Ганна Гороженко
У вогні плавильника. Золото

© Ганна Гороженко, 2021

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2021

Частина I

А зараз заведу я тебе в печеру таємничої матерії і покажу тобі скарби Шелемії, тобто досконалості каміння. Приходь і поглянь!

Еш Мецареф, гл. 2

Розділ I

Київ гомонів. Подільський люд веселився на торговищі. Третя неділя від Великодня – на мироносиць – нарешті принесла тепло. Торговки скинули темні шуби і підставили поглядам свої пишні форми, затягнуті у яскраві корсети. Гучно заохочували вони до свого краму покупців із набитими кошелями, яких можна було відрізнити від решти за великими напівпорожніми кошиками. Пани та заможні селяни поважно проходжали у високих шапках різноманітних форм, зчіплялись поглядами, але поводились пристойно – бо був лише ранок. Дехто з них прийшов на торговище, аби похизуватись новою зброєю, придбаною на зимових ярмарках у Дубні чи Львові. А дехто був лише у передчутті придбань – бо й до київського ярмарку недалеко. Вірменські купці зі Сходу неодмінно привезуть щось цінне, а німці щось модне.

В червоній оксамитовій спідниці із білими як сніг підспідничками, що торкались самої бруківки, прошелестіла княгиня Корецька. На талії її чорного корсажу блискотів золотом та емалями крихітний ніж. Оточена гуртом своїх козаків княгиня впевнено йшла торговищем, у кінці її вельможного почту – служниці із кошиками для покупок.

– Де це бачено, удова, а червону спідницю натягнула? – прошепотіла одна торговка іншій.

Оксамит м’якими хвилями струменів до самої землі, вабив своєю відвертою яскравістю і викликав пересуди на торговищі.

– Кажуть, їй вже наші закони не писані, бо перехрещена вона.

– І ця до католиків пристала?

– Гірше, єретичка!

Баби шепотілись, перешіптувались, гомоніли і той гомін наростав щомиті, заповнював кожен куточок Торговища, ширився вузькими вуличками нижнього міста і розливався ним, як Глибочиця під час повені. Здавалось, Поділ зараз захлинеться у цьому шумовинні, аж раптом на поміст, який в гірші часи використовувався для страт, а в кращі – для заробітку лицедіїв, заскочив невисокий голомозий чоловічок в зеленому фалендиші зі срібними ґудзиками. До нього притулилось кілька молодиків у сірому, один з них простягнув грамоту із масивною печаткою. З усіх куточків Торговища було помітно людину в зеленому, яка добре прокашлялась перед тим, як взяти в руки папір. Поділ принишк у поганому передчутті. Це возний прийшов сюди одразу по Великодню. Не до добра це. Нарешті чоловік у зеленому став читати:

– Сигізмунд Третій Божою милістю король польський, великий князь литовський, руський, прусський, мазовецький, жмудський, інфлянтський, спадковий король Шведів, Готів і Венедів. Всім загалом і кожному окремо – козакам всім від гетьмана, отамана, сотника, осавула та іншим людям в нашому Києві та інде коло Києва мешкаючи, наказую негайно видати винних у вбивсті у втопленні живцем Антонія Грековича! – на одному диханні гучним басом пролунало над головами киян. Поділ від того зціпенів. Возний обволав королівський наказ тричі, і ніхто із присутніх на торговищі не посмів навіть поворухнутись. Потому судовий розпорядник згорнув королівську грамоту і потягнувся за наступною. Хтось із натовпу почав хреститись. Всі кияни знали про вбивство під час Великого посту посланця унійного митрополита. Тіло його знайшли лише після того, як скресла крига. Подейкували, що то розбійники, лотри, а може, насправді – козаки. Бо ж усі знали про підступ хитрого Грековича і його суперечки із козацькою старшиною, яка вбачала у ньому свого ворога, уніата, що схиляв православний люд до зміни віри. Хоч на Подолі подейкували, що справжньою причиною нелюбові такої могли стати гроші. Але ж то самі плітки, а як було насправді – хто зна? Та король Сигізмунд, мабуть, вважає винними саме козаків. Кияни замислились. Тим часом невеликий на зріст возний, який проте мав потужний як на свій вигляд голос, обволав наступну грамоту:

– Йосиф Рутський, Божою милістю архієпископ і митрополит Київський, Галицький і Всія Русі рече таке – архімандритам, ігуменам, попам і всякому церковному люду в граді Київському і в межах його на три милі. Руки свої богомерзькі покласти дерзнули на особу Богом освячену, кров його неповинну пролили, пречесного отця Антонія Грековича, намісника нашого під зброю взяли і смертю лютою вбили! І з праведним гнівом отця Саваофа і королівської милості накладається інтердикт – заборонено всім церквам і монастирям в місті та поза Києвом дзвонити у дзвони упродовж року, церкви всі у цей час будуть закриті, тайни причастя та інші таїнства проводитись не будуть! – возний спинився, обвів поглядом принишклий натовп. Увесь люд хрестився, в останніх лавах торговища почали перешіптуватись. Судовий виконавець знов втупився поглядом у розмашистий почерк на наказі уніатського митрополита, витер рукою піт з чола, набрав повітря в легені і вигукнув далі: – Тільки причастя на одрі смертному дозволено. Хрещення і шлюби проводити без вінців і молитов церковних. Найбільших грішників та богомерзенних убивць очікуватиме страшний суд та муки вічні. Тим, хто не дотримається цього інтердикту – анафема!

Анна Корецька зітхнула, обвела поглядом мовчазних киян, які все ще намагались втямити – як то без Божої благодаті тепер їм жити цілий рік. На очах молодої дівчини, яка принишкла поруч із панні в літах у високій намітці, вона помітила сльози – адже тій доведеться ще рік непошлюбленою бути. «На щастя» – промайнуло в думках Корецької. Вона хотіла вже рушити далі, як відчула на собі прискіпливий погляд – однак не торговки і пліткарки, їхні шпильчасті засудливі голки вона добре знала. Це було неприємне відчуття шпигунського пантрування. Анна ще раз обвела поглядом натовп і помітила пухкого у темних шатах Іоасафа, який увесь цей час пильно за нею спостерігав. Зустрівшись з княгининим зором, він ледь схилив голову у німому привітанні і хутко зник за стіною кам’яниці. Корецька полегшено зітхнула, спекавшись липкого погляду, і рушила у бік вірменської церкви Подолу. Вона ж бо приїхала до Києва не лише заради подільських смаколиків.

Після звільнення Самійла з полону справи в Корецької пішли вгору. Їй не лише вдалось заволодіти рецептом золота, вона знайшла купців, яким могла його збувати. Вірмени не питали в неї про походження металу, і платили досить непогану ціну круглими і блискучими монетами.

Анна впевнено сунула вулицею, майорила червоною спідницею в оточенні своїх надвірних козаків у синіх доломанах – як несподівано на її шляху виник оглядний єврей у кіпі. Він не звернув з дороги, як решта, а просто стовбичив, очікуючи наближення княгині. Один із козаків потягнувся за нагайкою при боці. Корецька його спинила і сама наблизилась до перехожого. Це був Понхас, який орендував її Білогородку ще років десять тому. Тоді за його господарювання в цьому містечку Корецька непогано заробила. Понхас незграбно схилився, одразу ж, схопившись за бік і скривившись. За ці роки він сильно постарів…

– Вітаю, ясновельможна.

– Як ваші справи? – Анна ледь всміхнулась, бо й тут на вулиці подоляни стали її розпікати, на цей раз за спілкування з юдеєм.

– Роки беруть своє. Я от надумався орендувати кілька житомирських сіл – там непогані зараз фільварки, але моя посібниця у тому, княгиня Ружинська, знаєте, втекла до Вільна.

Корецька пирхнула, щойно почула ім’я ненависної суперниці, вирішила припинити розмову й рушити далі:

– Навіть не хочу чути.

На ці слова Понхас винувато закусив нижню губу, спробував ще раз незграбно вклонитись і раптом вигукнув:

– Я готовий на все, на ваших умовах.

Корецька різко спинилась. Вона обмірковувала – для її справ потрібні кошти, багатство, з яким вона може зробити Самійла королем, а відтак їй потрібен кожен золотий дукат.

– Я начуваний про ваші успіхи, ваша світлосте, – єврей ледь всміхнувся.

Корецька здивувалась, напружилась і вколола орендаря холодом.

– Ви володієте таємницею набагато глибшою, ніж думаєте. Це відкритий шлях до пізнання Бога і його сили… Але… – втаємничено прошепотів Понхас, впритул наблизившись до княгині. З останнім словом нахабу відштовхнув козак Корецьких, і хазяйка, вражена словами старого єврея, зрушила з місця.

Анна пришвидшила крок. Такого вона певно не очікувала. Понхас щось знав, знав її секрет, а якщо він, значить, є й інші, хто знають. Корецька відчула, як у неї запалали щоки. Від люті чи страху. Чи від одного й іншого водночас.

Розділ II

Надворі накрапав дощ, і через віконне скло темні фігури вартових на палацовій площі тьмяніли і розпливались, але не зникали. На сірому тлі бруківки ці постаті з піднятими догори списами так і стояли непорушно. В той час як решта – візитери, королівські радники та служки – хаотично, наче ті мурахи, розбігались по схованках. Прогуркотіло, небо задрижало, але королівські охоронці вперто стояли на своїх місцях. Жінка у сукні з високим мереживним коміром спостерігала за ними, притулившись до шибки. Кінчик її довгого носа торкнуся холодного і рівного скла, з вуст проструменіла тепла пара, залишивши по собі хмаринку на вікні. Довгим пальцем з настромленим на нього перснем із золотистим топазом жінка повільно малювала на хмарці латинську S, та миттю стерла, почувши кроки покоївки.

Урсула Маєрін розвернулась на звук. Служка несла на срібній таці кілька записок. Звістки від шпигунів всевладної німкені – аби тримати під контролем усю Річ Посполиту від Познані до Смоленська, та ще й утримувати під високим підбором Московське царство, слід бути в курсі усіх подій. Головна порадниця короля Сигізмунда III Вази схопила послання і рукою вказала челядниці на двері. Невдоволено кинула оком на заплакане дощем вікно і рушила до столу, на якому мигтіли свічки в канделябрах. Погода псує плани королівській коханці. Вона ж бо мала вже сьогодні виїхати з Варшави до Львова на зустріч із Миколою Даниловичем, який віднедавна став великим коронним підскарбієм і львівським каштеляном. Їй конче потрібно переговорити із цим руським шляхтичем. Німкеня вирішила їхати попри нелюбов до далеких подорожей. Але паперу вона не довіряла – листи можуть перехопити чи використати, а у цій справі потрібна цілковита таємничість. Урсула навіть переконала короля, що ця мандрівка потрібна в політичних цілях, і той, хоч і з великими ваганнями, та все ж погодився відпустити коханку. А тепер несподівані дощі псували плани Маєрін.

Жінка торкнулась лакованої стільниці і стала нервово вистукувати по ній пальцями – «слід мерщій їхати до Даниловича. Поки Сигізмунд не передумав». Микола Данилович, який, як кажуть, побудував справжній диво-замок у Червоногороді, краще за архітектуру знається на справах південних. А саме на подіях в Молдові та в Османській державі, де він був послом. Урсула згадала про записки, зірвала печатку з першої і потягнулась за пенсне. Останнім часом зір її став підводити. Тож королівський лікар звідкись приніс два скляних кружельця, зчеплених витонченою оправою з позолоченого срібла. І це стало ще однією її таємницею, яку Урсула ретельно ховала від чужих очей в кишені сукні. Ніхто не мав знати, що вона старіє, тим паче король.

Маєрін нахилилась до свічок, кілька хвилин вчитувалась у послання, і відклавши листа і пенсне, замислилась. Її погляд приклеївся до вікна, за яким спалахували травневі громовиці. Жінка сиділа незрушною, як ті вартові зі списами надворі королівського палацу. Вона обмірковувала послання. «Значить, Корецькі роблять золото. Це просто неймовірно. Це ігри з дияволом!»

Перше, що хотіла зробити Урсула, – помчати до примаса католицької церкви. Але цю ідею швидко відкинула. Корецькі православні, а ще Самійло зустрічався із Папою і слава про його втечу від османів та звитяги вже гримить всією Європою. Кажуть, що в Парижі незабаром з’явиться книга про цього русинського лицаря. Маєрін зітхнула і затулила очі рукою. Вони таки сильно втомлюються останнім часом.

«Пастку треба готувати ретельніше» – королівська коханка заглибилась у власні думки. Вона знала напевне, Анна Корецька не слабка суперниця, вона переверне усі звинувачення у потуранні сатані, в чаклунстві, або у чорнокнижництві на свою користь – заявить, що це король намагається знищити рід Корецьких, а може й прагне розсварити католиків та православних. Урсула вже давно зізналась собі, що ненавидить цей русинський магнатський рід. Від самої тієї миті, як Самійло – хлопчик із необсохлим молоком на губах – відмовив їй. Їй, яка на рівні з королем! Їй ніхто не сміє відмовляти. З того часу Маєрін стала приглядатись до Корецьких, і чим прискіпливіше вона за ними стежила – тим більше їх ненавиділа. Їй, наймогутнішій в цій країні жінці, було не до снаги бачити ще одну таку ж пані – з неменшим апетитом, Анну. А двох таких на одне королівство забагато. «Я знищу Корецьких. Але діяти треба інакше». Урсула потягнулась до листа, який так несподівано зворохобив її думки, і піднесла його до вогню. Папір згорав швидко, вогонь свічки шипів, залишаючи по собі неприємний, однак дражливий, дух помсти.

Розділ III

Іоасаф Биховський помітно нервував. Йому вже доповіли, що дормез в’їхав у ворота Видубицького монастиря. Але ігумен не поспішав виходити. Ще раз оглянув свою келію – чи все золото і срібло прибране, – провів рукою по столу з грубих дошок, яким замінили його звичну стільницю, інкрустовану міддю та емалями, і гучно зітхнув. Його келія стала дійсно схожа на аскетичний прихисток ченця. Іоасаф перехрестився і рушив надвір. Дормез митрополита унійного Йосифа Рутського вже спинився на церковному подвір’ї. Братія у чорних рясах вишикувалась у кілька лав, хор завів псалми, а митрополичі охоронці кинулись відкривати дверцята карети. Іоасаф дістав хустку з кишені і витер спітніле чоло. Тим часом худорлявий митрополит із довгим сивим волоссям прудко вискочив із карети та набирав швидкості у напрямку огрядного ігумена.

– Христос вокрес! Весна, отче, весна! – Рутський говорив рвучко, гучно, усміхався широко і розкривав обійми.

– Воістину! Ваша святосте, тепло прийшло неочікувано, – промовляв Іосаф, ховаючи хустку і одночасно христосуючись із митрополитом.

Рутський відмовився від вітальної промови перед братією і поспішив із владикою у покої. Він приїхав до Києва через важливу справу. Сам вирішив простежити за розслідуванням вбивства намісника – Антонія Грековича. Де це бачено, митрополичого представника вбито, та ще й з такою жорстокістю!

У своїй келії Іоасаф запропонував Рутському найкраще крісло – дерев’яне з високою спинкою. Запопадливо відкинувши з нього подушку – бо добре знав Биховський, митрополит усюди підкреслює, що не шанує усього, що тішить тілесне, навпаки, голова унійної церкви живе в аскезі і змушує до цього решту отців. Це було відомо побожному люду, щоправда Іоасаф знав за власним досвідом – не все є істиною, що виноситься на загал.

– У вас тут… – Йосиф обвів прискіпливим поглядом келію ігумена, через що серце того на мить завмерло, – тут непогано. Ви тут відпочиваєте? – Рутський кинув погляд на широку лаву, де Биховський справді час від часу спав удень.

– Ні, ваша святість. Тут ми лише приймаємо гостей. У мене своя келія, крихітна, така, що й двом людям розвернутись у ній важко, – виправдовувався ігумен, ще раз обвівши уважним взором покої – чи не було ще чогось, до чого міг причепитися митрополит.

– Це добре, брате, добре. У цей світ ми прийшли не заради живота нашого, а заради порятунку душі.

Іоасаф слухняно схилив голову і дістав з кишені чотки. Рутський вказав на сусідній, менш зручний стілець, Биховський радо вмостився на його краю і принишк, очікуючи початку розмови.

– Брате Іоасафе, я приїхав до Києва, аби самому в усьому розібратися.

– Це жахлива історія, ваша святосте, – погодився Биховський і став хреститись. – Хай Господь прийме до себе душу отця Антонія.

– Кажуть, в день, коли він зник, то навіть не з’явився на ранкову службу?

Іоасаф схвально кивнув.

– Кажуть, і вас, отче Іоасафе, теж не було на ній?

Биховський втупився незмигненним поглядом у митрополита і майнув рукою до свого охоронця, який стояв на порозі:

– Я саме отримав послання від вас, ваша святосте. І повернувся до келії його прочитати. Мій ротмістр може це підтвердити. – Биховський суворо зирнув на охоронця, аби той не тягнув, і негайно підтвердив його слова.

– У той день, коли зник отець Антоній, грамоту доставили під час служби, і я наважився сказати про це отцю Іоасафу, – відтарабанив командир у сірому доломані, припавши на коліно перед митрополитом.

Рутський благословив охоронця і дав знак, що той може бути вільним. Щойно двері зачинились, гість розслабився, обперся на спинку стільця і закинув ногу на коліно:

– Я бачу, охорони у вас багато.

– А що вдієш, ваша святосте. Час і місце таке, ви ж самі бачите… – Биховський розвів руками. – Нам тут у Києві важко, але з Божою поміччю ми все здолаємо.

– Так, іноді я думаю, що це добре, що його святість Іпатій Потій спочив раніше. Якби він знав, що його учень, отець Антоній, так завершив свої дні у святому для всіх нас граді – його б серце не витримало такого горя, – зітхнув митрополит. – Хай їхні душі спочивають в Бозі.

Іоасаф перехрестився і замислився, як саме відвести від себе підозри. Мовчанка затягнулась, і Биховський нарешті вичавив:

– Я досі втямити не можу – як так сталось.

– Ну, у Грековича був жорсткий норов… – митрополит знов пильно подивився на ігумена.

– Норов був, але без його променистої вдачі він не зміг би приборкувати тих православних, які відкрито виступають в Києві проти нас. – Биховський нарешті відчув себе впевненіше і втупився малими темними очиськами у Рутського.

– Ви про козаків? Кажуть, у нього з ними були якісь суперечки.

– Кажуть, і не лише теологічні. Але то самі плітки, ваша святосте. – Ігумен відвів погляд на ікону Божої матері.

– Що саме ви маєте на увазі, брате Іоасафе?

– Подейкують, що отець Антоній позичив велику суму грошей в одного зі шляхтичів і не віддав, а пан про борг не забув і найняв козаків. Але то все лише пересуди, якими гомонять торговки на Подолі.

Рутський замислився і замовк. Іоасаф цим скористався і вийшов на хвилину з кімнати, а повернувся вже з двома високими горнятками, які поставив на старий, порепаний стіл. Митрополит здивовано повів бровою.

– Ми тут з братією довго думали, чим вас пригостити. Так щоб й Бога не гнівити. І вирішили ось цим. – Биховський нарешті усміхнувся і задоволено потер долоні.

– Що це?

– Османський щербет.

– Побий мене грім таке куштувати! – грізно вигукнув митрополит. Він вже хотів гучно сваритись на ігумена, але помітив, що той лише хитро примружився:

– «Бо настане день Господа Саваофа на все горде і високе, і на все висунене і понижене буде воно»[1].

– Тобто, владико? Я чекаю на ваші доводи. – Митрополит навіть зрадів такому повороту, адже подискутувати він любив.

– Для того, щоб навернути грішників, треба знати, чим вони живуть, ваша святосте.

– Ну, в цьому є доля правди, я погоджусь. Але все ж таки..

– Перед тим, як ми почнемо наш диспут, прошу, спробуйте. Це справді дуже смачно. Ми робимо щербет із сушених яблук та слив. Охолоджуємо його, змішуємо з молоком, і виходить доволі непогано. Одна з наших маленьких радостей.

– Ви ж не пригощаєте ним братію, владико?

– Ні, ви що. Це тільки для почесних гостей і лише за зачиненими дверима, – усміхнувся Іоасаф.

Рутський потягнувся до глиняного горнятка. Воно було холодним. На поверхні каламутного напою блимали льодянки та чорніли родзинки.

– Тут лід…

– В тому то й справа, що він додає особливого смаку. – Биховський відпив із келиха. За ним слідом повторив Рутський.

– Цікаво, і хто вас навчив цьому османському зіллю?

– Один хлопець, аріанин із Криму, ми навертали його до Господа.

– І вдалось? Де ця душа врятована? – помітно оживився митрополит.

– Втік, ваша святість. Втік, – зітхнув Биховський і гримнув порожнім горнятком об стіл.

Розділ IV

Поминальна неділя вже минула, і на цвинтарі було порожньо і тихо. Вітер колисав рушники на потемнілих хрестах, з коріння дерев синьооко визирав барвінок, перший метелик розгорнув тендітні білі крильця на одній з могил, зігріваючись на сонці, втім за мить злетів, наполоханий, відчувши наближення людини. Корецька підняла поділ спідниці, аби переступити низенький цвинтарний тин. За ним ховали без відспівувань – самогубць, повій та відьом. Усього кілька непомітних порослих бур’яном горбків, які з часом зникнуть без сліду, розчиняться, наче й не було цих людей, ніколи не ходили вони по цій землі, не топтали Божий ряст. Княгиня наблизилась до найвіддаленішого від тину поховання. Прим’яла ногами траву довкола горбка, дістала з торбинки, причепленої до паска, буру крашанку і обкатала нею могилу.

– Христос Воскрес, Параско. От я й прийшла до тебе, – промовила Корецька, піднімаючи спідницю, аби зручніше вмоститись на траві. Поклала крашанку посередині могили, та темніла на яскравій зелені так само, як провалля челюстей давньої парасчиної печі. Княгині було важко без старої хитрунки – і не через те, що зараз, як ніколи, потребувала вона ворожчиних чарів. Корецька тільки тепер осягнула, як сильно бракує їй порад мудрої Параски і її розрадливого слова. Зі смертю ворожки весь світ немов перевернувся догори дригом, і Анна перестала його впізнавати. Він вже був не таким, як раніше – бо в ньому не було примхливої старої в чорному очіпку. І не лише хазяйка це відчувала, мешканці замку в Лісниках й досі не хочуть вірити в її смерть. Оминають хату Параски і ніхто не наважується заходити туди – бо хто зна, а раптом відьма все ще там. Чаклунки ж не помирають. Анна відчула, як тепла сльоза покотилась щокою. «Я так і не знаю, хто і навіщо це скоїв, Параско. Досі не знаю…» – прошепотіла жінка. Як не намагалась довідатись вона, чому Параску вбили і залишили ту дощечку із юдейським словом, все було марно. Ніхто того дня не бачив нічого підозрілого, ніхто не помітив убивць, що якимось дивом, наче незримі проникли в її Лісники. І навіщо їм було вбивати стару? Раніше полювали на юдейську книгу, а тепер про неї немов і забули. Не було жодних спроб напасти на її обійстя відтоді, як загинула Параска. Міг би допомогти із цією таємницею Зизаній. Але він поклявся забути всі події в замку, як страшний сон. Навчив двох найвірніших Анні козаків перетворювати свинець на золото, і поїхав геть. Корецька його не спиняла, бо пообіцяла, що відпустить.

Повіяв вітер і пригладив могильний бур’ян. Княгині не можна було надовго затримуватись – якщо селяни помітять її тут, піде поголос. Не вистачало ще підозр у чаклунстві серед власного залежного люду. Корецька підвелась, розправила спідницю з чорного оксамиту і рушила у бік своїх козаків, яким було заборонено пускати на цвинтар будь-кого, та й самим переступати за огорожу кладовища, поки пані не повернеться. Хазяйка перехрестилась на виході і пішла до карети, не озираючись. Щойно вона вмостилась на вовняних подушках дормезу, як з боку кладовища пролунало тонке, не по-людському пронизливе скавчання… Під шкіру прослизнув холодом страх, серце заколотало, кінь під новим ротмістром гучно заіржав, княгиня заплющила очі і прошепотіла «прощавай». Почет миттю ринувся з місця, залишивши по собі лише пильну куряву.

За півгодини в’їжджали в Лісники, на дорозі було повно люду, і Анна відчула, що могильний жах вже полишив її. У неї справді не було часу боятись. Слід так багато зробити! Здійснити свій задум попри що – як їй хочеться, аби любий Самійло мав свою державу, край Корецьких! А для цього саме зараз найкращий час – слава про князя шириться усім світом, землі на Дикому полі підкорюються її козаками, люд прибуває у зведені Корецькою міста, золото вариться в її замку. Так, це справді найкращий час, аби створити власне королівство. І ані монарх Речі Посполитої, ані московський цар, молдовський господар, кримський хан чи османський султан не зможуть здолати їхній рід.

Анна пригадала слова юдея Понхаса, які він промовив до неї на Подолі. Він напевне говорив про книгу «Еш Мецареф» – «таємниця, яку вона не пізнала, з якою можна творити дива». То що може бути за диво більше від створення золота з праха? Філософський камінь, вічне життя чи потужна влада над людьми? Корецька тепер вірила, що все це можливе – що це не байки і не вигадки, що дива таки існують.

Дормез вкочувався у замкові ворота. На ганку майнула постать її невістки. Мовчазна Катерина Могилянка уникала спілкування зі свекрухою. Молода була при надії, і син Анни, Самійло, привіз її до матері, аби та пригледіла за невісткою. А сам рушив по справах в Корець та інші родинні обійстя. Княгиня спіймала себе на думці, що мала б співчувати чужинці, яка втратила дім і близьких, яка багато страждала за свій молодий вік, але жалю в серці свекрухи не було. І навіть навпаки… Пані відмахнулась від думок про своячку і знов зосередилась на словах Понхаса.

Переступивши поріг, Корецька різко зняла хутряну шапку, намітку та заушниці, розстібнула накидку і рушила у бік книгозбірні. Саме там знаходяться старі записи про її орендарів. Усі перемови та угоди із ними, а також спостереження, які княгиня занотовувала власною рукою і передавала на зберігання писарю. Анна вирішила перечитати їх – пригадати всі деталі спілкування із цим юдеєм. Понхас, який орендував Білогородку десять років тому, ніяк не полишав її думок.

Писаря на місці не було, але книгозбірня – відчинена. Світло з вікон падало прямокутними плямами на підлогу, та цього на кімнату було замало. Княгиня запалила свічки у канделябрі від лампадки і стала перебирати папери у скрині під столом. Це й був архів Корецьких. Великі зшитки з пожовклих аркушів, важкі – наче справжні фоліанти. Книги ж, грецькі та латинські переклади, релігійна література та навіть лицарські романи – все знаходилось в інших сундуках, що стояли рядком під вікнами.

Корецька переставила свічник на підлогу і почала виймати одну за одною теки з особистими відомостями про її орендарів. Їхні історії вкривали вицвілу і зачовгану підлогу – немов торішнє листя. Від солодкого запаху старого паперу і пилу засвербіло в носі. Анна різко відвернула голову, аби чхнути, аж раптом на самому дні скрині помітила зблиск крихітної палітурки у металевому окладі. Ззовні схожої на Євангеліє. «Їй тут не місце». Хазяйка перекладала книгу з руки в руку – це точно не з її зібрання, таку вона бачила вперше. «Може, є присвята?» – пані відстібнула металевий гачок і відкинула обкладинку. Перші сторінки були писані латиною – це був крихітний молитовник. Анна гортала далі – аж раптом наштовхнулась на щось загадкове. Книга насправді – потайник. Всередині сторінки були вирізані – створюючи невеликий отвір. Достатній, аби туди покласти дорогоцінну прикрасу. Корецька замислилась. Знайти таке у власному домі вона не очікувала.

У сусідній кімнаті рипнули половиці. Але звичного щебетання служниць не було. Корецька зметикувала, що за нею стежать. Руки від несподіваного здогаду затремтіли, хазяйка швидко стала закидати папери назад. Останньою сунула в скриню дивну знахідку, встромивши її в стос аркушів якнайглибше. Задмухала свічки і стрімко вилетіла з книгозбірні. Втім, у світлиці було порожньо і тихо. Лише потріскували дрова у печі з розписними кахлями.

Розділ V

–Ігуменя Серафима зараз вийде, – прошепотіла черниця і сховалась за дверима.

Князь знав, що саме зараз усі сестри позирають на нього з усіх вікон та закутків. Але йому було не до того. Самійло шморгнув носом і позирнув на свої чоботи із коштовної жовтої шкіри, на яких чорніло плямою багно. Князя це дратувало. Він наблизився до кущів бузини біля монастирського ганку, нахилився, аби обтрусити бруд, як почув за спиною тоненьких сміх. Корецький миттю вибухнув, щоки його гінвно запалали, він випростався і потягнувся до шаблі – хто посмів сміятись із князя? Розвернувся – і настрій його враз змінився: рожевощока Софія, затуливши рота рукою, колихалась, як та маківка на вітру.

– Чого це ти смієшся, маленьке дівчисько! – Самійло відкинув гнів, підскочив до сестри, обійняв, і підніс її над собою. – Ти на церковних харчах тут зовсім схудла.

– Припини! Я ж ігуменя!

– Ще й двадцяти нема, а вже ігуменя! Добре мати тобі вгодила! – Самійло все ще реготав, аж нарешті Софія змінилась у лиці.

– Постав мене на землю! – суворо звеліла вона.

Князь підкорився, однак продовжував її розпікати, ховаючи посмішку у темний вус:

– А що, кажеш, не мати таке вчинила для рідної доні? Уявляю, скільки вона золотих вивалила заради такого призначення.

– Ага, це добре, що вона ще більше церковних земель не відтяпала. Наше ім’я й так церковному люду, як бельмо на оці… – Софія смикала чорну рясу, яка від братових пустощів прим’ялась.

– А чому ж Серафима? Чому саме в честь цієї святої? Нагадай мені – вона мучениця? – князь вже мовив серйозним тоном, але в душі посміювався з молодшої. Її темна ряса і те, як ревно вона бажала присвятити себе Богу, дивували Самійла. Чи не краще жити за спиною чоловіка – неодмінно заможного, адже з іншими доньок Корецьких не шлюбили, – і насолоджуватися владою та багатством? Брат намагався, проте, не світитись посмішкою – хоч і кумедно сестра виглядала в незграбному вовняному платті, хотів утримати серйозний вираз обличчя і врешті обійтись доречними фразами про підтримку родини, але не вийшло – і на лиці він враз змінився – наче то маска блазня Полішинеля не втрималась на акторові під час вистави на велелюдному ярмарку в Римі. Ох, припали ж до душі князю ті римські забави. Самійло гучно розсміявся і спробував пригорнути сестру, закрутити її, аби й вона, як в дитинстві, реготала з ним аж до болю у печінці.

Та молода ігуменя відсахнулась. Змірила гостя суворим позирком. Хоча, як вона могла сердитись на брата? І за мить вже сама не втрималась і розпливлась в усмішці:

– Як же я молилась за тебе, братику, не відчуваючи втоми, аби Господь звільнив тебе з того османського полону, аби ти успішно повернувся до нас із того католицького Риму.

– Бачиш, твоїми молитвами! – Самійло нарешті пригорнув сестру і ще раз міцно обійняв. – А я до тебе з дарунком.

Ігуменя Серафима лише нині помітила, що на монастирському подвір’ї вони не самі. Кілька постатей чорніли у тіні старого розлогого дуба. Мовчазні, вони непорушно стежили за зустріччю близьких родичів. Щоки ігумені від такого пантрування запалали рум’янцем – соромно їй стало за недоречні для монахині веселощі.

– Зі мною послання і дар від Папи Павла V, – промовив князь гучно і майнув рукою у бік гурту.

Серафима-Софія вколола брата холодом.

– Від католиків? – вона вже вирішила припинити розмову і повернутись до монастиря. Нічого від Папи настоятелька не збиралась приймати.

– Стій! – спіймав її за руку брат. – Це справді дуже цінна річ. Це ікона Божої матері, і вона чудодійна! Принаймні, так кажуть у Римі. – Ігуменя спинилась. – Невже ти не хочеш для свого монастиря чудодійної ікони? Уяви, скільки прочан приїжджатимуть у Корець!

Серафима замислилась, роздивляючи свої руки з чорнильними плямами на пальцях від постійного листування з церковними сановниками, а тим часом троє вже наблизились до співрозмовників. В одного з трійці в руках – образ у золотому окладі, він вигравав на сонці, відбивався сяйвом на темній чернечій одежині ігумені. Ікона була надзвичайно гарною, Серафима позирнула на витончені риси ликів матері та сина, на дорогоцінну оздобу і зачарувалась роботою італійських майстрів.

– Споручниця грішних, – прошепотів князь їй на вухо. Він наблизився на непристойно близьку відстань і взяв у свою руку долоню з шорсткими від тяжкої чернечої роботи пальцями.

Сестра нарешті отямилась від краси ікони, перехрестилась і перетнулась поглядом із іноземцем, який тримав святий лик. Високий, кучерявий, одягнений за італійською модою в яскраво-зелений оксамит, гаптований золотом. Чоловік у відповідь примружив очі – здавалось, теж пильно вивчав молоду ігуменю, а може, його засліпили відблиски від ризи? Від такого тривалого та прискіпливого погляду у Серафими похололи кінчики пальців. Вона запитально подивилась на брата.

– Це Серджіо. Він супроводжує цю ікону і повинен пересвідчитись, що вона опиниться у безпечному місці.

– От з безпекою у нас не все так добре, як ти думаєш. До того ж сестер все більшає, а монастир у нас невеликий, та ти й сам про це знаєш.

– То зробимо тобі значний монастир, найбільший за усі інші сусідні, тут у Корці! – вигукнув Самійло.

Ігуменя зашарілась і ще раз зирнула у бік смаглявого італійця. Чимось він її зачепив. І все ще свердлив поглядом. Матінка Серафима навіть подумки обурилась такому нахабству, бо ж як сміє він так допікати її своїми темними великими очима? Вона ж бо черниця! Але сестра Софія розізлитись так і не змогла, відчуваючи щось млосне у череві, таке незнайоме і дивне відчуття. Ігуменя заклякла від того невідомого їй стану, чи не грішить вона – сама позираючи з-під вій на чужеземця? Такі роздуми змусили її отямитись, хутко перехреститись і втекти до обителі.

– Серджіо, доведеться тобі тут трохи затриматись. Поки ми укріпимо мури. А образ святий доти побуде у замку в Корці, – мовив Корецький латиною.

Самійло розвернувся у бік коней і ще раз усміхнувся у чорні вуса. Хто б знав, що його молодша, тихоня Софія, відмовить їхній владній матері у заміжжі, попри батьківську волю піде в черниці і врешті таки змусить Анну змиритись із цим, ба більше, матір зробить її ігуменею. Бо ж не пристало княжні Корецькій, хоч і неслухнянці, отримувати накази від когось. Корецькі завжди верховодили – і це знають усі русини. Та що там русини, королі! «Вперта сіра мишка!» – Самійло зареготав.

Італієць почув сміх князя і повів бровою. «Таки усе тут дивне. І родичі, наче й не рідня. То сваряться, то сміються. Холод і спека завжди в цих земях поруч». Серджіо пересмикнуло через згадку про морозну русинську зиму, в яку він прибув у Річ Посполиту, на думку спали йому страшні хуртовини, які відрізали від світу Божого не те що села – цілі міста. Він йшов слідом за Корецьким та враз спинився, повернувся обличчям до монастиря і роздивився його. Не надто великий, однак із декоруванням на фасаді, круглою банею та мармуровими сходами. Самійло розповідав йому, що цю обитель зводив ще його дід – Богуш Корецький. Спершу монастир був чоловічим. «І хто зна, як тут опинились ці жінки»… – зітхнув італієць від згадки про рожеві щічки і ямочки на них. Своїм сміхом геть юна настоятелька нагадала йому розкутих італійок. Як же він скучив за домом! Серджіо до болю в пальцях стиснув оклад ікони.

Слуга князя тримав коня, аби дати змогу Самійлу швидко заплигнути. Втім, Корецького щось відволікло. Тут був ще хтось, і цей хтось стояв за чагарниками поруч із яром. Він дозволив князю себе помітити, вистромивши частину тулупа. Князь відступив від жеребця, торкнувся рукояті шаблі і посунув до незнайомця, готовий будь-якої миті вистромити її з піхов. Чоловік у чорній бурці, темному жупані, підперезаний плетеним паском сміливо вийшов назустріч. Він тримав листа у простягнутій руці. Іншою показував на горло – даючи знак, що говорити не може. Князь добре знав про підступи султана, який проголосив Корецького злочинцем і навіть призначив викуп за його голову, бо пробачати втечу із в’язниці Єдикулє головний з османів Самійлу не збирався. Тож русин очікував нападу будь-якої миті і не довіряв незнайомцям.

– Перевірити цього! – гукнув князь до свого почту.

Надвірні козаки оточили чужинця. Той понуро сунув згорнутого учетверо листа за пазуху жупана, скинув бурку, зняв пасок і відчепив шаблю.

– Хто ти? – князь дивився на чоловіка з підозрою. Але незнайомець приречено зітхнув, ще раз спробував вказати на горло, та його руку різко відвів охоронець.

– Я повторю востаннє – ти хто і звідки? – буркнув Корецький, ще міцніше стискаючи зброю. Але відповіддю була тиша. Князь наказав схопити впертюха, той і не пручався, його вдарили під дих і швидко повалили на землю. Один зі служб навалився згори на охоронців, які утримували дивака, розкрив йому рота і вигукнув:

– Безязикий! В нього немає язика!

Князь наказав звільнити німого. Той став на коліна, довго хапав ротом повітря, з носа шпарила кров, сорочка і жупан були подерті.

– Брехав багато, і язик відрізали? – суворо зирнув на прибулого князь. – Та ти все одно вже не скажеш.

Слова ці викликали регіт серед козаків, та й Самійло теж хижо всміхнувся. Німий тремтячою рукою дістав з-за пазухи листа і простягнув до охоронця, витираючи другою кров під носом.

– Відкрий! – скомандував вартовому князь.

– Лист писаний по-польському, – промимрив той після того, як зірвав печатку.

– А підписаний ким? – князь наближався до козака, який втупився у зжовтілий папір і ніяк не міг розшифрувати численні закарлюки підпису.

Корецький, переконавшись, що загрози від посланця немає, схопив листа. Справді писано польською і було це – запрошення до розмови із Урсулою Маєрін, яка станеться у Замості під час відвідин німкенею молодого воєводи подільського Томаша Замойського. На чолі князя виступили зморшки – здивуванню Корецького не було меж. Але чого ж хоче від нього ця владна жінка? Примиритись? Струсити осад після невдалого її сватання? Корецький раптом усміхнувся, згадавши, як дав відкоша могутній Урсулі під Смоленськом – «Хто зна, але поїхати варто».

Частина II

Як і срібло, якщо в нього увести живе срібло, очищується, отримуючи природу тонкої води, що поміж тим доволі легко робиться за допомоги олова. Природа же його липка і водяниста, також може бути удосконалена в золото, якщо його з золотою ожариною розпилювати упродовж 226 днів, поступово пропускаючи повз всі ступені вогню.

Еш Мецареф, гл. 4

Розділ VI

Літо. Його пахощі увірвались у світлицю. Таке смачне, настояне на травах, присипане яблуневим цвітом, з тягучим, як мед, запахом ширилось літо довколишнім світом. Анна вдихнула аромат, що линув із замкового саду, і кинула засмучений погляд на чорний шовковий корсаж сукні. Іспанська мода з її темними барвами і масивними ланцюгами контрастувала із довколишнім радісним світом. Чорний тхнув пихатою самовпевненістю, людською зневагою до живого – випадав, виокремлювався з різнобарвної картини Всесвіту, в природі якого немає насправді ані такого глибокого чорного, ані навіть найчистішого білого. Княгиня відчула, що в цей момент готова була начхати на осуд посполитий, вдягти щось яскраве, як саме літо, скинути з себе весь смуток панського обов’язку, стати хоч на мить знову тією жінкою, яка відчула свободу і любов. Пригадався Євстафій. Як рідко вона тепер про нього згадує – в її сни він вже не приходить. «Чому, чому ти мені тепер не снишся?» – сльози навернулись, і княгиня струсила головою, аби викинути з неї увесь сум. Приречено потягнулась до модних шат, які чорніли на спинці крісла. В ту саму мить до опочивальні залетіли служниці, і хазяйка одразу перетворилась на сувору і різку господиню краю Корецьких.

«Треба довести цю справу до кінця… Цей Понхас і книга…» – жінка занурилась у справи, розмірковуючи, як їй довідатись, що знає той єврей, який зустрівся їй на Подолі. Поки служниці вдягали на пані вовняні панчохи, обв’язували їх червоними шовковими стрічками, масивні темні черевики, корсет, численні підспіднички, спідницю з темного шовку, яка шелестіла з кожним рухом княгині, чорний корсаж, прикрашений бантами та перлами, і нарешті високі мереживні манжети та великий відкладний комір із брюсельським плетивом. Від заушниць, які закривали шию, Корецька відмовилась, підставивши білу шкіру сонцю та людським поглядам. Служниці стривожено позирнули одна на одну, але слухняно прибрали тканину, якою добропорядні пані прикривались, бо так веліли суворі правила, що їх встановили на цих землях не менш суворі чоловіки. Корецька знала, що як виїде в такому вигляді за мур власного замку, місцевий люд її вчинок обговорюватиме не день і не два, це ж справжній скандал – княгиня-удовиця порушила догмати моди, які останнім часом стали більш жорсткими, ніж будь-коли раніше. Але хоч трохи відкритись сонцю – цього прагнула її душа, скинути пута, якими, так вона відчувала, її обв’язали після смерті чоловіка, поставивши на неї клеймо – «доброчесна удова».

«Яка ж я, в біса, доброчесна» – всміхнулась своїм думкам княгиня і вдоволено оглянула власне відбиття у дзеркалі, де окрім її білого лиця і шиї, оздобленої коштовним коміром, блимали вогники свічок. Та не міг пристрасний вогонь зрівнятись з жагою до звершень повелительки Лісників, і жінка задмухала язички полум’я.

Корецька вже збиралась іти, як впала їй в око книга, що тьмяніла палітуркою біля дзеркала. Анна потягнулась до невеличкого стародруку – той був писаний латиною.

– Хто це сюди приніс? – Корецька суворо встромилась у служок. Одна з них потяглась до палітурки і побілівши, ледь прошепотіла:

– То мій молитовник, пані…

– Латинський? – хазяйка змірила дівку поглядом, і від того служниця ще більше принишкла.

«Єзуїти вже геть пустились берегів. На моїх землях проповідують! Та з цим я владнаю пізніше». Княгині зараз було не до слуг і їхніх релігійних вподобань. Її непокоїло геть інше.

Корецька вирішила закликати Понхаса, аби самій розпитати його про ту дивну розмову на київському Подолі. Орендар прибув до княгині у той же день, щойно отримав листа. Обережно проковзнув до світлиці, озирнувся – чи нема когось у кутах зали, потроху човгаючи, наблизився до столу і ще раз оглянув кімнату. Він помітив, що вже немає на стіні портрета Юхима Корецького. Натомість з’явився інший – Анни, з високо піднятим підборіддям, в горностаєвій пелерині, ознакою високого статусу – рівні королям.

Хазяйка увірвалась до світлиці, наче шалений буревій.

– Я не очікувала, що ви так швидко прибудете. – Корецька стрімко ринула до середини зали, ретельно вивчаючи поглядом старого.

– Я не міг змусити вас чекати, ваша світлосте, – Понхас мовив хриплуватим голосом, низько схиливши голову, на що княгиня розпливлась у посмішці – єврей завжди вмів добре вмастити її марнославство.

Корецька посунула до свого крісла з подушкою із червоного оксамиту і запросила до розмови оренадря.

– Ви мене заінтригували, пане Понхасе. – Почувши шляхетне звертання до нього, єврей зрадів, довго вмощувався на лаві і лише коли розташувався зручно, Анна продовжила. – Наші з вами ділові стосунки принесли нам обом велику користь, ми добре одне одного знаємо. Однак здається мені, що ви могли щось невірно розтлумачити стосовно мене. Ви зробили натяк за нашої останньої зустрічі, який я прагну розвіяти, аби не було пересудів.

Понхас з-під своїх косматих сивих брів дивився на Корецьку, на її відкриту шию, як натяк, що ця пані здатна розкритись світу ще більше, набагато більше. «Пересудів вона боїться. Ага, так я й повірив» – подумки розпекав єврей господиню, але мовив він улесливо:

– Я не хотів вас образити чи сказати щось недоречне. Можливо, моє надмірне хвилювання при зустрічі з вами змусило мене це бовкнути, ваша світлосте. – Єврей схилив голову і втупився у лаковану стільницю.

Але Корецька відчувала, що це ще не кінець їхньої розмови. Після тривалої паузи, такої довгої, що вже навіть стала видаватись моторошною, слово взяла хазяйка:

– Але пане Понхасе, це ж не все, що ви хочете мені сказати, еге ж? – жінка смикала перли на своїй сукні. Єврей схвально кивнув.

– Не все. Я знаю, і мої брати по вірі знають, що у вас є дещо юдейське. Один раритет, який багато для нас значить, – пробубнів гість, ховаючи очі, бо не здогадувався, чого тепер чекати від Корецької.

– Ви хочете, аби я вам цей раритет віддала? – Корецька зареготала, спопеляючи поглядом співрозмовника.

– Продали, пані. Ми хочемо, аби ви продали. – Понхас зітхнув і зіщулився.

– Щоб продати, я маю знати його повну вартість. А відтак я мушу довідатись, які ще таємниці закладені в книзі. Ті таємниці, про які ви мені натякнули. – Анна хижо всміхалась.

– Все, що вам дано знати, ця книга вже відкрила. Усі ці знання, якими ви володієте. Все решта – це для народу Ізраїлевого. – Понхас повів упевненіше. Він поглянув на Корецьку пронизливо і суворо. Його дрібні чорні очі під сивими бровами виглядали навіть дещо загрозливо. Корецька торкнулась великим пальцем правиці до верхньої губи і замислилась. Вона мовчала, розвернувшись у бік вікна, за яким раділо життю різнобарвне літо.

– Тобто таки є якась таємниця, більша за ту, яку я вже розкрила. – Анна промовляла немов лише до себе. – Мабуть, це щось дуже важливе або цінне… Ви ж так швидко сюди прибули… Відтак надто важливе для вас. А може бути, і для мене….

Понхас мовчав, він і так забагато бовкнув Корецькій, через що вже почав нервувати. «Казав я їм, я поганий перемовник. А вони всі затягнули – не бійся, прямуй до неї. Ох, бідна моя сива голова». Єврей закряхтів, його хворий поперек нагадав про себе.

– Я хочу знати більше про цю книгу, Понхасе. Я не продам її, доки не знатиму все, – нарешті озвалась княгиня до гостя.

– Я не маю права вам казати більше. Але повірте, що в руках неюдея ці знання принесуть самі нещастя і смерть. Це дуже кровожерлива книга, ваша світлосте. Вона не лише дає, вона забирає, багато забирає.

– Понхасе, не треба мене лякати цими вигадками для селян, – буркнула княгиня. – Якщо ви не маєте права вести далі перемови зі мною, скажіть, хто може. Я сама навідаюсь до цієї людини.

Корецькій кортіло дізнатись, про що ж насправді ця книга. Сама назва «Еш Мецареф», що означає «У вогні плавильника» наводила її на роздуми, що там не лише про алхімію, щось більше криється у тому вогні і хто ж він – той плавильник? Загадка, яку, відчувала Анна, варто було розтлумачити.

– Шломо Фабісевич у Білій Церкві вам скаже більше, ваша світлосте, – промовивши ці слова, Понхас відчув, як з його плечей впав тягар.

– Ви попередите його про мій візит? – На ці княгинині слова гість схвально кивнув. – Я не змушу себе довго чекати, Понхасе. А вам вже час іти.

Корецька ледь кивнула старому, підвелась із крісла і повернула у бік виходу. Вона не проводжала гостя, який повільно сунув до своєї брички. Анна поспішала до замкового саду, де на зеленій траві був ще свіжим килим яблуневих пелюсток, де заливалися-тьохкали птахи, в ледь помітному тремтінні і в живодайній насолоді, зароджувалось нове життя.

Розділ VII

Довгі пальці худорлявої руки з темною родимкою на зап’ястку відбивали на перилах такт жартівливої пісеньки, яку Іосиф Рутський почув на ярмарку у Вільні. Слів він не пам’ятав, але мелодія все ніяк не йшла йому з голови. І хоч не пристало панотцю слухати такі непотребні пісні, та ще й запам’ятовувати їх – він врешті здався. Мотив встромився в його пам’ять і час від часу виринав звідти. Та ще в найнезручніший для того момент. Примушуючи Іосифа намагатися згадати ще й слова, хоч марно – він їх не пам’ятав. Але мелодія попри це знов і знов нагадувала про себе. Унійний митрополит вже цьому не опирався.

Ось і зараз нав’язливий мотив знов його переслідував – поки він стояв на сходах і чекав. Іосиф самовільно прибув до православної школи на Подолі, розташованої в братському монастирі, без вартових пройшов до осередку схизматиків і тепер чекав на людину, з якою давно вже волів зустрітись. Іов Борецький. Він – лідер думок православних у цьому місті. Та що там у місті – на всій Русі.

Викладачі та учні братської школи висипали надвір і cпідлоба дивились на унійного митрополита, розкольника, який прибув так приголомшливо неочікувано. Але здавалось, гість від таких недобрих, косих поглядів аж ніяк не нервував. Роздивлявся білі кам’яниці, де навчають синів київських міщан, і зрідка поглядав на тих бурсаків – хлопців, які вже перейшли межу дитинства, але ще не досягли того віку, коли їх можна було б назвати чоловіками.

Братська школа у Києві багатіє – за підтримки козаків із Сагайдачним на чолі та за допомоги заможних міщан і міщанок. Он, Гальшка Гулевичівна віддала київській братії землю і статки, на які зведену цю школу. З якого це б дива жінці віддавати так багато на справу, по суті, політичну? Іосиф давно вже здогадувався, що в тому рішенні заможної шляхтянки є особистий мотив. Чи не той, що перший її чоловік Криштоф – син Іпатія Потія, який спочатку був православним єпископом, а потім влаштував Берестейську унію і став першим унійним митрополитом за підтримки Папи? Чи не конфлікт зі свекром змусив цю жінку так яро підтримувати православну церкву?

Іосиф перевів погляд на монастирську браму, над якою вже давно не б’ють у дзвін – його інтердикту кияни начебто притримуються, або ж роблять вигляд, що виконують наказ. Рутський припускав, що потайки панотці попри заборону відправляють служби і відпускюать гріхи – такий вже тут люд. «Може, Іов не прийде? Аби всі знали, що перемов із уніатами не буде…» – Іосиф зітхнув, дістав встромлені за пасок вишиті сріблом оксамитові рукавиці і збирався вже повертатись до карети, як раптом під брамою люд заворушився. В оточенні ченців у темних рясах та високих клобуках прямував просто на нього статний бородань. Іоасаф здогадався, хто то. «Ось ти який, Іове!» – прошепотів Рутський, розтягуючи вуста у посмішку.

– Не чекали ми на такого гостя! – гримнув ректор братської школи.

– Хтось мав би зробити перший крок! – з широкою усмішкою Іосиф ступив у бік Борецького.

Обидва заклякли за крок один від одного. Довго роздивлялись, тримаючи дистанцію. Борецькому не до вподоби була широка посмішка уніата. Хто-хто, а він знав – Рутський при нагоді покаже і зуби.

– Ходімо до мене. – Ректор вказав рукою на ґанок і повів сходами до своїх покоїв.

– Ви чудово розбудувались за кілька років. Нагадайте, почали 1615-го? – на ходу намагався підтримати розмову Іосиф.

– А ви наче не знаєте, – буркнув Борецький, відкриваючи гостю дубові двері.

Кімната – невелика, із книжковими полицями і писарським столом, піччю та образами у куті, біля яких променіла лампада, – відчувалось, нещодавно залу обкурили ладаном. Рутському від того зашкребло у горлі і він кашлянув.

«Як той чорт» – промимрив Борецький собі під ніс.

– Ви щось кажете, отче? – спитав гість, відкашлявшись.

– То я кажу, що погода чудова! – від нервування Іов вигукнув – неочікувано для себе його щоки вибухнули червоним. Рутський зрозумів, що ректор надто приголомшений його візитом.

Обидва вмостились у кріслах, прискіпливо вивчаючи один одного.

– То ви приїхали до мене через вбивство Антонія Грековича? – Борецький намагався поводитись стриманіше.

– А чого ви так вирішили?

– Бо весь Київ знає, що ви наче королівський слідчий все виню… – Іов запнувся і побагровів.

– Вистежую убивць посланця Іпатія Потія, представника митрополита унійного на цих землях? – продовжив спокійним тоном Рутський. Борецький полегшено зітхнув. – Господь покарає того, хто зробив такий страшний злочин.

– До цього вбивства православна братія не має жодного стосунку. – Іов витер спітніле чоло хустинкою і всунув її в кишеню.

– А якже козаки?

– Гадаю, і козаки тут невинні. Король надто до них упереджений. Хоча, хто я такий, щоб засуджувати короля… – Іов відвів погляд від гостя. Нарешті він заспокоївся і міг говорити впевнено. – Інтердикт, накладений на киян, зокрема і на ваших вірян, робить життя нестерпним. Ви, уніати, ще більше збурите містян проти себе.

Рутський мовчав. Це ж була його ідея – покарати мешканців Києва та околиць за тяжкий злочин. Тому ж бо у дворі учні братської школи і дивились на нього з такою ненавистю. Бо ж церкви зачинені, а городяни позбавлені таїнств та Божої ласки. І все це його рішення. Але як Борецький не намагався посіяти в ньому зерно сумніву у власному рішенні, Іосиф був непохитний. «За гріхи приходить розплата, завжди.»

Унійний митрополит подивився на лаковані підлокотники стільця, його рука знов відбивала ритм жартівливої пісеньки, що ніяк не йшла з голови.

– Коли ви станете митрополитом, ви залишите собі це ім’я? Будете Іовом? – нарешті промовив Рутський.

– Чого ви так вирішили, що я стану митрополитом?! – збурився ректор.

– Можете вважати, що то моє пророцтво, – віджартувався уніат, широко усміхнувшись. Від чого Борецького знов пересмикнуло.

– Я, як той святий Іов, якого випробовує сатана, позбавляючи усіх мирських благ. Але я не зречусь свого Бога і церкви. Майте це на увазі, пане. – Борецький недоброзичливо подивився на співрозмовника, той же залишався так само усміхненим.

– Це чудово. Насправді заради церкви я до вас і прибув. – Цих слів ректор не очікував, тож застиг і мовчав. Тому гість повів далі. – Ви любите наш руський нарід понад усе. Не виправдовуйтесь. Я це знаю. І я люблю його. І не хочу, щоб його розчавили інші народи, яким дуже кортить це зробити. Як можу, захищатиму його від покатоличення – засновуючи школи із викладанням руською, оберігаючи люд від єзуїтів, відстоюючи право на наш спосіб життя. Можете вважати це компромісом, на який я пішов, аби вберегти мій нарід. Ви можете й надалі залишатись упертюхом і стояти на своєму, а можете також піти на компроміс. Заради збереження русинів і миру на наших землях, – Рутський випалив це і зробив довгу паузу, вдивляючись в обличчя Іова. Той зчепив долоні, схилив голову і не виявляв жодного бажання переривати тираду гостя. – Я приїхав до вас із пропозицією – створити єдину церкву.

– Під Папою? – нарешті вичавив із себе Борецький.

– Ні, чому ж? Давайте обговоримо це.

Іов вперто мовчав. Рутський зрозумів, що більшого він сьогодні не досягне, і підвівся.

– Подумайте про мої слова. І дайте мені знати, якщо зацікавитесь цією ідеєю.

Унійний митрополит Іосиф Рутський попрямував на вихід. Худорлява постать сивого панотця віддалялась у бік брами. Довколишній люд проводжав його недобрими поглядами, перешіптуваннями та навіть улюлюканням, яке линуло з найвіддаленіших студейських лав. А Рутський радів, він щиро усміхався, його серце повеселішало, бо він нарешті згадав слова тої набридливої пісеньки:

Уже геть ті Запороги
Конець нашої дороги.
Тут козаки
Все юнаки:
Здобувають,
Пропивають,
Що мають,
Програють.[2]

Розділ VIII

Місто розбудовувалось. Майбутні храми здалеку видавались мурашниками – так багато було на них мулярів, постаті їхні чорніли на тлі кам’яних стін, порожнечами видавались вікна, ще не зашклені барвистими вітражами. На дорогах піднімали куряву вози, навантажені нетесаними брилами або річковим піском. Брички з майбутніми володарями кам’яниць проносились швидко, немов власники їхні не бажали ані на мить затримуватись на надмірно галасливих вулицях.

Пилюка застрягала у горлі, припорошувала волосся й обличчя, і від того перебування тут було нестерпним. Урсула піднесла до носа змочену трояндовою водою хустку і затулила кулісками вікно дормезу.

– Ось, моя пані, це нові вулиці Замостя, – промовив молодий Томаш і усміхнувся лиш кутиками губ. Він вочевидь пишався цим містом і, звісно, собою.

– Я бачу, що тут дуже велелюдно, Томаше. – Урсула струсила з грудей пил. Їй здавалось, що вона вже з голови до ніг припорошена ним.

– Бо місто розбудовується, і швидко. – Самовпевнений молодик тепер вже широко всміхався, не приховуючи білі рівні зуби.

Карета залишила вулиці з новобудовами і рушила у бік замку Займойських. За вікном вишикувались ошатні кам’яниці – нові з елементами кучерявої італійської архітектури. Урсулі на мить здалось, що вона наразі проїжджає барвистими вулицями Падуї чи Флоренції. Для повноти картини не вистачало лише засмаглих італійців та їхньої мелодійної мови. Натомість новою, нещодавно вимощеною бруківкою розмірено прогулювались пани у довгих жупанах та пані у темних сукнях і у високих очіпках. Німкеня помітила, що в Замості немає звичних для інших міст торговок чи юрм дітлахів, які мчать за каретами, випрошуючи мідяки.

Раптом супутник королівської коханки звелів візнику спинитись і з вікна покликав до себе молодого бороданя, який понуро ніс згорнуті папери.

– Пані Маєрін, знайомтесь – наш будівничий, Андреа дель Аква.

– Звідки ви родом? – поцікавилась жінка латиною.

– З Венеції, ваша… – чоловік розгубився, бо не знав, як звертатись до цієї могутньої жінки, і аби це не впадало в око, низько вклонився.

Урсула на це лише всміхнулась. Їй подобалось, коли люди ніяковіють в її присутності.

Карета рушила далі, і Томаш продовжив свою оповідь:

– Це зовсім нове місто. Воно зводиться за усіма законами сучасної архітектури. А ще воно прекрасне та ідеальне, як італійський живопис чи статуї – бо тут працюють безліч італійських архітекторів, мулярів. І навіть теслі сюди також запрошені з Італії. А ще, ви лишень уявіть, в такому місті неможливо заблукати. Бо будь-яка вулиця виведе вас на площу, а звідти на ще якийсь майдан. Все розплановане за законами математики. І так можна буде пройти з одного кута Замостя в інший, жодного разу не схибивши.

Місто заснував канцлер Речі Посполитої, батько Томаша, Ян Замойський. «Вічний канцлер» – як подумки його називала Урсула. Той так довго був другою людиною в країні – за правління Сигізмунда II Августа, а потім ще Стефана Баторія та Анни Ягелонки. Цілих тридцять років! Але старого норовливого зазнайку німкеня не любила. Вона доклала багато зусиль, аби виштовхнути його з політики. І їй це таки вдалось. Руками короля, звісно. Маєрін би й не приїжджала до цього міста, яке заснував вічний канцлер і яким так пишався, якби не холодний розрахунок. Вона хотіла схилити сина старого Замойського на свій бік. Відтоді, як його батько нарешті спочив, це видавалось їй можливим. Томаш був заможним і дуже впливовим серед русинів. Ці землі населяють саме вони. Та й самі Замойські не польський рід. Шляхта вважала старого канцлера русином і навіть дорікала йому в потуранні русинським інтересам. Співвітчизники натомість звинувачували його у споляченні. От так і балансував між одними та іншими Ян. «Який же Ян! Іван, Іван Замойський! Ходив із чубом до самої смерті. Кажуть, і русинських звичок своїх не позбувся» – пирхнула подумки Урсула. Раніше на місці цих мощених вулиць та доладних будинків із мармуровими сходами було русинське невелике село Скоківка. В одній єдиній місцевій церкві, православній, року 1542 був хрещений Іваном другий син місцевого пана – Станіслава Замойського. Зростав він із братами і сестрами у дерев’яній хатині з різьбленим піддашшям, зростав під русинські колискові у православній вірі. Отримавши посади при королівському дворі, батько його зміг назбирати достатньо коштів, аби відправити сина на навчання за кордон – спершу в Париж, потім у Страсбург та Падую. Але в Італії Іван не лише вивчив латину, а й перейшов до католицької віри. На батьківщину повернувся вже Яном, і тут на нього чекала стрімка політична кар’єра.

Урсула розгорнула віяло і привідкрила куліску в кареті. Замок Замойських вже був неподалік. Німкеня полегшено зітхнула, їй вже набридли ці оглядини і постійне торохтіння Томаша. «Чи то я вже стара – чи цей хлоп замолодий для мене».

На сходах замкового палацу жінка помітила статну фігуру чорнявого пана. Долоню він звично тримав на рукояті шаблі, стояв струнко і пильно вдивлявся у бік карети, що наближалась. Урсулі він здавався впевненим в собі хижаком, який чекає, поки здобич сама до нього підкрадеться.

Маєрін прудко зіскочила з підніжки карети, не дочекавшись на руку Томаша, який запопадливо оббіг дормез, аби відкрити дверцята. Жінка розгорнула віяло і, хитро примружившись, наближалась до князя Корецького.

– А ви швидко сюди дістались, – промуркотіла Урсула трохи глузливо. – Мабуть, мчали і вдень, і вночі.

Самійло зиркнув на німкеню спідлоба. За спиною Маєрін нервово переминався з ноги на ногу Томаш Замойський. Він не надто був задовлений приїздом Корецького – тож планував якнайшвидше того спекатись. Натомість Урсула вщент розбила сподівання господаря, схопивши мовчазного Самійла під лікоть.

– Ходімте. Обіцяю надовго вас не затримувати. Але мені справді слід з вами поговорити. – Німкеня широко всміхнулась, від чого біля кутиків очей запроменіли ривчаками зморшки.

– У вас дивний спосіб запрошувати на перемови і… дивні посланці, – вичавив із себе Корецький.

– А-а-а, ви про німого? – Маєрін знов усміхнулась, – він мій найвірніший раб.

У покоях Урсули чаділи східні пахощі у залізних вазах – кольорові камінці на гарячому вугіллі танули, перетворюючись на бурі плями, і струменіли солодким ароматом, наповнюючи ним всю залу. Маєрін вмостилась на високому стільці, вистромивши одну ногу з-під сукні і поставивши на подушку та ласувала родзинками – сушеним виноградом, що їй поставляли вірменські купці. Жінка звабливо клала до рота одну ягідку за одною, і примруживши праве око, як кішка, стежила за гостем. Самійло тим часом стояв біля стіни навпроти вікна і роздивлявся картини італійських майстрів.

– Обожнюю османські солодощі, – нарешті мовила Урсула.

– Угу, – озвався Самійло, який вже здогадувався, що примчав у Замостя намарно.

– Вибачте, я не подумала, що це вас може зачепити. У вас неприємні спогади про османську гостину, – здавалось, Маєрін планувала лише кепкувати із князя. – Добре, я не буду більше глузувати. Самійле, сідайте поруч. У мене справді дещо для вас є.

Чоловік повернувся обличчям і недовірливо втупився в рудоволосу жінку з високою зачіскою на французький манер. Урсула все ще була незаміжньою і тому радо користувалась привілеями, які були дозволені лише неодруженим паннам – як то яскраві сукні або непокрита голова.

– Ви зробили дуже правильний вибір, одружившись на Катерині Могилянці. Ви – претендент на молдовський престол. І король вас підтримає у ваших претензіях на трон. – Нарешті Маєрін стала говорити серйозним тоном.

Самійло зацікавився і сів у крісло, що стояло дуже близько до королівської коханки.

– Справді, підтримає? – князь нахилився до німкені так, що його підборіддя торкалось її вуха.

– Так, я даю вам слово короля. – Щоки Урсули порожевіли.

– Король вже підтримував мого тестя Ярему Могилу, і що з того вийшло – ми всі знаємо. Він сам, його дружина і діти загинули. Залишилась лише моя Катерина живою і неушкодженою, – буркнув спересердя князь, відкинувшись на спинку крісла.

– І це чудово, що вона жива. Значить, ви можете стати господарем Молдови. Подумайте краще про це, – Урсула простягнула руку до долоні Корецького. – Сигізмунд виношує план походу проти османів. Скажу вам чесно, я не є його прихильницею. Але на боці короля Папа. Павло V говорив вам про такий намір?

– Так, щось казав про новий хрестовий похід. – Самійло робив вигляд, що пропозиція йому нецікава, хоча насправді ледь тамував в собі радість.

– Папа зробив вас офіцером християнської міліції, чи не так? – поцікавилась німкеня. Корецький схвально кивнув. – Тож, гадаю, ви сміливо можете готуватись до походу на Молдову. Я обіцяю вам, що король відправить туди ж гетьмана Жолкевського, під командуванням якого ви приборкали Московію. З ним прийде величезна армія. Впевнена, вам підкориться Молдова, а звідти вже спільними силами ми підемо на Константинополь і відвоюємо його! – Очі німкені хижо зблиснули, і князю здалось, що вона так само хоче перемоги над османами, як і він. Як довго він плекав цю мрію!

Розділ IX

Дорога була довгою і виснажливою. Стояла задуха. Ані вітерця. Сонце розпікало землю, наче пательню, на який збиралось засмажити усе живе. Корецька не пам’ятала такої спеки відколи переїхала на Київщину, а було це, дай Бог пам’яті, понад двадцять років тому. У темній одежині, хутряній шапці та в рукавичках їй було жарко. І поволі вона скидала із себе шати – благо, в ридвані цього не видно проїжджому панству чи перехожим селянам.

Княгиня потягнулась за хусткою і спробувала обвіватись нею, як новомодним віялом – такі вона вже у великій кількості помітила при дворі, коли востаннє бачила короля Сигізмунда. «Здається, той, хто вигадав це віяло – справжній провісник. Хто ж знав раніше, що сонце так може пекти?». Княгиня зирнула на супровідницю-служку, яка пітніла у своєму вовняному одязі, але не пристало челяді поводитись непристойно і скидати одежини, навіть у спеку, тож служниця сиділа бліда як полотно, лише крадькома витираючи піт з чола.

Корецька вирішила відволіктись від набридливої задухи. І подумки вона вже дісталась Білої Церкви, куди неспішно котився її ридван в оточенні численних надвірних козаків. У цьому місті княгиня збиралась зустрітись зі Шломо Фабісевичем, євреєм, до якого їй порадив звернутись Понхас. Спершу Анна вагалась чи варто вирушати у путь, бо була впевнена, що цей Шломо все одно спробує приховати від неї те, що її цікавило найбільше, – які ж іще таємниці містились в «Еш Мецареф»? Але іншого шляху дізнатись бодай щось не було. Корецька таки наважилась їхати у Білу Церкву, і попри пересуди, які неодмінно будуть, як люд дізнається, що княгиня самочинно рушила у єврейський кагал. «Та що робити? Не сидіти ж на місці. Ганьбитись – не битись» – підсумувала княгиня подумки.

Похитування дормезу Анну заколисувало. Дорога була довгою. Карета іноді зупинялась через тисняву. Широкий Чорний шлях, який вів аж до самого Криму, в мирний час слугував торгівлі, а під час війни ним гнали татарський ясир – чоловіків, жінок та дітей. Подейкують, що незабаром на цій дорозі знову може з’явитись армія кримського хана, союзника османського султана. Бо останній – новий правитель Осман II, кажуть, зовсім дитя з розхитаними нервами, ще й надто розгніваний зухвалою втечею полоненого – її сина Самійла, і готується мститись русинам. Саме тому на дорозі з Києва в Білу Церкву – численні загони реєстрових козаків, яких скерували гетьман та князі до фортець та замків, розташованих уздовж Чорного шляху. Тож аби воїни виконали наказ і дістались поселень хутчіш, панським і торговим дормезам доводиться спинятись.

За вікном карети – густі ліси, темні хащі. Споконвічна руська земля. За часів старого князя Ярослава, якого досі називають Мудрим, заснували на цьому шляху місто Юр’їв – з мурами, фортецею і білим єпископським собором. Кажуть, пишне було місто і славне. Втім, війни, кочовики і орда нічого з тої давньої слави не лишили. Витоптали її всю. Майже всю, залишивши самі руїни. Багато часу напівзруйнований собор своїми білими мурами впадав в око на Чорному шляху. Проїжджим знаменував, що раніше стояв тут міцний давньоруський град. І одним своїм виглядом доводив марність і швидкоплинність усього в житті – бо ж найміцніші мури з часом руйнуються, слава вивітрюється і держави занепадають. Рештки храму слугували маяком для подорожніх, які долали цей шлях. Вони так і називали це місце – «Біла церква» – і спинялись перепочити під її стражденними, однак німими стінами. Та правду кажуть, що місця, які мають Божу іскру, врешті завжди відроджуються. Так і це місто воскресло, тут з’явилась нова фортеця, новий замок і в мурованому храмі знову залунали пісноспіви.

Анна помітила, як за вікном купчаться хати. Горнуться одна до одної, чіпляючись стріхами. Ліс відступав. Це знак, що княгинин дормез вже наближається до міста. Хазяйка вдягла хутряну шапку, поправила відкладний мереживний комір і всунула долоні у рукавички. І хоч спека не спадала, а на небі не було й хмаринки, княгиня мала постати перед містянами в найкращому вигляді.

Карета поволі проїхала замкову гору, біля підніжжя якої шикувались щойноприбулі воїни, і рушила у бік невисоких кам’яниць, зведених як Бог на душу положить. На триста осель білоцерківських козаків було стільки ж дворів міщан. І більшість із них були саме юдеями – торговцями і орендарями шинків. Бо що славному козаку треба? Місце, де він може спустити зароблені власною кров’ю гроші та врешті забутись. Дормез сунув все далі. Кагал був зовсім поруч. Долинув вуличний галас – співи та сварки, запах випічки та нечистот – все, що робить будь-яке місце на землі містом. Карета спинилась біля одного з будинків, нещодавно зведеного, а тому досі охайного. Візниця відчинив дверцята, і княгиня ступила на землю, нарешті розправивши спину. На дорозі вовтузились чоловіки, біля яких були розкладені барвисті скельця. І поки Аннин ромістр шукав Шломо Фабісевича, Корецька спостерігала, як майстри, які, здавалось, не помітили дормезу, сварились між собою. Чоловіки у довгих сірих темних фартуках виглядали заклопотаними – підносили кольорове скло до дерев’яних віконних рам і, вочевидь, були незадоволені – чи то роботою, а чи один одним. Таку зневагу до княгині осік, повернувшись, Сашко Пашкевич, новий Аннин ротмістр. Він вдарив одного з робітників нагайкою. Майстер зіщулився, кинув невдоволений погляд на темну жіночу постать і стрімко підвівся, тягнучи за собою напарника. Обидва низько вклонились княгині і позадкували до стіни кам’яниці, в якій чорніли дірами незашклені вікна. Анна схвально кивнула в бік командира, сина Григора, давнього її слуги, який багато років був їй у Лісниках урядником, виконуючи доручення та задовольняючи скарги залежних від Корецьких людей. Григір Пашкевич був добрим слугою, не опирався навіть найбільш жорстоким наказам пані та робив заради неї зухвалі вчинки. Анна віддячила йому, взявши на службу до себе його сина, хоч ще й надто молодого, та призначила його ротмістром. Після загибелі Євстафія, який захищав її під час нападу на Лісники і затулив собою, Анна потребувала лише вірних і перевірених людей поруч.

Услід за ротмістром у бік дормезу сунув бородань у кіпі. Темне курчаве його волосся звивалось аж до самих плечей. Чоловік трохи шкутильгав, спирався на палицю зі срібним набалдашником. Темними очима він сверлив Корецьку, яка спиною відчула той погляд. Волоски на шкірі рук стали торчма, спиною пробіг холодок – те саме вона відчувала нещодавно у рідному замку в Лісниках, коли знайшла дивний латинський молитовник. Жінка розвернулась і зустрілась із холодним зором бороданя. І не було в ньому, здавалось, чогось мирського і живого. Він був колючим, суворим і навіть мертвим – а ще таким же глибоким, як темні води, де немає живодайного повітря і в яких так легко згинути і піти на дно.

– Перепрошую, ваша світлосте, за моїх робітників. До нас рідко навідуються такі поважні люди, – чоловік ледь схилив голову, спершись на палицю.

– Кольорове скло? – княгиня перевела погляд на барвисті скельця. – Дороге задоволення…

– Дорожче навіть, ніж ви можете собі уявити. – єврей майнув рукою на майстра, і той підніс йому скельце.

– Бачите, окрім того, що воно червоне, посередині тут ще й видуте коло. Тобто скло неоднорідне. Таке враження, що то застигла вода саме тієї миті, коли по ній розходяться кола.

Княгиня роздивлялась незвичне скельце, на краю якого райдугою миготіли різнокольорові зблиски. Торкнулась рукою рівної холодної поверхні – живодайна прохолода в таку спеку…

– Але ж це… новий винахід? – поцікавилась Анна.

– Не такий вже й новий. Це називають королівським склом. Кілька століть тому таке стали робити у французькому Руані. Процес виготовлення там досі тримають у секреті. Але немає нічого прихованого, що б не стало явним – так кажуть у вашій церкві? – кучерявий розтягнув тонкі вуста, але посмішка видалась радше хижою, ніж радісною. Від того Анну пересмикнуло і вона відняла руку від скла. – Ви приїхали до нас, і це відважний вчинок. Ваша світлосте, ви дуже мужня.

– Мене не треба вихваляти, пане?.. – княгиня змірила співрозмовника зверхнім поглядом.

– Я не сказав вам своє ім’я, ваша світлосте! – схопився кучерявий. – Шломо Фабісевич, – він знову сперся на свій ціпок. – І я нечемний господар. Заходьте до мого дому.

Чоловік пошкутильгав у бік новенької незашкленої кам’яниці. Корецька вагалась, чи переступати їй поріг єврейського дома. Озирнулась. Вірні їй люди стояли стіною, яка відокремлювала пані від решти вулиці і, здавалось, цілого світу. Жінка відчула, що не сама попирає неписані русинські правила, які застерігали християн заходити у будинки вірян інших релігій. Може за тим, аби ті не піддавались сумнівам у правильності власної віри? «Ганьбитись – не битись» – повторила подумки Корецька і зробила крок уперед.

Оселя Шломо Фабісевича була уставлена дорогими різноманітними меблями. Лави були застлані східними килимами, на столі – срібний посуд. Таке відчуття, що це помешкання не торговця-єврея, а заможного шляхтича. Шломо присів на господарський стілець і відклав палицю у бік.

– Кажуть, татари можуть прийти Чорним шляхом. – Княгиня не наважувалась сідати, і Шломові довелось потягнутись за палицею, аби встати. Не пристало сидіти йому при княгині, що вперто стовбичить посеред кімнати.

– Можуть, – дещо хрипло кинув єврей.

– Не вставайте. Я сяду навпроти. – Жінці на мить стало шкода чоловіка. Вперше від початку їхньої розмови вона відчула до нього щось добре. Однак княгиня все ще уникала перетинатись із Шломо поглядом – надто колючими та мертвими були ті чорні очі.

– Ви праві, ваша світлосте. Татари сунуться. І повірте мені, вони візьмуть мій рідний Бердичів і навіть можуть Білу Церкву. Хоч ми, євреї, робимо все можливе, аби цього не сталось. І я впевнений, що ви навіть знаєте, хто викликав ці напасті. Знаєте, хто розтривожив той бджолиний рій, – єврей знову хижо посміхнувся.

– А чому ви впевнені, що візьмуть? І чого ви тоді не тікаєте звідси?

– Я плачу тим хлопцям, що шикуються біля замкової гори, і я хочу вірити, що вони дадуть гарний бій. Але за мене і наших людей хвилюватися не слід. Ми даємо раду й татарським набігам і не боїмось селитись на цих землях, де небезпека чатує звідусіль. Бо лише тут ми можемо бути більш вільним, ніж будь-де інде у цьому світі, – Шломо говорив розмірено і навіть трохи замріяно. Промовивши останнє слово, він змовк і замислився. Корецька намагалась не переривати ту мовчанку. Вона все ще придивлялась до цього єврея. «Чи можна довіряти такій людині?» – роїлось в її голові, і вона все ще не була впевнена, що варто самій починати розмову про книгу.

Нарешті Шломо оговтався:

– Та що це я вам не запропонував їсти. Ви ж з дороги. – Фабісевич потягнувся за дзвоником. На його звук у дверях з’явилась жінка в чорному буденному одязі, однак в коштовній перловій брамці, яка прикривала голову. Шломо промовив до неї юдейською, і за хвилину у залі на столі, устеленому скатертиною, з’явились наїдки. Першим був поданий паруючий золотий бульйон із кнедлами.

– З курки. Спробуйте. Моя дружина кладе туди шафран, аби досягти такого надзвичайного сонячного кольору. – Шломо посунувся до столу. Корецькій була вдивовижу така гостинність – адже раніше з євреями-орендарями вона мала суто фінансові справи і жодного разу не була в них удома, а тим паче не сиділа за одним столом. Але шлунок від аромату страв став тихенько булькотіти, змушуючи Анну розпочинати трапезу. Вона потягнулась за срібною ложкою із майже стертим гравуванням. Наступною стравою була фарширована риба. «Гефільте фіш» – з гордістю проголосив Шломо. Риба прикрашена цукатами, горіхами, родзинками, всередині чудернацького рожевого кольору. «Не дивуйтесь, ваша світлосте, то все буряк, – примовляв Фабісевич, задоволено відрізаючи рибну голову. На стіл поставили і щось дивне – сіре, як видалось Анні, гидотне, – разом із хлібом-плетенкою, кажуть, що такі часто подають в оселях німців-протестантів. Корецька все ще недовірливо дивилась на страву – суміш невідомо чого і на хліб мастити? «Як це їсти і чи варто?»

– Ваша світлосте, це форшмак. До речі, зроблений з литовської сельді. Я знаю, ви теж рибою торгуєте і непогано. – Шломо задоволено примружив одне око, втокнувши хлібний краєць в сіру гидоту. Видно, що настрій його значно покращився.

– То може перейдемо до справи? – нарешті вичавила із себе княгиня, відкладаючи двозуб.

– Звісно, якщо ви вже почастувались. Тепер можемо й до справ. Я знаю. Навіть не так, ми знаємо, що у вас є книга. Особлива. І ми за неї готові віддати особливу ціну. – Шломо розмови про справи витверезили, і він знову став серйозним, втулився своїм звичним крижаним поглядом у гостю. Та відсунулась подалі від столу, волосся на руці знову стало сторчма.

– Я не буду приховувати, що й мені дорога ця книга. Але якщо я знаю причину, чому вона так цінна мені, то хочу знати, у чому її цінність для вас? Чому ви її так хочете купити, що затіяли ось ці дивні перемови, надіслали мені пана Понхаса? І одразу хочу попередити – я все одно довідаюсь причину, тому не варто мені брехати. – Корецька говорила впевнено і навіть дещо загрозливо. Хоч Шломо був спокійним. Він погладжував свій повний живіт і не видавав жодних емоцій. Дослухавши до кінця, бородань спробував говорити якомога лагідніше.

– Ваша світлосте, звісно, я вам все поясню. І спершу хочу запевнити, що жодного злого умислу в нас немає. І я хочу подякувати вам словами нашого проповідника Ісаака бен Абрахама з Трокаю, який сказав велику мудрість, що «Королі і князі цих земель – друзі милосердя та справедливості, і в силу цього вони не чинять жодного беззаконня і утисків євреям, які мешкають в їхніх землях, а тому Бог дарує їм внутрішній мир та спокій, так що навіть прибічники різних вір не ворогують одне з одним». І ви, княгиня цих земель, зараз розділили трапезу зі мною, простим євреєм. І це найбільше диво, яке тільки могло статись. – Шломо всміхнувся, він був задоволений своєю промовою, погладив рукою бороду і позирнув на княгиню, але вона задивилась на вікно, вочевидь, нещодавно зашклене цим дививожним барвистим склом. Тож Шломо невдоволено кхекнув, щоб привернути до себе увагу і повів далі: – І через це я не стану приховувати від вас правду. Ця книга, за допомогою якої ви пізнали таємницю створення дорогоцінних металів… Так, так, я знаю це, ваша світлосте. І повірте, що не лише я. – Шломо тепер вже посміхався хижо. – Так от, ця книга зберігає набагато більші знання. Вона про особливе вчення – кабалу. Бо як ви робите срібло і золото з недорогих, недовершених речовин, так само ідеальний світ і людину можна створити із неідеального. Однак ця книга розкриє свої знання лише читачеві, якому вона адресувалась – єврею, знавцю Талмуда та Тори. Вам же вона вже дала дуже багато, і тому мусить повернутись до тих, для кого й була написана. І я пропоную вам не гнівити долю і віддати її.

– Ви впевнені, що я не осягну цієї мудрості? – нарешті всміхнулась самовпевнена гостя.

– Для цього треба бути втаємниченим… – Шломо запнувся.

– Втаємниченим у що? У вашу віру? – поцікавилась Анна. Нарешті вона зрозуміла, що плавильником міг бути будь-хто, хто пізнає вогонь. А вогонь – цей те, що змінює світ, перетворює все на краще, ідеальніше, гармонійніше. І це стосується не лише неживих матерій, але й усього живого. – Послухайте, ви сказали про речі, не метали, про людей, ідеальний світ, який можна створити з недовершеного. А відтак це ідеальне може бути певним місцем, країною? Ідеальна країна? Наприклад, ці землі, на яких ми з вами мешкаємо?

Шломо мовчав. Анна вичікувала, що скаже бородань. Але він втупився у стіл і поглажував рукою його край. Вочевидь, розмірковував. Нарешті він зітхнув і сказав:

– Добре, я можу вам дещо розповісти і розтлумачити з цієї книги, якщо матиму до неї доступ.

– Тільки в моїх Лісниках під моєю охороною. – Княгиня раділа, бо нарешті досягла своїй мети.

І хоч вечір вже наближався, Корецька ні на мить не затримувалась у Білій Церкві. Вона чимдуж прагнула повернутись додому, до власного замку на високій горі. На вулиці все ще було достатньо світла, і Анна, полишаючи дім Фабісевичів, помітила фігуру знайомого шляхтича у зеленій делії, який, як їй здалось, хутко сховався за рогом.

– Чи це не Адам Олізар? – промовила вона здивовано, вказуючи рукою напрям, де побачила постать пана.

– Ні, ви що! Це білоцерківський міщанин. – Шломо прудко відчинив дверцята дормезу.

Корецька все ж була впевнена, що перехожий в делії їй добре знайомий. Вона все ще розмірковувала над цим, як карета зрушила з місця.

– Дякую, ваша світлосте, що вшанували із нами суботу! – гучно вигукнув Шломо Фабісевич в оточенні своєї родини – пухкенької дружини у дорогій перловій брамці та безлічі дітлахів різного віку.

Від того вигуку в Анни похололо під серцем. Наче ці слова віщували щось недобре.

Розділ X

Була темна зоряна ніч. Над землею з’явився змій, який розкидав по небу зорі своїм довжелезним хвостом. Змій жив на небі від самого створення Всесвіту, був вже старим і стомленим. Тож спочив просто на небосхилі. Люди дивились на нього з землі і дивувались його звивистому тілу. Змієм називали його ще у темні давні часи, потім про чудернацьку істоту забули і почали звати довгий хвіст «Божою дорогою». Вона і досі вказує шлях торговцям та воїнам звідси аж до самого Криму, і назад.

Під цим змієвим хвостом вночі в оточенні вершників зі смолоскипами поверталась Корецька. Вона сумнівалась, чи вірно вдіяла, що погодилась пустити в свій замок юдея, тим паче в присутності якого їй не по собі. Він буде вивчати «Еш Мецареф» в її Лісниках, спілкуватись із нею і рештою мешканців замку. Але як ще вона могла пізнати істинні знання цієї юдейської книги? Як – без тлумача?

Служниця, яка принишкла навпроти, попри втому спершу намагалась не дрімати, та в неї не виходило і врешті вона засопіла, згорнувшись на подушках. Але Корецька не склепила б очей ані на мить. Вона добре пам’ятала, що вночі дорога набагато небезпечніша. Анна розважала себе роздумами. Вона була певна, що чарівна юдейська книга здатна дати їй набагато більше, ніж просто золото. І те, що вона потрапила саме їй до рук, може бути знаком, що саме княгині Корецькій судилось створити щось більше ніж золото зі свинцю, більше ніж скарби та багатства, набагато більше, а саме – ідеальну країну. З цього неоднорідного, бунтівного краю – могутню і кращу державу, на чолі якої, звісно, буде її син. Бо він кращий за усіх. Він – справжнє золото. Анна вже почала непокоїтись, Самійло затримується у подорожі їхніми маєтками. «Та якщо він пережив османський полон, то тут, на рідних землях, він як риба у воді і нічого йому не загрожує» – подумки заспокоювала себе Корецька. І звісно, йому буде все до снаги. Анна тепер вірила, що всі події в її житті – і добрі, і злі не були марними, все, що сталось в її долі, до найменших дрібниць просякнуто великою місією князів Корецьких.

Почт княгині під’їхав до шинка при дорозі. У дерев’яній будівлі з широким ґанком грали музики, галасливо було і надворі. Хтось, вочевидь, бився, і сп’янілий натовп підбурював супротивників. Анну пересмикнуло від огиди.

Напуваємо тут коней і їдемо далі! – звелів молодий Пашкевич.

Коні гучно пирхнули і спинились. Анні закортіло вийти, аби потягнутись і випрямити спину і вона, запнувшись плащем, обережно відчинила дверцята. Її козаки вже спішились. Шинкарка винесла їм кухлі з пивом, і вони, як бджоли на мед, полинули до неї. Анна проходжала довкола карети. Вдихала просочене димом повітря і дивилась на зорі, що загадково блимали на небосхилі.

За спиною хруснула гілка. Корецька була певна, що то її вартові, і не поверталась на шум.

– Так, так і хто у нас тут вночі із’явився? – почувся зміїний шепіт.

Княгиня застигла. Її наче простромила небесна громовиця.

– Раджу не здіймати галас, бо я озброєний. – Корецька обережно розверталась. Серце її калатало, долоні спітніли. Але вона намагалась не видавати свого страху. Анна повільно підвела очі, і на мить її дихання перервалось. Перед нею добре знайомий їй лиходій. Самійло Лащ був п’яним. Він розмахував ножем в одній руці, іншою поправляв свого чудернацького чуба, який стирчав від самого чола і аж до потилиці, в той час, як скроні і решта голови були поголені. Цю зачіску Самійло вигадав сам і вона ставала дедалі популярнішою серед розбишак, які такий чуб вже й називали не інакше, як лащовка. – І чого ж це така впливова пані як Корецька робить тут уночі? – прошипів знову Лащ.

– Самійле, а я тобі раджу опустити ножа. Інакше мої козаки саме ним із тебе зроблять рублену ковбасу.

Жінка збиралась вже йти, як чоловік заступив їй дорогу. Він похитав перед обличчям Анни вказівним пальцем і підніс його до вуст:

– Зі мною тут триста п’яних шалених вояків. Не варто їх дражнити, ваша світлосте. Інакше буде дуже шкода, якщо така пані як ви загине посеред бійки. – Лащ наблизився, він дмухав своїм отруйним запахом – сумішшю пива та поту, погойдуючись обійшов закляклу Корецьку і з-за спини схопив її лікоть. – І мені доведеться забрати всі ваші землі, бо кому їх тоді охороняти? Ні, не вашому синочку, який більше думає про молдовські справи, ніж про свій край.

– Прибрав свої мерзенні руки від мене… – обурливо процідила княгиня. Але Лащ не підкорився. – Чула, ти вже вкрав всі тутешні землі своєї кузини. Але якщо гадаєш, що зможеш і надалі залякувати і робити безчинства на Київщині, помиляєшся.

– А хто мені завадить? Ти? Бідна вдова? – Лащ скажено зареготав, Анна вирвалась з його пазурів і помчала до своїх козаків. Спершу вона хотіла наказати їм спіймати розбійника, однак згадала – той тепер на королівській службі, монарх його пробачив, хоч і не офіційно, за численні вбивства, ґвалт і за спалення її Черемошки. Через це Анні було найбільш прикро. Королю такий шибайголова потрібен на Чорному шляху, аби дати відсіч татарам. Корецька озирнулась і помітила численних сп’янілих реєстрових козаків. «Мабуть, вони тут з Лащем. Поки ж протверезіють, татари вже до Києва дійдуть» – жінка з презирством подивилась на чоловіків. Вона знайшла Пашкевича і звеліла негайно рушати додому.

По дорозі Корецька згадувала гидкого Лаща і докоряла собі тим, що на мить злякалась того покидька. Але ж вона не якась там Софія Ружинська, яка втекла від кузена аж у самий Вільно! А він скористався цим і відібрав всі тутешні землі князів Ружинських. Ні, вона не дасть Лащу більше залякати себе. Вона викоренить його звідси, виполе, як бур’ян. Аби сліду мерзотника на її Київщині не лишилось!

Зоряної ночі Шломо Фабісевичу не марились сни. Він, замислившись, сидів за столом, накинувши вовняну ковдру на свої худі оголені плечі. Свічка плавила віск, від чого пахло одночасно солодко й гірко. Шломо прочитав у колі родини Талмуд, наказав викинути в сміття всі столові прибори, яких торкалась рука княгині Корецької і, здавалось би, він мав заспокоїтись. Його будинок тепер знов чистий від тої, що споживає трефне і молиться чужому Богу. Але його й далі гризли думки. «Як йому бути у замку цієї Корецької? Як не прогнівити цим Бога? І як дістати ту книгу, що зберігається в її таємному сховищі, де, як кажуть, вдень і вночі вариться золото». Шломо добре знав, що викрасти книгу не вдасться – скільки людей не намагались це зробити, та все марно. І як краще тут вдіяти? Аби отримати бажане і не викликати гнів Всевишнього?

Чоловік потягнувся до пера і вмокнув його у чорнило. Навіть якщо він вже буде у Лісниках, хай про це хоча б знає рабі. Поки папір цей дістанеться Кракова до Йоеля Сіркіса, може, Шломо вдасться вже оволодіти Еш Мецареф. «Ото б рабі Йоель зрадів би!» – промайнуло в голові Фабісевича. І дійсно зрадів би, бо не було в Речі Посполитій більш знаного і тямущого кабалліста, ніж рабі Йоель Сіркіс.

Розділ XI

В палаці Єроніма Ходкевича у Вільні не мигтіло жодного вогника у вікнах. Чорніли проваллям шибки на тлі сірих стін кам’яниці. На місто впала ніч, і будівлю обійняла пітьма. Від того палац видавався моторошним, особливо на тлі інших осель, вікна яких були розчинені, всередині яскравіли полум’ям свічки, звідти линули співи та звуки лютні. До самотньо-чорніючого палацу підкотився дормез у супроводі малочисельних гайдуків та напівпорожніх возів, вкритих поховальним рядном. Від вітерця, який зненацька повіяв, на даху кам’яниці заскреготав аж до самих мурах флюгер із гербом Ходкевичів – «костеша» з войовничим грифоном. З темної карети вискочила жінка у жалобній напівпрозорій намітці. На ходу вона стягувала з долонь рукавиці і прошмигнула в прочинені палацові двері.

Софія Ходкевичева, княгиня Ружинська, кинула гаптовані пальчатки на стіл і підставила руки під мідний акваманіл у вигляді лева, який саме розкрив пащеку, аби загарчати. Служниця обережно поливала з нього водою на долоні пані. Хазяйка різко стягнула з плеча челядниці рушник і зі всієї злості кинула його в бік столу. Софія була стомлена і роздратована. Довга дорога відбилась на ній чорними синцями під очима. На порозі виринула постать дівчинки-підлітка у жалобній сукні і одразу ж зникла. Донька Марія вирішила не з’являтись на очі невдоволеній матері – інакше скандалу не уникнути. Хазяйка недбало розтібнула комір і обхопила руками поперек, який занімів в дорозі. Увесь цей час Адам спостерігав за Софією, сидячи за столом навпроти. Він вже знав, що цій жінці потрібно охолонути, перш ніж починати розмову. Ходкевичева плюхнулась на крісло, обхопила голову руками і кілька хвилин була нерухомою. Нарешті вона потягнулась за дзвоником. На його звук в залу простромилась голова у білому очіпку.

– Вина! – звеліла господиня і двері миттю зачинились.

– Що сталось? – нарешті мовив Адам Ружинський, який увесь цей час холоднокровно спостерігав за мовчазною люттю жінки.

– Ніхто зі мною там не говорив! – вибухнула Софія.

– Так вже й ніхто? – чоловічі вуста перетворились на доброзичливий човник, і це змусило Софію усміхнутись. Вона подивилась у блакитні очі коханого, переповнені ніжності, і Ходкевичева відчула, як очі її затуляє паволока сліз, жінка зарюмсала.

– Уяви, навіть той малий, онук Єроніма, якого я гледіла, і той від мене відсахнувся. – Софія шморгнула носом. – Я привезла тіло Єроніма до Берестя, в таку далечінь. Пробула з ним усі дні і ночі, коли над труною читали молитви в храмі. Я була з ним до останньої миті, коли тіло поклали в крипту. А вони всі – всі його діти і родичі уникали розмов зі мною! – від люті Софія розжеврілась.

– Вони просто тебе бояться. – З лиця Адама не сходила посмішка.

– Ні, вони мене зневажають. – Жінка гупнула долонею по столу.

– Ні, Софіє, вони знають твою вдачу і начувані, як ти обходишся з ворогами. Тому намагаються триматись подалі, аби ти не дай Бог не повела проти них армію. – Адам гикнув і відкинувся на спинку крісла.

У залу занесли наїдки і червоне вино у срібних глеках, розмова припинилась, аж поки служки не пішли геть.

– Як можна боятись ту, хто не втримала свої землі? – зітхнула Софія.

– Ти б їх втримала, якби не підступ Лаща. Дуже важко тримати оборону міст, коли ти знаходишся так далеко. – Адам притягнув до себе срібну тацю з запеченою на крутиві качкою.

– Ось тому моє ім’я заплямоване. Я мушу відвоювати свої землі. – Софія налила вина і задумливо поглядала на портрет власника дому – Єроніма Юр’євича Ходкевича, що впевнено і навіть трохи зухвало зі стіни дивився на них, дружину та її коханця. Чоловік на картині – здоровий, ще не старий, пан у золотому жупані і в червоному плащі, підбитому горностаєм. Таким вона його не пам’ятає. А згадуватиме лише хворим та кволим настільки, що піднятись із ліжка сам він не міг. Чого тільки коштувало Єроніму, каштеляну Вільна та старості серця Берестейщини, виконання королівського наказу, а саме супровід королевича Владислава перед виправою на Москву. Сигізмунд III Ваза розраховував, що досвідчений в політичних справах Єронім передасть знання молодому розпещеному принцу. Невідомо, чи встиг він бодай якоїсь науки того навчити, бо свій земний шлях скінчив Ходкевич ще на початку дороги, у Кремінці. Його слабке, підірване тою ж політикою здоров’я не витримало мандрів. Недовго Софія з Карабчиїв, вона ж княгиня Ружинська, була кастеляншою Відня. А шкода. Бо тут, у Литві вона нарешті відчула себе в безпеці і в любові. Ходкевичева позирнула в блакитні очі Адама і відчула, як тепло і добре їй стало раптом. У цій тьмяно освітленій вітальні палацу, що потонув в жалобі.

– Ти не мусиш воювати, Софіє, – плямкаючи, висловився Адам, що відрізав другий шмат качки.

– Ти що, не хочеш повернути землі Ружинських? Твої ж землі? – жінка посуворішала.

– Ні, це вже не мої землі. Я їх зрікся.

Софія пирхнула, але змовчала.

– І тобі раджу про них забути. Тут у Вільні – ти почуватимешся вільно. Вибач, за такий каламбур. Але це правда. Тобі не треба буде відстоювати себе, воювати. Тут із тобою буду врешті я. Тут, в місті, куди постійно навідується король зі своїм двором, ти зможеш вигідно видати заміж Марію. А що на неї чекає у Ружині? Постійні війни? Я б не ризикував її життям, Софіє.

Ружинська-Ходкевичева відчувала, як лють заповнює її по самі вінця. Вона і чути не хоче про відступ. Вона ж, Софія, ніколи не здавалась. Хазяйка з рипом відсунула крісло і підвелась. Спопеляючим поглядом вона змірила блакитноокого Адама, другого сина Кирика Ружинського. Але ані словом не прохопилась. Жінка в жалобі вийшла із зали і гучно гримнула дверима.

Розділ XII

Хмель плівся нагору, аж до самого піддашшя, затулив собою всю стіну дерев’яної занедбаної садиби і здавалось, що проковтне, придушить її своїм міцним і гнучким зеленим єством. Італієць задивився на рослину і вдихав солодкаво-гіркий аромат. Від нього чухалось у носі. Моцне гілля нагадало йому виноградні лози, під якими він зростав в материному обійсті неподалік Рима. Під розлогим виноградом, який так само нависав над їхньою оселею, як і цей пахучий хмель, він грався, коли був малим, вчив латину та Святе Письмо вже підлітком, під ним вперше зізнався собі, що не тягне його ані до війни, ані до життя міщанина середньої руки з купою дітлахів та постійно роздратованою дружиною. Під тими лозами він вирішив йти шляхом до Бога. Але Всевишній, здалось, не почув його. Серджіо швидко опинився серед папських церковників, найвищих сановників, намагаючись отримати їхнє благословення на службу Богові, чи хоча б на дозвіл служити Папі. Благо, сімейні зв’язки допомогли йому наблизитись до найвищого духовенства. Але він поки так і не став ближчим до церкви. І він – ще не священник і вже не мирянин, немов застиг на роздоріжжі. Серджіо через це навіть сердився на церковників – замість того, аби дати гідне призначення, молодика відправили сюди, в цей незрозумілий йому край, наповнений схизматиками та єретиками. «Хоча треба визнати, що й серед них є особливі, – італійцю згадалась смішлива ігуменя. – Радість їй до лиця», – підсумував іноземець і рушив далі у бік корецького жіночого монастиря.

У келії настоятельки він знайшов креслення нових будівель та мурів, що їх зробив князю його особистий архітектор. Поки Самійло в роз’їздах, контролювати будівництво наказно йому, Серджіо, та ігумені Серафимі. Італієць роздивлявся папери і не відчув, що в келії він вже давно не сам.

Черничка підняла поділ задовгої ряси і тишком зайшла в кімнату. Вона присіла на стільчику і задивилась на іноземця. У незвичних їй яскравих шатах, шитих за італійською модою, з розлогим дорогим мереживним коміром, при зброї – все в ньому викликало в ній цікавість. Софія-Серафима закусила нижню губу від сорому. Не пристало черниці так витріщатись на чоловіка. Жінка відводила погляд, однак знов і знов потайки позирала на італійця. Нарешті вирішила припинити підглядання, яке геть не личило її стану, і виявити себе. Підвелась і кхекнула. Серджіо розвернувся і вмить розплився усмішкою. На лобі з’явились зморшки чи-то від здивування, ачи захоплення. Серафима від того засоромлено зчервоніла. Італієць же відчув, як від тих її рожевих щічок його грудьми розливається тепло. Таке чудове, однак незнайоме чуття.

– Вибачте за вторгнення, я хотів… – чоловік спершу й не помітив, як почав промовляти рідною мовою.

– Нічого. Це дуже добре, що ви зайшли, – мовила ігуменя латиною і ще більше зашарілась.

– То ви знаєте латину?

– Звісно, я отримала непогану освіту. – Черниця потягнулась у кишеню за чотками, аби спрямувати свої думки у молитву, а ще аби зайняти себе чимось іншим, ніж сверлити очима гостя.

– Знаєте, я теж хочу зректись мирського світу, аби віддати себе церкві. – Серджіо опустив очі додолу і втулився на край чорної ряси співрозмовниці.

– А може, не варто? – вихопилось із вуст молодої ігумені.

Італієць здивовано кліпнув очима, густі вії його затремтіли, і Серафима відчула, що від того серце її йокнуло і посипалось вишневим цвітом на вітру. І впали цнотливі пелюстки на грішну землю. Жінці здалось, що так само просто зараз полетить додолу, вона заплющила очі і схопилась за край стола, аби втриматись. На її онімілу руку поклав свою теплу долоню італієць, і Софія від того отямилась… мов налякане лисеня, вона шмигнула у коридор – наче наполохана тварина у свою нірку.

Розділ XIII

Іосаф Биховський насуплено гортав сторінки фінансових книг. Поруч на лаві чорніла худорлява постать митрополита. Той водив довгим вказівним пальцем по рядках звіту з витрат монастиря і невдоволено хитав головою. Біля дверей з ноги на ногу переступав скарбій Видубицької обителі. Він схилив голову, тремтів і подумки молився, аби старці не виявили незбіги в його книгах, а вони, звісно, були, бо який же скарбій не кладе чужі статки собі в кишеню!.. Служник навіть пообіцяв Богові зробити щедру пожертву – якщо перевірка минеться без скандалу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примечания

1

Ісайя 2:12.

Повернутися

2

Пісня Козака Плахти, адаптація Івана Франка.

Повернутися