому б вам усім не прийти на недільний обід до Беррінґтон-холу?

– Хіба це не надто сильний стрес для Карін? – висунув припущення Гаррі.

– Коли більшу частину свого життя живеш в умовах комуністичного режиму, не думаю, що можна розглядати обід із Кліфтонами як стрес.

– Якщо ти впевнений, тоді побачимося в неділю.

– Я впевнений, – підтвердив Джайлз, коли пролунав дзвінок на вхідних дверях. – Маю йти, Гаррі.

Він відклав слухавку й глянув на годинник. Чи можливо, що вже десята година? Він мало не вбіг у хол і побачив, як Маркгем відчиняє вхідні двері.

– Доброго ранку, пане Пенґеллі, сер Джайлз чекає на вас.

– Доброго ранку, – привітався Пенґеллі, трохи вклонившись дворецькому.

– Заходьте, – запросив Джайлз, коли вони потиснули один одному руки. – Маркгеме, зваріть, будь ласка, свіжої кави, а я відведу пана Пенґеллі до вітальні.

– Так, сер.

– Карін трохи затримується. Це довга історія, але вона намагається вирішити, яку одежину моєї сестри вдягнути.

Пенґеллі засміявся:

– Для жінки справжні клопоти вирішити, що саме треба вдягнути.

– Чи виникли у вас якісь труднощі з тим, щоб знайти нас?

– Ні, таксист дуже допоміг. Рідкісний досвід для мене, але це особливий випадок.

– Безумовно, – погодився Джайлз. – Шанс возз’єднатися з донькою, коли вважаєш, що вже більше ніколи її не побачиш.

– Я буду вам довіку вдячний, сер Джайлз. І якщо вірити «Телеграф», це була нелегка справа.

– Брукс усе перебільшив, – мовив Джайлз, коли вони сіли вдвох за стіл, – але навряд чи можна звинувачувати чоловіка після того, що він пережив.

Маркгем повернувся, несучи на таці каву та пісочне печиво, й поставив між ними на столі у вітальні.

– Товариш Хонекер почуватиметься не надто приємно через те, що ви його одурили, – зауважив Пенґеллі, помітивши заголовок «Телеграф». – Але у його промові не було нічого такого, чого б ми не чули раніше.

– І вже не раз, – кивнув Джайлз, аж тут двері відчинилися й увійшла Карін.

Вона побігла до батька, який підвівся й підхопив її на руки. «Як цікаво, – подумав Джайлз, – я зроду не помічав тієї простої білої сукні, коли її носила моя сестра».

Батько й донька горнулися одне до одного, і пан Пенґеллі пустив навіть сльозу.

– Даруйте, що виставляю себе дурнем, – сказав він, – але я так довго чекав цього моменту.

– Я також, – додала Карін.

Джайлз глянув на годинник.

– Прошу вибачити мені, але змушений залишити вас обох, оскільки маю зустріч у Палаті громад об одинадцятій. Але знаю, що вам є що надолужувати.

– Коли ти повернешся? – запитала Карін.

– Близько дванадцятої, можливо, й раніше, а тоді поведу вас обох на обід.

– А після обіду?

– Підемо на закупи. Я не забув. – Джайлз ніжно поцілував її у вуста, а Пенґеллі соромливо відвів погляд. – Побачимося близько дванадцятої, – сказав він, виходячи у передпокій, де мажордом тримав його плаща.

– Планую повернутися приблизно за годину, Маркгеме. Не заважайте їм, оскільки, гадаю, вони будуть вдячні, що отримали трохи часу для себе.

* * *

Карін із батьком мовчали в очікуванні, коли зачиняться вхідні двері, і нічого не казали, доки не почули, як Маркгем замкнув двері до кухні.

– Чи все відбулося за планом?

– Майже все, – сказала Карін. – Поки ми не дійшли до кордону, коли надміру завзятий офіцер не почав ставити занадто багато запитань.

– Але ж я особисто проінформував прикордонників, – зауважив Пенґеллі. – Навіть попросив лейтенанта Енґеля, щоб дав вам нагінку, перш ніж поставити галочку навпроти вашого прізвища, аби Беррінґтон стовідсотково впевнився, що вам пощастило врятуватися.

– Ну, все сталося не зовсім так, як ви планували, товаришу, бо журналіст «Фліт-стрит» вирішив встромити свого носа й навіть узявся фотографувати.

– Кіт Брукс. Так, я наказав його випустити незабаром після того, як ви перетнули кордон. Хотів бути впевненим, що він не запізниться, – додав Пенґеллі, переглядаючи заголовок «Телеграф»:

Сер Джайлз Беррінґтон викрадає свою дівчину із-за «залізної завіси»

– Але ми не можемо дозволити собі розслаблятися, – промовила Карін. – Незважаючи на свій закоханий вигляд, Джайлз Беррінґтон – аж ніяк не телепень.

– З того, що я щойно побачив, здається, він їсть із вашої руки.

– Зараз так, але ми ж не можемо припустити, що це триватиме довго, і було б нерозумно ігнорувати його досвід, коли справа доходить до жінки. Він не цілком надійний.

– Він прожив десять років зі своєю останньою дружиною, – сказав Пенґеллі, – що має бути більш ніж достатньо для того, що мають на увазі наші господарі.

– То які найближчі плани?

– Немає ніяких планів. Маршал Кошевой розглядає це як довготривалу операцію, тому просто переконайтесь, що даєте йому все, чого дві його попередні дружини, вочевидь, йому не дали.

– Це не надто складно, бо гадаю, що цей бідолашний чолов’яга і справді закоханий у мене. Чи можете повірити, що минулої ночі він уперше дізнався, що таке оральний секс?

– І я впевнений, що він з нетерпінням очікуватиме ще кількох подібних вражень. Маєте зробити все, що в ваших силах, аби так залишалося й надалі, адже ми більше ніколи не отримаємо такого шансу потрапити до британського істеблішменту.

– Мене не задовольнить лише встромити ногу в двері, – заявила Карін. – Я маю намір їх вибити.

– Це добре. А наразі зосередимося на інших ваших обов’язках. Необхідно розробити просту систему обміну повідомленнями з нашими агентами на місцях.

– Я думала, що матиму справу лише з вами.

– Це не завжди буде можливо, оскільки мені доведеться залишатися у Корнуоллі ще тривалий час, щоб не викликати підозр у Беррінґтона.

– То що мені робити, коли виникне необхідність термінового контакту з вами?

– Я встановив другу телефонну лінію для вашого ексклюзивного використання, але вона призначена лише для надзвичайних ситуацій. Щоразу, коли ви захочете поспілкуватися зі своїм «батьком», використовуйте вказаний номер і розмовляйте лише англійською. Якщо треба буде зателефонувати на приватну лінію – наголошую: лише в екстрених випадках – я буду розмовляти російською, а ви маєте відповідати німецькою. Тож існує лише дві групи цифр, які вам доведеться запам’ятати.

Вхідні двері грюкнули, і миттю пізніше вони почули в коридорі голос Джайлза:

– Вони все ще у вітальні?

– Атож, сер.

– Ніколи собі не пробачу, – промовив Пенґеллі, – що не був поруч із твоєю матір’ю, коли…

До кімнати увійшов Джайлз:

– Я хотів, щоб ти дізналася першою, кохана. Гарольд Вілсон запропонував мені місце у Палаті лордів.

Вони обоє виглядали задоволеними.

Леді Вірджинія Фенвік
1971

12

Граф Фенвік написав доньці й викликав її до Шотландії. Майже королівський наказ.

Вірджинія боялася вже однієї думки про зустріч з батьком. Поки вона трималася осторонь пліток і не виходила за рамки свого бюджету, старигань, здавалося, не надто турбувався про те, що вона робила в Лондоні. Однак її позов у суді вищої інстанції проти Емми Кліфтон широко висвітлював «Шотландець», єдина газета, яку будь-коли читав шляхетний граф.

Вірджинія прибула до Фенвік-холу лише під вечір й одразу ж пішла спати в надії, що батько буде в кращому гуморі, коли виспиться. Але не так сталося. Можновладець не вимовив майже жодного слова протягом сніданку, лише зронив: «Побачимося в моєму кабінеті о десятій», ніби звертався до школярки, що провинилася.

Вона зупинилася біля дверей батькового кабінету вже за п’ять хвилин десята, але не постукала, поки не почула, як годинник у залі відбиває чергову годину. Адже занадто добре знала, що батько не очікує її ні раніше, ні пізніше. Коли ж постукала, то була винагороджена лише вигуком: «Заходь!»

Жінка відчинила двері й увійшла до кімнати, до якої вона заходила лише тоді, коли опинялася в тарапатах. Вірджинія залишилася стояти по той бік письмового столу, чекаючи дозволу сісти. Не дочекалася й продовжувала мовчати. «Дітей треба бачити, а не чути», – одна з найулюбленіших сентенцій її батечка, яка, можливо, й була причиною того, що вони були майже чужими.

Поки Вірджинія чекала, коли батько розпочне розмову, вона уважніше придивилася до дідугана, який сидів за своїм робочим столом, намагаючись розкурити бріарову люльку[21]. З того часу, як донька бачила батька востаннє, він дуже постарів. Зморшки на його обличчі викарбувалися глибше. Але, незважаючи на те, що йому було вже близько сімдесяти, сиве волосся графа все ще залишалося густим, а його тонко підстрижені вусики нагадували про минуле покоління. Халат графа був синьо-зеленої барви – колір його шотландського клану. Він вважав доброчесністю те, що рідко вибирався за межі країни. Освіту здобув у школі Лоретто в Единбурзі, поглиблював навички у Сент-Ендрю. Це гольф-клуб, а не університет. На загальних виборах підтримував консервативну партію – не через переконання, а тому, що вважав торі меншим злом. Однак оскільки його депутатом парламенту був сер Алек Даґлас-Хоум, то граф не залишився без впливу. Палату лордів він відвідував украй рідко, і то лише тоді, коли треба було проголосувати за законодавчий акт, який безпосередньо впливав на його життя.

Закуривши люльку і зробивши кілька глибоких затяжок, господар кабінету неохоче звернув увагу на єдину доньку, яку вважав однією зі своїх небагатьох невдач у житті. Граф звинувачував свою покійну дружину в тому, що та потурала дитині в роки її дозрівання. Графиня віддавала перевагу прянику, а не батогу, і до вісімнадцяти років єдиним, що цікавило Вірджинію, була кількість каратів у «Картьє», а не морква місцевих зеленярів.

– Дозволь мені розпочати із запитання до тебе, Вірджиніє, – видихнув дим граф. – Чи ти вже нарешті сплатила всі рахунки юристів, які назбиралися внаслідок твого необдуманого звинувачення в наклепі?

– Так, тату. Але для цього мені довелося продати всі свої акції компанії Беррінґтонів.

– Що ж, справедливість все ж існує, – прокоментував граф, перш ніж знову затягнутися своєю старовинною люлькою. – Ти не мала права доводити справу до суду після того, як сер Едвард повідомив тобі, що твої шанси виграти у найкращому випадку п’ятдесят на п’ятдесят.

– Але я виграла б, якби Фішер не написав того злощасного листа.

– Ще один приклад відсутності в тебе здорового глузду, – зауважив граф. – Фішер завжди був безвідповідальним, і тобі не варто було з ним спілкуватися.

– Але він був армійським майором.

– Чин, який дають лише тим, кого виганяють на пенсію.

– І депутатом парламенту.

– Якого оцінюють не вище за продавців уживаних автомобілів і викрадачів худоби.

Вірджинія вибрала тактику мовчання у битві, в якій, вона це знала, не могла перемогти.

– Будь ласка, запевни мене, Вірджиніє, що ти вже не ведеш справ із покидьками.

Вона подумала про Десмонда Меллора, Едріена Слоуна та Джима Ноулса, котрих, вона не сумнівалася, батько й на поріг би своєї оселі не пустив.

– Ні, тату, я засвоїла свій урок і більше не завдаватиму тобі клопотів.

– Радий це чути.

– Але ти маєш визнати, що жити в Лондоні лише на дві тисячі фунтів на місяць доволі складно.

– Тоді повертайся і живи в Кінроссі, де на дві тисячі можна цілком комфортно жити цілий рік.

Вірджинія дуже добре знала, що це останнє, чого б хотів її батечко, тому вирішила ризикнути.

– Я швидше сподівалася, тату, що ти міг би знайти спосіб підвищити мою допомогу до трьох тисяч на місяць.

– Тобі не слід навіть мріяти про таке, – прозвучала негайна відповідь. – Адже після твоїх останніх вибриків я думав урізати твою допомогу наполовину.

– Але якщо ти це зробиш, тату, як я зможу вижити?

Вона задумалася, чи не настав момент розплакатися.

– Будеш, як усі ми, і навчишся жити відповідно до своїх можливостей.

– Але мої друзі радше очікують…

– Тоді це не ті друзі. Можливо, настав час розпочати жити в реальному світі.

– Що ти пропонуєш, тату?

– Можеш розпочати зі звільнення свого мажордома та доморядниці, котрі, на мій погляд, задарма їдять свій хліб, а потім перебратися в менше помешкання.

Вірджинію наче грім побив.

– І ти можеш пошукати собі роботу.

Вірджинія заридала.

– Хоча це, якщо подумати, було б безглуздо, адже ти нічого не вмієш робити, хіба тринькати чужі гроші.

– Але ж, тату, – втерла сльозу Вірджинія, – додаткова тисяча на місяць вирішить усі мої проблеми.

– Але не мої, – сказав граф. – Тож можеш розпочати жити за своїм новим режимом, сівши на автобус до вокзалу й повернувшись до Лондона другим класом.

* * *

Вірджинія зроду не їздила у вагоні другого класу і, незважаючи на батьків наказ, не мала наміру починати це робити. Однак під час тривалої подорожі назад до вокзалу Кінґс-кросс вона справді глибоко задумалася над своїм теперішнім скрутним становищем і про те, який вибір їй лишився, щоб більше не випробовувати терпіння дідугана.

Вона вже позичила незначні суми у кількох друзів і знайомих, і деякі з них уже вимагали від неї повернення, тоді як решта, здавалося, змирилися з тим, що вона вважала ті гроші не позикою, а подарунком.

Можливо, вона й змогла б навчитися жити без дворецького та куховарки, навідувати Пітера Джонса частіше, ніж «Герродс»[22], і навіть їздити міським автобусом, а не на таксі. Однак єдина річ, на яку вона ніколи не змогла б пристати, – це подорож на метро. Ну, хіба що для відвідин Аннабель. Її щотижневий візит до перукарні також не підлягав обговоренню, а біле вино замість шампанського – це взагалі немислимо. Жінка також не могла відмовитися від своєї ложі в Альберт-холі або абонементу на Вімблдон. Бофі Бріджвотер якось їй казав, що дехто з його друзів здавали свої місця в оренду, коли ними не користувалися. І хоча це вельми вульгарно, вона була змушена визнати, що це краще, ніж взагалі їх втратити.

Однак віднедавна Вірджинія стала отримувати більше брунатних конвертів у свою поштову скриньку. Вона залишала їх невідкритими, марно сподіваючись, що якось минеться, але за ними часто приходив лист від адвоката із попередженням про наближення виклику до суду, якщо рахунки його клієнта не будуть сплачені упродовж чотирнадцяти днів. І ніби усіх цих негараздів було недостатньо, так іще цього ранку прийшов лист від управителя банку з проханням зустрітися з її ясновельможністю якнайшвидше.

Вірджинія зроду не зустрічалася з менеджерами банку, і це, звісно, було незручно. Але, повернувшись на Кедоґан-Ґарденс і відчинивши вхідні двері, вона виявила, що брунатних конвертів на столі у передпокої зараз набагато більше, ніж білих. Вона віднесла листи до вітальні, де розділила їх на дві купки.

Кинувши в кошик для сміття вже друге прохання від управителя банку про термінову зустріч, вона звернула свою увагу на білі конверти. Кілька запрошень від друзів провести вихідні за містом, але вона нещодавно продала свій маленький «ем-джі-бі»[23] й більше не мала власного транспортного засобу. Запрошення на бал – але туди не можна двічі приходити в тій самій сукні. Ескот, Вімблдон і, звісно ж, садова вечірка у Букінґемському палаці. Але найбільше її заінтригувало запрошення Бофі Бріджвотера з рельєфним візерунком.

На думку батька, Бофі – марна трата часу. Однак він мав честь бути молодшим сином віконта, що дозволяло йому обертатися серед людей, котрі були дуже раді оплачувати його рахунки. Вірджинія прочитала послання від Бофі. Чи не хотіла б вона приєднатися до нього за обідом у «Гаррі» (що, безумовно, означало, що платити буде не він), аби поспілкуватися з його давнім американським приятелем (вони, мабуть, зустрічалися зовсім нещодавно), Сайрусом Д. Ґрантом III, котрий відвідував Лондон уперше і не знав, як розважитися в місті?

– Сайрус Д. Ґрант III, – повторила донька графа.

Де вона раніше чула це ім’я? Ага, Вільям Гікі. Вірджинія взяла вчорашню «Дейлі експрес» і знайшла стовпчик пліток, ніби гравець, який перевіряє результати перегонів. «Сайрус Д. Ґрант III відвідає Лондон цього літа, щоб провести тут весь сезон, – повідомляв Гікі. – Зокрема, щоб поспостерігати за своєю кобилою на «Неболь-конвесті», перегонах короля Ґеорґа VI та королеви Єлизавети в Ескоті. Він прилетить до Лондона своїм літаком «Лір» і зупиниться в люксі Нельсона готелю «Рітц». Журнал «Форбс» назвав Ґранта 28-м найбагатшим чоловіком Америки. Мультимільйонером, – Вірджинії сподобалося слово «мульти», – котрий збагатився на переробній промисловості», – їй було байдуже слово «промисловість».

Нижче Гікі повідомляв, що «Воґ» назвав його одним із найбажаніших парубків на планеті.

– Але скільки ж тобі рочків? – пробурмотіла Вірджинія, вивчаючи світлину магната у статті.

На вигляд, може, сорок п’ять або й усі п’ятдесят. І хоча такого чоловіка важко було назвати вродливим, навіть хоча б презентабельним, число 28 застрягло в її свідомості.

Вірджинія написала Бофі записку, ласкаво приймаючи його запрошення, і додала, як сильно вона жадає зустрічі із Сайрусом Д. Ґрантом III. Можливо, вона могла б за столом сісти поруч із ним?

* * *

– Ви дзвонили, міледі? – запитав мажордом.

– Атож, Мортоне. Мені прикро казати, що мені не залишили іншого вибору, окрім як відмовитися від ваших послуг іще до кінця місяця.

Мортон не виглядав здивованим, оскільки йому не платили вже три місяці.

– Певна річ, я дам вам чудову рекомендацію, тому знайти іншу роботу не складе труднощів.

– Дякую, міледі, бо, зізнаюся, зараз не найкращі часи.

– Не впевнена, що розумію вас, Мортоне.

– Пані Мортон знову при надії.

– Але ж ви мені лише торік казали, що, на вашу думку, трьох дітей – більш ніж достатньо.

– Я й досі так вважаю, міледі, але, скажімо так, ми цього не планували.

– Варто ретельніше організовувати своє життя, Мортоне, і навчитися жити відповідно до своїх можливостей.

– Цілком згоден, міледі.

* * *

Вірджинія більше не могла відкладати відвідини управителя свого банку після того, як збентежена перукарка з Мейфера вручила їй неоплачений чек.

– Це якась помилка, – запевнила її Вірджинія і негайно ж виписала новий чек.

Але, вийшовши зі салону, гукнула таксі й попросила відвезти її до «Коутса» на Стренд.

Пан Фейрбразер підвівся з-за столу, коли леді Вірджинія без попередження влетіла до його кабінету.

– Без сумніву, у вас є просте пояснення цьому, – заявила вона, кладучи на стіл управителя чек із поміткою «Повернути надавачу».

– Боюсь, міледі, що ви значно перевищили свій банківський ліміт, – промовив Фейрбразер, залишаючи без коментаря той факт, що вона заявилася без попередження. – Я кілька разів надсилав вам прохання про зустріч, щоб обміркувати ситуацію, що склалася, але ви, вочевидь, були надто зайняті.

– Я швидше вважала, що позаяк моя родина тримає гроші в «Коутсі» вже понад двісті років, мені можуть дати трохи більше свободи.

– Ми були настільки прихильними до вас, наскільки взагалі можливо за таких обставин, – відповів Фейрбразер. – Й оскільки ще кілька ваших операцій очікують розгляду, боюся, що ви не залишили нам вибору.

– Якщо це так, ви не залишили мені іншого вибору, ніж як перенести мій рахунок до більш цивілізованої установи.

– Як бажаєте, міледі. І, можливо, ви будете такі люб’язні, щоб повідомити мені, в який банк нам треба перенести вашу заборгованість. А тим часом, боюся, ми не зможемо сплатити жоден із ваших поточних непогашених чеків, поки не отримаємо щомісячний платіж його світлості.

– Усе добре складається, – зраділа Вірджинія. – Бо я нещодавно відвідувала свого батька в Шотландії, і він погодився збільшити мою допомогу до трьох тисяч фунтів на місяць.

– Це справді хороша новина, міледі, і це, безперечно, допоможе полегшити вашу поточну короткотермінову проблему. Однак маю зазначити, що після цієї вашої зустрічі зі своїм батьком його світлість написав повідомлення банку, що більше не готовий гарантувати ваш овердрафт. І жодним словом не згадав про будь-яке збільшення вашої щомісячної допомоги.

13

Ранок Вірджинія провела у нової перукарки, де їй зробили манікюр, та забрала свою улюблену сукню від Шанель із хімчистки перед тим, як повернутися на Кедоґан-Ґарденс.

Коли споглядала на себе у дзеркало в повний зріст, їй здавалося, що вона виглядає цілком непогано як на свої сорок два, ну, сорок три… ну… Вона замовила таксі до «Гаррі» трохи раніше першої години, а коли назвала ім’я Сайруса Д. Ґранта III консьєржу, її відразу ж провели до приватного кабінету на другому поверсі.

– Ласкаво просимо, люба, – привітався Бофі, заходячи до кімнати.

Він швидко відвів її убік і прошепотів:

– Знаю, що Сайрус просто помирає від бажання зустрітися з тобою. Я вже йому сказав, що ти належиш до королівської родини.

– Я далека небога королеви-матері, з якою зустрічалася лише на офіційних заходах, правда, мій батько час від часу грає з нею у бридж, коли вона навідується до замку Ґлеміс.

– А я йому сказав, що ти пила чай з королевою лише минулого тижня.

– У Букінґемі чи у Віндзорі? – поцікавилася Вірджинія, приєднуючись до гри.

– У Белморалі. Він набагато ексклюзивніший, – Бофі вхопив ще один келих шампанського в офіціанта, який проходив повз нього.

Вірджинія зробила вигляд, що не помічає почесного гостя, якого оточували шанувальники, й розмірковувала над тим, чи прислухалися б вони до кожного його слова, якби він не був двадцять восьмим найзаможнішим чоловіком Америки. Сайрус був не вищий за п’ять футів і п’ять дюймів і, на жаль, нічим не нагадував Ґері Купера, щоб компенсувати свій низький зріст. На ньому був червоно-білий картатий піджак, сині джинси, блідо-блакитна шовкова сорочка та шкіряна краватка-мотузок. Його черевики на високих підборах робили його майже таким же високим, як Вірджинія. Помітивши це, вона мало не зареготала, але якось зуміла стриматися.

– Сайрусе, чи можу я тебе познайомити зі своєю любою подругою, леді Вірджинією Фенвік?

– Приємно познайомитися, міледі, – вклонився Сайрус.

– Будь ласка, називайте мене Вірджинія, так роблять усі мої друзі.

– Дякую, Джіні. Можете називати мене Сайрус, мене всі так називають.

Вірджинія промовчала. Бофі заплескав у долоні, а коли привернув увагу присутніх, заявив:

– Я впевнений, що всі вже хочуть обідати.

– Я також упевнений, – сказав Сайрус і покинув дам, які прислухалися до кожного його слова.

Вірджинія була в захваті від того, що опинилася у кріслі праворуч від почесного гостя.

– Як довго ви плануєте залишатися в Англії? – наважилася вона.

– Лише кілька тижнів. Я тут для того, що ви називаєте сезоном, тож поїду до Вімблдону, Генлі та, що найголовніше, до Роял-Ескота. Розумієте, у мене є кобила, яка виступає на перегонах короля Ґеорґа VI та королеви Єлизавети.

– Шляхетне захоплення.

– Хай мені грець, – сказав Сайрус. – Це вражає, Джіні.

– Нічого особливого. Я ніколи не сумую за Ескотом, а про вашого коня вже всі говорять.

– Я б запросив вас стати моєю гостею, – мовив Сайрус, – але ви, мабуть, сидітимете у королівській ложі.

– Не щодня, – заперечила Вірджинія.

– Я цікавився, чи не можете ви сьогодні сісти поруч зі мною, – довірився Сайрус, коли перед ним поставили тарілку з копченим лососем, – бо маю клопоти і відчуваю, що лише ви можете допомогти мені вирішити їх.

– Я, безумовно, зроблю все, що зможу, щоб стати в нагоді.

– Не знаю, що маю вдягнути, Джіні. – Вірджинія була здивована, аж поки він не додав: – Бо маю виглядати відповідно, щоб увійти до королівської ложі.

– Циліндр і смокінґ, – порадила Вірджинія. – А якщо вам пощастить стати переможцем, Її величність вручить вам кубок.

– Це було б найбільшою честю в моєму житті. Чи можу я називати її Ліз?

– Звісно ж, ні, – твердо сказала Вірджинія. – Навіть її родина звертається до неї з усією повагою «Ваша величносте».

– Чи треба їй кланятися?

– Обов’язково, – Вірджинія вже захопилася своїм завданням. – Але вам іще доведеться відвідати «Ґівса» на Севіл-Роу, який зможе вас одягнути.

– Одягнути мене?

– Ви маєте бути одягнені належним чином.

Біля Сайруса з’явився офіціант, який наповнив чарку віскі, а інший запропонував Вірджинії келих шампанського.

– Шкода, що у них немає моє улюбленої марки, – сказав Сайрус, перехиляючи склянку.

– Вашої улюбленої марки?

– «Мейкерс Марк». Я не зміг знайти в цьому місті жодного готелю чи ресторану, в якому були б його запаси, – сказав він, коли офіціант нахилився й запалив йому сигару.

Сайрус зробив кілька затяжок і випустив хмару диму:

– Сподіваюся, ви не проти, Джіні.

– Зовсім ні, – відгукнулася Вірджинія, коли інший офіціант забирав порожні тарілки. – Ваша дружина подорожує з вами? – поцікавилася вона, закидаючи наживку.

– Я неодружений, Джіні.

Вірджинія всміхнулася.

– Але планую це змінити, щойно повернуся до Луїзіани.

Вірджинія насупилася.

– Я знаю Еллі-Мей ще з того часу, коли ми разом навчались у середній школі, але, трясця, щойно я наважився, з’явився Вейн Геллідей та одружився з нею. Торік вони розлучилися, тому я не маю наміру дозволити їй втекти від мене вдруге.

Сайрус сягнув по гаманець і показав світлину Еллі-Мей, яка, мабуть, не вигравала жодного конкурсу краси, але, можливо, мала якісь інші, більш відчутні активи.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Джон Бакен Твідсмур (1875–1940) – шотландський письменник, політик, дипломат, 15-й генерал-губернатор Канади.

Повернутися

2

Порція Катона (померла 43-го або 42 р. до Р. Х.) – дружина Марка Кальпурнія Бібула, одного з найнепримиренніших ворогів Ґая Юлія Цезаря. Після його загибелі під час громадянської війни стала дружиною свого двоюрідного брата Марка Юнія Брута, одного з убивць Цезаря. Порція знала про змову і, можливо, навіть підштовхнула чоловіка до участі в ній. Наклала на себе руки, проковтнувши гаряче вугілля, коли дізналася про загибель Брута при Філіппах. В античній літературі Порція стала символом мужності й давньоримських ідеалів.

Повернутися

3

Променадні концерти – восьмитижневий літній фестиваль класичної музики, який проводили щороку, переважно в Королівському Альберт-холі в Лондоні.

Повернутися

4

Блечлі-парк – маєток, розташований у Мілтон-Кінзі у графстві Бакінгемшир. Під час Другої світової війни там містилася Урядова школа кодів і шифрів Великої Британії, яка серед іншого зуміла зламати німецькі шифри «Еніґми».

Повернутися

5

В англійських оселях часто можна побачити картини, на яких зображені два віслюки з підписом «Троє дурнів». Третім має бути той, хто дивиться на картину. Про неї згадує Блазень у п’єсі В. Шекспіра «Дванадцята ніч, або Як собі хочете».

Повернутися

6

В оригіналі є слово never (ніколи) замість ever (коли-небудь).

Повернутися

7

Севіл-роу – вулиця в центральній частині Лондона, на якій розміщені культові ательє з пошиву чоловічого одягу.

Повернутися

8

Сол Беллоу (1915–2005) – американський письменник, лауреат Пулітцерівської премії 1975 року за роман «Дар Гумбольдта» та Нобелівської премії з літератури 1976 року – «за глибоко людське розуміння та тонкий аналіз сучасної культури».

Повернутися

9

Альфред Теннісон (1809–1892) – найвідоміший поет «вікторіанської» Англії.

Повернутися

10

Barclays – один із найбільших банків Великої Британії, а також один із найстаріших у світі, був заснований 1690 року.

Повернутися

11

The Sherry-Netherland – чотиризірковий готель у Нью-Йорку, збудований 1927 року, має 38 розкішних апартаментів.

Повернутися

12

Penzance Flyer – потяг, що їздить із Бірмінґема до Пензанса і назад із зупинками, зокрема у Бристолі.

Повернутися

13

Вест Кантрі – область на південному заході Англії, що охоплює графства Корнуолл, Девон, Дорсет і Сомерсет, часто поширюється на Вілтшир і Ґлостершир, а дехто долучає туди і Герефордшир.

Повернутися

14

Інститут військово-морського флоту, армії та військово-повітряних сил (NAAFI) – компанія, створена британським урядом 9 грудня 1920 року для управління рекреаційними установами, допоміжними силами Великої Британії, а також для продажу товарів військовослужбовцям та їхнім сім’ям.

Повернутися

15

«Батіг» – головний партійний організатор у британському парламенті.

Повернутися

16

Петті Франс – вулиця в Лондоні, де розташоване, зокрема, й Міністерство внутрішніх справ Великої Британії.

Повернутися

17

Mi dispiace (італ.) – вибачте мені.

Повернутися

18

Заборонено (нім.).

Повернутися

19

«О! Калькутта!» – мюзикл, створений британським театральним критиком Кеннетом Тінаном. Прем’єра відбулася на Бродвеї 1969 року, а потім й у Вест-Енді 1970-го. У Лондоні дали понад 3,9 тис. вистав, а в Нью-Йорку – 1314.

Повернутися

20

Річард Генні – персонаж творів шотландського романіста Джона Бакена, який став популярним завдяки стрічці Альфреда Гічкока 1935 року «39 кроків», на основі роману Бакена 1915-го; Даґлас Бадер (1910–1982) – полковник Королівських військово-повітряних сил Великої Британії, ас Другої світової війни; Гіткліф – персонаж роману Емілі Бронте 1847 року «Буремний перевал», вважається уособленням стомленого антигероя, якого поїдають всепоглинаюча лють, ревнощі та гнів.

Повернутися

21

Бріар – матеріал, який виготовляють із наростів коріння куща еріки деревовидної родини вересових. Для виготовлення люльок використовують нарости кущів, вік яких перевищує 40 років. Особливо цінується деревина, що росте в Середземноморській зоні, – такі заготовки містять багато кремнієвої кислоти, що наділяє деревину жаростійкістю, міцністю та високим ступенем всмоктування вологи.

Повернутися

22

«Герродс» – один із найбільших у світі універсальних магазинів, розташований у Лондоні на Бромптон-роуд.

Повернутися

23

MG (Morris Garages) – британська автомобілебудівна компанія, заснована 1924 року в Оксфорді Вільямом Річардом Моррісом і менеджером Сесілом Кімбером.

Повернутися