Олександр Зубков
Здіймання. Саксайуаман. Осколок вічності

Передмова

Любі читачі! Перш ніж ви почнете читати цю книгу, дозвольте розповісти про те, що спонукало мене написати її. У тринадцять років я на власному досвіді дізнався, що таке алергія. З відчуттями неймовірного болю в животі, нескінченим нежитем і набряклим обличчям ще можна було якось жити. Але коли починався свербіж шкіри, все просто тьмарилося. Я роздирав себе на частини й це було настільки жахливо, що на думку спадали зовсім неприйнятні міркування про моє доречне перебування тут, на планеті Земля.

Через деякий час я зрозумів, на яку їжу відбувається реакція, і елементарно виключив її зі свого раціону. Таких продуктів виявилося чимало, і було дуже складно відмовитися від них, але, згадуючи про страшні моменти, я не вагався жодної секунди. Стало трохи легше, але від сезонної алергії не рятували ніякі ліки. Я витрачав на них величезні гроші. На деякий час це полегшувало симптоми, але наступного дня все доводилося повторювати спочатку. Кожне літо, яке я так люблю, було для мене втрачено. Коли починалося цвітіння трав, я відчував таку задуху, що рятували лише гарячі хлористі ін’єкції. Це було насправді жахливо. Я так боявся настання сезону алергії, що став замислюватися про переїзд куди-небудь на Північ. Туди, де не цвітуть трави. Але здійснити цей задум для мене було вкрай складно.

Так я жив до тридцяти років, а потім замислився. Невже все своє життя я зобов'язаний приймати ліки? Невже я більше ніколи не поласую тими продуктами, які так люблю, і кожного року буду боятися настання літа? Я не хотів миритися з цим, тому почав шукати альтернативні варіанти лікування. І цей варіант прийшов. Я не пам'ятаю, як і коли, але він прийшов сам по собі. На диво, їм виявилося саме харчування, і я став вегетаріанцем. Після досить тривалого утримання від м'яса я почав практикувати голодування і намагався вживати в їжу переважно сирі рослинні продукти. Результати були просто приголомшливі. Можливо, це був мій відчайдушний настрій, можливо, моя щира віра, але хвороба відступила. Я в прямому сенсі блукав заростями амброзії й не переставав дивуватися безмежним можливостям людини. Але це ще не все.

Коли я достатньо очистив своє тіло, то почав бачити настільки яскраві сни, що, прокидаючись, не відчував межі між ними та реальністю. Потім стало ще цікавіше. Коли я бачив черговий сон, то міг свідомо ним керувати. Тепер, в тому світі, кордони існували тільки в моїй голові, і коли я це зрозумів, то став здійснювати просто неймовірні речі, і відчуття від цих переживань були значно сильніші, ніж від самих сильних переживань фізичного світу. Потім, набравшись досвіду, я став відчувати відразу два світи одночасно. Дивлячись сон, я міг спокійно розплющити очі й опинитися в спальні на ліжку. Після цього заплющував їх і знов переносив свідомість у своє сновидіння. Повірте, це приголомшливо.

Ось після цього я вирішив поділитися своїм незвичайним досвідом, і, як інсайт, прийшла ідея написання роману. Читайте, розмірковуйте, експериментуйте. Кордонів не існує, тепер я це знаю напевно.

З повагою, Олександр Зубков

1

Матвій стояв біля вікна і слухав дощ. Він полюбляв шум дощу. Коли краплі розбивалися об підвіконня, він, здавалося, помічав найдрібніші деталі їх витонченої краси. У такі моменти Матвій починав мріяти про камін. Про свій камін.

«Що може бути краще за шум дощу, – думав він. – Тільки потріскування дров. Хоча ні. Потріскування дров і шум води в будь-якому її прояві стоять на одному й тому ж місці. Не може бути одне краще за інше. Вода пробуджує одні емоції, вогонь – інші, шелестіння листя від подиху вітру – треті…»

Перемістивши погляд з машин, які вже поглинали сутінки, на підвіконня, він зосередив увагу на краплях, які, стикаючись з твердою поверхнею, розбивалися на більш дрібні.

«Цікаво, – промайнула раптово думка, – якщо крапля зберігає в собі величезну інформацію, то її мала частина зберігає стільки ж або менше? І чи може одна єдина крапля нести в собі всю інформацію про світовий океан. Раптом, в ній закодовано все, що коли-небудь відбувалося в водному просторі? Цікаво, чи проводив хтось дослідження, щоб це з'ясувати? Якщо прийняти за віру те, що в кожного з нас закладена Божа іскра, то чому одна єдина крапля не може нести всю інформацію, яку зберігає океан?»

Матвій провів пальцем по шибці, йдучи по сліду води, що повільно стікала на підвіконня.

«Так… якщо довго думати про це, можна і в клініку потрапити для душевнохворих», – промайнуло в його голові, а на обличчі з'явилася легка посмішка.

Із задуми його вивів телефонний дзвінок.

– Чомусь хотів почути саме тебе, – повідомив Матвій замість привітання.

– Привіт, друже! Радий, що мої дзвінки ти сприймаєш саме таким чином, – затараторив бадьорий голос на іншому кінці дроту. – Хоча, нічого дивного. Зазвичай я приношу з собою добрі новини.

– Це вірно, – погодився Матвій.

– Гаразд, – вимовив Андрій. – Давай ближче до справи. Боюся напустити на себе важність, але до моєї контори звернувся лорд Гамільтон. Лорд! Ти уявляєш!

– Як на мене, таких клієнтів у тебе ще не було, – підхопив ентузіазм друга Матвій.

– Згоден. Було багато. Але лорд!.. Безумовно ні.

– Лорд так лорд, – вже спокійніше мовив Матвій. – Що ж його цікавить?

– Сказав, що хоче обговорити це в особистій бесіді.

– Де обговорити? В Лондоні? – здивувався Матвій.

– Навіщо в Лондоні? Він тут, приїхав до міста, і чекає на зустріч у будь-який зручний для нас час, – урочисто резюмував Андрій.

Матвій відійшов від вікна і сів у крісло.

– Так вже й в будь-який? – із сумнівом перепитав він. – Зазвичай такі серйозні люди самі призначають час і місце.

– Про що це говорить? – наштовхуючи приятеля на думку, запитав Андрій. – Що він в нас дуже зацікавлений. Вірно?

– Схоже, що так, – погодився Матвій. – Я вільний сьогодні. Домовляйся на вечір.

– Так уже ніби й вечір, – засміявся в трубку Андрій.

Матвій повернув голову і поглянув на темне небо.

– Так, дійсно. Дивлюся у вікно, а те, що вже зовсім стемніло, не помічаю. Ти набери його. Якщо сьогодні йому зручно, скажи, що ми до його послуг. Якщо ні, нехай призначить час і місце.

– Чекай на дзвінок, – коротко мовив Андрій, перервавши бесіду.

Чекати довелося трохи більше ніж хвилину.

– Ти не уявляєш, як він зрадів, – радісно повідомив Андрій. – Сказав, що за дві години чекає нас у готелі «Уельс».

– Цікаво, – задумливо протягнув Матвій. – Істинно британський лорд. Навіть тут підтримує зв'язок, так би мовити, з батьківщиною.

– Думаю, все набагато простіше, – заперечив Андрій. – Тобі доводилося бувати там?

– Якщо чесно, навіть не чув про неї, – зізнався Матвій. – Де вона хоч розташована?

– У північній частині міста. Одного разу довелося там бувати. Вона шикарна. Тому я і не здивувався, що він зупинився саме там. Готель маленький, але цим і приваблює. Мабуть, лорд не хотів привертати увагу преси до своєї персони.

– Можливо, – погодився Матвій. – Втім, мені необов'язково знати де вона знаходиться. Заїжджай за мною, як будеш готовий, і рушимо в дорогу.

– Нема питань. Без дзвінка спускайся рівно за годину. Поки доберемося… думаю, будемо саме вчасно.

– Домовилися, – замість прощання вимовив Матвій, і натиснув кнопку скидання. З телефоном в руці він знову підійшов до вікна, щоб послухати дощ, який вже поступово стихав.

У тиші кімнати у свідомості знову почали спливати картинки, які відкривалися йому у сновидіннях і невпинно розбурхували розум. Безкраї ліси з віковими деревами огортали й манили пройтися їх загадковими стежками. Трелі невідомих птахів, крики мавп і шелестіння листя чулися настільки чітко, що Матвій насилу вірив в ілюзорність цих звукових сплетінь. Такі почуття він відчував лише тоді, коли чув легкий шум води або потріскування палких дров. Ось чому він не втрачав можливості насолодитися такими простими й водночас такими приємними звуками. У ці чудові моменти підключення до подвійної реальності, його манила туди невідома сила, і понад усе він хотів опинитися в цьому таємничому місці.

Матвій трохи відійшов від вікна – і, як тільки перестав чути шум дощу, все припинилося. Піддавшись пориву, він знову кинувся до вікна, але, поглянувши на годинник, зупинився.

Час квапив і змушував поспішати, тому Матвій попрямував у душ, водночас обмірковуючи, що доречно вдягти на зустріч із титулованою особою. Стоячи біля відчиненої шафи, він швидким поглядом оглянув свій гардероб і, недовго думаючи, вибрав темні штани класичного крою і темно-фіолетову сорочку із запонками, залишивши без уваги піджак і краватку.

«Начебто й неофіційно, – думав він, роздивляючись себе в дзеркалі, – але і не повсякденно».

Поглянувши на годинник, Матвій поклав до кишені трохи грошей і вийшов з квартири. Минуло трохи більше за годину, але Андрія ще не було. Дощ ледве накрапував, і це дарувало справжню насолоду, але від крапель намокала сорочка, а Матвій не хотів постати в неохайному вигляді на важливій зустрічі. Втім, заходити назад не довелося, тому що знайома машина з'явилася на дворі.

– Доброго вечора, пане, – привітав друга Андрій, відкриваючи йому дверцята, перекинувшись через сусіднє сидіння. – Вибач, трохи затримався. Заскочив у магазин одягнутися.

– У мене все простіше з цим, – сідаючи в машину й оглядаючи приятеля, відповів Матвій. – Невже щось купив? Начебто все твоє. Новенького нічого не бачу.

– Як це не бачиш?! В мене ж нова краватка, – і на доказ цього, Андрій простягнув йому кінчик краватки, яка нібито злилась з кольором темної сорочки.

Матвій посміхнувся.

– Згоден, не багато, – підтвердив Андрій, – але цього цілком достатньо, щоб відчувати себе набагато впевненіше.

– Є таке, але не суть. Розповідай, як він на тебе вийшов, – різко перевів тему бесіди Матвій. – Хотілося б бути підготовленим перед зустріччю. Гамільтон… Хто цей лорд такий? Скільки, судячи по голосу, йому років?

– Ти знаєш, – чесно зізнався Андрій. – Я так здивувався, що залишив це без уваги.

– А ось це даремно, любий друже. Ти ж знаєш, що в нашій справі важливі саме дрібниці. А це далеко не дрібниця. Перед виходом я швидко оглянув Інтернет, і в пошуковику виявив трьох лордів Гамільтонів. І це з урахуванням нестачі часу. Можливо, їх значно більше.

– Цікаво, – зауважив Андрій. – Я думав, їх одиниці.

– Я зовсім трохи знаю про спадкові титули, але схиляюся до думки, що ти маєш рацію. Швидше за все, це просто родичі. Ось і виходить, що вік не має особливого значення. Навіть вісімнадцятирічний хлопчина може зустріч призначити. Потрапив до якоїсь любовної інтрижки та переживає, що батько негативно відреагує. ЗМІ зараз тільки дай привід – роздують так, не відмиєшся.

– Для мене це не так погано, – посміхнувся Андрій. – Це значна частина мого доходу.

Вогні нічних вулиць миготіли за вікнами автомобіля. Матвій дуже любив їздити в тиші, і Андрій, добре знаючи звички приятеля, не поспішав підтримувати згаслу бесіду. Рух на дорозі був дуже жвавим, і вони не могли їхати з великою швидкістю. Дрібний дощ продовжував тарабанити по склу, надаючи тиші ще більшої привабливості. Однак насолодитися поїздкою в повній мірі Матвію не вдалося, тому як машина звернула з основної дороги, і він зрозумів, що готель вже близько.

– Я так розумію, що ми майже у мети, – першим порушив мовчання Матвій. – Та й за часом вже пора, інакше ти б заїхав раніше.

– Абсолютно вірно, – погодився Андрій. – Кілька хвилин – і ми на місці. Ось ця невелика будівля з гострим рельєфним дахом ліворуч і є наш кінцевий пункт призначення.

Паркування розташовувалося прямо на території готелю, і дощ, який вже набрав чималої сили, не став серйозною перешкодою для подолання короткого шляху. Вже при вході Матвій зрозумів, чому саме цей готель привернув увагу лорда. Оброблені шляхетним природним каменем темно-червоного кольору стіни велично височіли над кипарисами, які живою стіною оточили будівлю. Дах, як уже зазначив Андрій, мав досить крутий ухил, що цілком дозволяло облаштувати мансарду. Кольорова гамма черепиці гармонійно поєднувалася зі стінами, підкреслюючи стриманий стиль будівлі. Невеличкий ґанок обвивали пагони дикого винограду, так само як і бічні колони. Вузьку алею супроводжували розкішні чагарники та невеличкі дерева, назви яких Матвій не знав, але за зовнішнім виглядом вони нагадували молоду шовковицю. Вся ця строгість і консерватизм вже дуже явно видавали риси англійської архітектури затишного готелю із характерною назвою «Уельс».

При вході до вестибюля увагу Матвія відразу привернув невеликий фонтан, який знаходився біля столика адміністратора. Дзюрчання води й легкий аромат кави ненав'язливо спонукали до себе відвідувачів. Симпатична привітна дівчина також викликала почуття довіри.

– Чим можу допомогти, панове? – поцікавилася вона.

– У нас тут призначена зустріч з одним джентльменом, – розстібаючи піджак, відповів Андрій.

– Дозвольте поцікавитися, з ким саме? І як вас представити?

– Я прошу вибачення, – втрутився в розмову Матвій, – але впевнений, ви прекрасно розумієте, про кого йде мова і як про нас доповісти. У ваших же інтересах, вірніше, в інтересах вашого готелю, зайвий раз не згадувати ім'я вашого гостя. Прошу мене вибачити за прямоту.

– Зрозуміло, – відповіла дівчина, і її щира до цього моменту посмішка миттєво стала штучною.

Андрій з докором подивився на приятеля, даючи зрозуміти, що він не зовсім й ввічливий. Дівчина запропонувала чоловікам присісти в крісла навпроти фонтану, а сама піднялася мармуровими сходами на верхній поверх. Не минуло й трьох хвилин, як вона знову підійшла до них.

– Прошу, будь ласка, за мною, панове, – ледь схиливши голову, запропонувала співробітниця готелю.

Чоловіки, як по команді піднялися зі своїх місць, і, слідуючи за нею по п'ятах, попрямували вгору по сходах.

«Дуже затишний готель, – думав Матвій, залишаючи позаду себе дивовижної краси кипариси та пальми, які розташувалися по обидва боки сходів у величезних дерев'яних діжках. Зверху, в оніксових горщиках, прикріплених масивними ланцюгами, нависали широкогіллясті плющі та фікуси. На тлі ледь чутного дзюрчання води у фонтані все це створювало враження такого комфорту і спокою, що хотілося відвідати це місце ще раз.

Піднявшись на верхній поверх, Матвій відзначив наявність всього двох номерів. При цьому вони розташовувалися досить далеко один від одного, кожен в окремому крилі, що, безумовно, створювало додатковий комфорт для відвідувачів.

– Будь ласка, ліве крило, – вказавши напрямок легким рухом руки, ледь чутно вимовила дівчина і залишила молодих людей.

Підійшовши до кремезних дубових дверцят, Андрій здивовано глянув на масивне бронзове кільце, що звисало з пащі лева, і, взявшись за нього, з театральним видом постукав три рази.

– Заходьте, будь ласка, – почули чоловіки за дверима голос з явним англійським акцентом.

Гості відчинили двері та один за іншим зникли у загадковій напівтемряві. Лише світло коридору порушувало таємничість, разом із цим розпалюючи цікавість Матвія. У величезному каміні шумно гуділи й потріскували дрова, які, цілком ймовірно, були єдиним джерелом освітлення, що, втім не заважало досить добре розрізняти всі атрибути номера.

«Розпалений хвилин п'ять тому, – відзначив про себе Матвій. – Господар номера досить пунктуальний і, по всій імовірності, хотів створити саме таку атмосферу таємничості».

– Радий вітати вас, друзі мої, в моєму тимчасовому притулку, – виходячи назустріч гостям, привітав лорд. – Мене звуть Вільтон. Лорд Вільтон Гамільтон. Ви не уявляєте, яку честь надали мені, погодившись на цю зустріч.

– Не меншою честю це знайомство є і для нас, – простягаючи лорду руку і трохи схилившись, привітався Андрій. – А це мій давній друг і компаньйон Матвій Ворохов.

– Лорде, – коротко привітав його Матвій, потискуючи руку, так само як і Андрій, трохи схиливши голову, підкреслюючи повагу до високого титулу. – Сподіваюся, наша зустріч буде дуже продуктивною і корисною для обох сторін.

– Я в цьому аніскільки не сумніваюся, – натхненно відповів лорд. – В іншому випадку я б ніколи не звернувся в організацію містера Кронова. Нумо сядьмо біля каміна, друзі мої, щоб наша бесіда протікала більш плідно.

– Прошу мене вибачити, – сідаючи в крісло, продовжив лорд, – але, як я вже зазначив, я ніколи не звернувся б до вас, містер Кронов, якби мені не повідомили про ваші тісні дружні відносини з містером Вороховим. Я хотів вийти безпосередньо на нього, однак це виявилося досить складно, адже мої можливості в чужій країні обмежені.

– Я звик до цього, – посміхаючись, із розумінням відповів Андрій. – Матвій мій давній друг. Таких друзів не можна купити за гроші. Це друг дитинства, і я дуже дорожу нашими стосунками. А зрозуміти вас нескладно. Репутація і послужний список Матвія говорять самі за себе.

– Саме так! – вигукнув лорд, піднімаючи вгору вказівний палець. – У справі, яку я хочу вам довірити, необхідні сила, спостережливість, схильність до аналізу і досвід, а всі ці якості сповна присутні у вашому дорогому приятелі й гідні найвищої похвали. Отже, панове, перейдемо до справи. Що ви чули про Саксайуаман? – звернувшись до Матвія, поцікавився лорд.

– Зовсім трохи, – дещо поміркувавши, зізнався Матвій. – Знаю, що це залишки якогось зміцнення або храму в Перу. Місто назвати не можу. Також чув, що сучасні вчені досі сперечаються про те, як саме були складені такі величезні блоки.

– Ну що ж, – задоволено промовив лорд. – Тепер я впевнений, що не дарма звернувся до вас. Багато хто навіть уявлення не мають про це воістину унікальне чудо світу. До речі, я щойно з Куско. Саме це місто в Перу зберегло унікальну пам'ятку стародавньої цивілізації, яка, без сумніву, перевершувала нас у своєму розвитку. Як тільки ви побачите ці брили наживо, ідеально підігнані одна до іншої без будь-яких з'єднувальних речовин, то зрозумієте, що наші сучасні знання потребують вдосконалення. Саме про це, до речі, я і хочу вас попросити.

– Дослідити Саксайуаман? – уточнив Матвій.

– Не зовсім так, – відповів лорд, встаючи з крісла і підкидаючи в камін кілька полін. – Щоб просто досліджувати Саксайуаман, я б не шукав такого досвідченого і коштовного найманця, як ви. Саксайуаман – це лише зруйновані залишки грандіозних споруд давнини, але неподалік, в глухій гущавині джунглів, знаходяться вцілілі будівлі. Їх неможливо розглянути з супутника, тому що дерева там неймовірно високі й поглинули собою ці непізнані сучасними людьми споруди. Увійти ж до гущавини вкрай складно. Дикі звірі, а найголовніше – корінні жителі тих земель строго охороняють цю таємницю. Ось тому я готовий витрачати великі гроші, щоб отримати результати досліджень.

Лорд на хвилину замовк, надаючи чоловікам можливість вдуматися в сенс його слів, а потім, як ні в чому не бувало, додав:

– Люблю вогонь. Коли дивишся, як горять поліна, замислюєшся про вічне.

Після цих слів Матвій ще пильніше сконцентрував свою увагу на лорді. І цього разу чуття не підвело його. Звичайно, перед ним сидів не вісімнадцятирічний юнак, але і більше ніж тридцять Вільтону не можливо було дати. Не більше ста вісімдесяти сантиметрів на зріст, худорлявий, проте досить міцний. Красиві благородні риси обличчя говорили про знатне походження.

«Але ж зовсім молодий, – промайнуло в голові Матвія. – Цікаво, в такому віці далеко не кожен замислюється про вічне. Можливе, він просто виконавець, а замовник – більш серйозний шанувальник старовини. Хоча сенс? Все ж-таки лорд. І його думки… Ні. Він напевно діє від свого імені. Хм! Не тільки я в простих природних явищах бачу красу, через яку можна відкрити задум всього існування».

– Вогонь, вода, вітер, – протяжно вимовив уголос Матвій. – Все це змушує нас відчути себе чимось більшим, ніж просте смертне творіння, якщо, звичайно, відволіктися від буденності та сконцентрувати розум на подібних думках.

Тепер настала черга лорда зосередити свій щирий інтерес на Матвії. Здавалося, що його відвідали такі самі думки, які хвилину тому крутилися в голові його гостя. Лорд явно не хотів видавати надмірну зацікавленість, і його погляд ковзав ніби крізь співрозмовника. Ніхто з присутніх не смів порушити тишу, що настала. Андрій давно вже нічого не казав, а тільки переводив погляд з лорда на Матвія і назад. Сам же Матвій був дещо спантеличений, тому як зазвичай саме він «сканував» людей своїм внутрішнім інтуїтивним відчуттям, тепер же він перебував у зворотному положенні.

Деякий час по тому легке напруження від тривалої паузи згасло. Лорд помітно розслабився, невимушено розтягнувся в кріслі, витягнувши вперед довгі ноги, і Матвій зрозумів, що він прийняв для себе остаточне негласне рішення про їхню співпрацю.

– Отже, лорде. У чому саме полягає наша місія? – впевненим тоном поцікавився Матвій. – Адже я повинен буду поїхати туди не просто подивитися. Що конкретно вас цікавить? Артефакти, письмена, а може, перевірка легенд?

– Все, що ви перерахували, дуже цікаво, – відповів лорд, – але це лише деталі та інструменти для досягнення кінцевої мети. Головне – це вирішення завдання. Як саме були зведені ці будови? Найважливіше – це технологія. Для початку потрібно знайти їх і точно вказати координати розташування. Після цього досліджуйте руїни й спробуйте зрозуміти, як вони були побудовані. Я розумію, що завдання вкрай складне. Весь науковий світ працює над його вирішенням. Але тут потрібно нестандартне бачення. Саме тому я і звертаюся до вас. Якщо все-таки не вийде з'ясувати технологію побудови, досліджуйте ці руїни та визначте їх справжній вік. Це цілком реальне завдання. Я впевнений, що вчені легко визначили його, але говорити про це… назвемо це так, бояться. Я ясно виклав свої думки, джентльмени?

– Цілком, – відповіли в один голос чоловіки.

– Завдання ясне і зрозуміле, – продовжував Матвій. – Мені дуже цікаво взятися за цю справу. Залишилося лише прорахувати фінансову сторону питання. Її ми обговоримо після збору всієї інформації, від якої залежатимуть кількість учасників групи й необхідний маршрут.

– Запевняю вас, панове, рахувати нічого не потрібно, – запевнив лорд. – Триста тисяч доларів на квитки та екіпіровку. Якщо результат експедиції нульовий – залишок коштів залишається у вас. Результати та всі міркування, зрозуміло, повністю мені доповісти. Якщо встановите реальний вік будівель з незаперечними доказами – отримаєте додатково півмільйона доларів. Якщо ж добудете технологію і продемонструєте відтворення споруди, ваш фінансовий рахунок поповниться на три мільйони доларів. Такі умови вас влаштовують?

– Беззаперечно, – відповів Матвій після безмовного спілкування поглядами зі своїм компаньйоном. – Упевнений, первісної суми вистачить на два – три місяці роботи та проживанні в Куско. Якщо за цей час ми нічого не знайдемо, то спокійно повернемося додому. Якщо…

– Я прошу вибачення, – перервав міркування лорд, – але шлях із Куско додому вам неодмінно доведеться виконати через Лондон, тому як я буду перебувати там, а звіт мені потрібен з перших рук.

– Як скажете, лорде, – погодився Матвій. – Отже, якщо експедицію необхідно буде продовжити, я зв'яжуся з вами та поділюся своїми міркуваннями. Подальше рішення будете приймати ви, виходячи від отриманої інформації.

– Добре, – відповів лорд. – Але якщо виникне необхідність в консультації щодо подальшого розвитку експедиції, а відповідно, в додатковому інвестуванні, вам потрібно буде летіти в Лондон. Це не займе багато часу. Будь-які телефонні розмови просто неприпустимі в такій справі. Той номер, за яким я зв'язувався з вами, містер Кронов, – звертаючись до Андрія, мовив лорд, – вже знищений. Тому будь-які технічні та фінансові питання ви будете вирішувати з моєю довіреною особою – містером Ламбертом. Він сам зв'яжеться з вами за годину після мого відльоту до Лондона.

– Все зрозуміло, – встаючи з крісла, мовив Матвій. – Я думаю, в нас більше немає питань один до одного.

– Скажіть тільки, коли ви маєте намір летіти в Південну Америку, і я вас більше не затримую.

– Зазвичай збір і обробка інформації займають близько тижня, – трохи подумавши, відповів Матвій. – Але щоб робота просувалася більш продуктивно, дня за три я відправлюся до Іспанії, а звідти попливу на кораблі до Бразилії. За час плавання я зможу спокійно обдумати всі деталі. Крім того, подорож на морському лайнері, далеко від землі, дуже плідно впливає на розумовий процес.

– Упевнений, що це так, – схвально кивнув лорд. – Радий був з вами познайомитися, панове.

Потиснувши лорду руку, друзі вийшли з номера. Після його таємничої атмосфери, світло в коридорі сліпило очі. Спустившись на перший поверх, вони попрощалися з дівчиною-адміністратором, попередньо взявши візитні картки готелю.

– Впевнений, у вас один з найспокійніших і красивіших готелів в Європі, – промовив на прощання Матвій. – Якщо будуть цікавитись, я обов'язково його порекомендую.

– Дякую, – посміхнулася дівчина, трішки схиливши голову.

Чоловіки вийшли з вестибюля, сіли в машину і покинули територію готелю.

– Отже, – почав розмову Андрій, – з чого почнемо?

– Боюся, любий друже, ти не зможеш мені допомогти в цій справі. Всю необхідну інформацію я отримав. Коли з тобою зв'яжеться довірений лорда, скажеш йому, на які рахунки переказати кошти. Собі залишиш десять відсотків, тобто тридцять тисяч. Тепер з приводу інших грошей. Вважай, що півмільйона у нас в кишені. Визначити реальний вік каменю не складе великих труднощів. Для цього я візьму з собою професора і заодно мого друга Лінду Чижевську. Ти з нею не знайомий, але перед від'їздом ми це виправимо. А ось з приводу технології будівлі, скажу, не приховуючи, шансів небагато. Хоча повір, я зроблю все від мене залежне. Не кожен день випадає шанс розкрити таємницю стародавніх цивілізацій, та ще з такою щедрою фінансовою підтримкою.

– Я не сумніваюся в тобі, друже, – не відриваючи погляду від дороги, відповів Андрій. – Ти вважаєш, трьох місяців може не вистачити для роботи?

– Можливо все. Південна Америка зберігає стільки загадок, що можна не виїжджати звідти роками. Я знаю три групи, які працюють там понад рік, тому три місяці – це невеликий термін. До речі, я збираюся відвідати одну з них, хоча вони й займаються зовсім іншими речами, але вже цілком володіють місцевими діалектами, що важливо. Для збору легенд доведеться спілкуватися з місцевими жителями. Хто краще за них знає традиції та перекази своїх земель? Найголовніше – розташувати їх до себе або ж зацікавити чимось, але цінніше зрозуміти, про що вони говорять. На іспанському, ти знаєш, я досить непогано висловлювався, однак діалектів там дуже багато: мапудунгун, кечуа та аймара є найпоширенішими. А вже скільки їх взагалі, думаю, не знає ніхто. Хоча, швидше за все, вони дуже схожі між собою, тому під час плавання мені нудьгувати не доведеться.

– Ви поїдете удвох або тобі потрібна більш міцна команда? – поцікавився Андрій

– Мені цілком вистачить Лінди. Лорд поставив конкретні завдання. Хто мені ще може знадобитися? Екіпіровку я підберу, а у Лінди є всі необхідні прилади для проведення аналізів. Потрібно, до речі, отримати дозвіл на їх транспортування, а для цього мені потрібна готівка, оскільки наша експедиція має неофіційний характер.

– Все буде, – коротко відповів Андрій, згортаючи в провулок, і під'їжджаючи до будинку Матвія. – Сьогодні відпочиваймо, а як тільки-но зі мною зв'яжеться представник лорда… як його там?

– Містер Ламберт, – підказав Матвій.

– Саме так, – кивнув Андрій. – Коли містер Ламберт зв'яжеться зі мною, і ми владнаємо всі деталі, я відразу тебе повідомлю.

– Домовилися, – закриваючи дверцята машини, мовив Матвій. – На добраніч.

– І тобі на добраніч, – попрощався Андрій, і, включивши легку музику, натиснув педаль газу.

2

Прийшовши додому, Матвій прийняв душ і ліг у ліжко. Однак сон не поспішав огортати його своїм покровом. Всі його подумки було занурено у майбутню поїздку, яка обіцяла гострі відчуття і непоганий заробіток.

«На рахунок того, що мені вистачить однієї людини, це я погарячкував, – розмірковував Матвій, закинувши за голову руки. – Як би не довелося пошкодувати потім. Хто знає, які таємниці зберігає ця небачена земля? До того ж доведеться мати справу з людьми, які перебувають далеко за межами цивілізації. Але найголовніше, у Лінди буде своя робота, у мене – своя. Вона буде досить часто залишатися на самоті, а ризикувати її життям я ні в якому разі не збираюся. А якщо так, то потрібен ще один чоловік. Я одинак, і помічник може лише перешкодити мені, а ось Лінді вкрай необхідно мати асистента, який, окрім всього, зможе забезпечити її безпеку».

Прийнявши таке рішення, Матвій трохи заспокоївся, але заснути все одно не виходило. Його розумова діяльність й грайлива фантазія розкручувалися і росли в геометричній прогресії. Він подумки перенісся в місце, де знаходилися вцілілі залишки стародавніх будівель. Серед незайманих тропічних лісів, яких ще не торкалася людина, розташувалися величезні цільні кам'яні блоки, які тонули у пагонах витких рослин. Матвій блукав по стежці, що обвивала весь комплекс будівель і поступово вела його в глибину джунглів. Дзвінкі трелі птахів звучали настільки реалістично, що Матвій втратив грань між фантазією та реальністю. Тепер його увага повністю зосереджувалася на нових відчуттях, і вони були воістину дивовижними. Окрім пташиного гомону навколишній простір насичувався шелестінням листя, коли його дбайливо торкалися пориви вітру. У ці моменти затихав і крик мавп, і віддалений рев диких звірів, нібито й вони насолоджувалися цією милозвучною мелодією джунглів. А між тим, приємна прохолодь лісу манила все далі й далі ледве помітною стежкою. Без будь-якого відчуття страху Матвій заглиблювався в гущавину, насолоджуючись мальовничими пейзажами, які знов і знов відкривали для нього свою вроду, яка невпинно милувала зір. Величезні вікові дерева, що розташувалися по обидва боки стежки, спрямовували свої верхівки прямісінько до хмар, які приймали їх до себе й огортали непроглядним полотном. Однак це не завадило вечірньому сонечку пробиватися крізь листя, створюючи ступеневу ілюзорність навколишнього простору. Здавалося, що вся ця пишність – один цілісний організм, а всі дерева, тварини та комахи – лише його складові частини.

Поступово стежка привела його до дзюркотливої річеньки, і шум води злився воєдино зі співом птахів, шелестінням листя, скрекотом комах і ледь чутним ревом звірів. Це заворожувало. Це було солодше найсильніших відчуттів, які Матвій відчував в реальному житті. Здавалося, він не йшов, а ніби на крилах ширяв над цією величчю джунглів. Відчуття неймовірної легкості тіла можливо було порівняти зі станом невагомості, яке Матвію доводилося відчувати раніше за службовим обов'язком.

Трохи озирнувшись, він став помічати, що вічнозелені рослини огортають собою величні стародавні споруди, а соковиті плоди цих рослин нависають майже над землею. Їх налитий сонцем стиглий вид, так і вабив покуштувати ці дивовижні екзотичні плоди, але в цьому світі вони являли собою цінність тільки через дивовижне солодке пахілля, яке надихало і насичувало мандрівників, що подорожували цією загадковою стежкою. Вдихаючи їх тонкий аромат, Матвій відчував, як в ньому прокидається небувала сила. Він відчував свою могутність. Варто було тільки захотіти – і він міг зрушити з місця вікові брили, які причаївшись, дрімали під густим зеленим покровом тропічних рослин. І не просто зрушити. Він міг рознести їх на дрібні шматочки. Кордонів тут не існувало. Матвій відчував енергію каміння. Поза всяким сумнівом, тут вони були живими й схилялися перед володарем, який вільготно прогулювався серед їх величі. Він приліг на шовковий трав'яний килим і заплющив очі, щоб спробувати поспілкуватися з цим новим для себе світом, але замість казкових відчуттів виявився у своїй кімнаті, лежачим на ліжку.

– Ні! Ні! – жахнувся Матвій, ніби поряд з ним вдарила блискавка. – Ще!..

Матвій поспішив заплющити очі, і знову опинився там, серед живих загадкових будівель, що випромінювали дивну енергію. Відчуття подвійної реальності було вище його розуміння. Він міг перебувати тут і там водночас. Відчуваючи себе напівбогом у своїх видіннях, він знову розплющував очі й перетворювався на безпорадну, обмежену у своїх здібностях істоту. Знов і знов він повертався у світ марева, і прагнув більш детально розглянути кам'яні споруди.

Розташування і форма таких грандіозних споруд не викликали сумніву в їх рукотворному походженні. Чітко виділялися віконні прорізи, які облюбували незліченні полчища мавп. Безумовно, уява Матвія намалювала йому ціле покинуто місто, яке, судячи за безмежними розмірами, населяла ціла цивілізація, давно понурившись в безодні часу…

Будильник на мобільному телефоні перервав спостереження ілюзорного світу, повернувши Матвія до суворої реальності. У порівнянні з пережитими відчуттями він відчував себе таким знесиленим, що навіть на мить не міг наблизитися до жаданого забуття.

«Гаразд, – трохи оговтавшись, подумав він. – Може пізніше ще вийде. Все-таки цікаво, від чого залежать такі яскраві та барвисті сни? Закінчу дослідження руїн і звернуся до фахівців. Може зі мною щось не так».

Розмірковуючи над цим, Матвій змирився з втраченими можливостями й знову знайшов непорушну силу волі та потужну енергетику фізичного світу. Миттєво начеркавши план на сьогодні, він поглянув на годинник.

«Цілком пристойно для дзвінка», – вирішив він, набираючи номер подруги.

– Доброго ранку, Матвій, – почувся з трубки ніжний жіночий голос.

– Доброго ранку, Лінда. Вибач за ранній дзвінок, але така негайна справа не терпить зволікань.

– Чомусь я не здивована, – розсміялася дівчина. – Це твій фірмовий почерк. Швидко, все й одразу. Цього разу теж працюємо на випередження?

– Ні. Зараз все набагато розміреніше. Єдине, що потрібно, так це виїхати якомога раніше, а сама робота досить забарна та копітка.

– Я заінтригована, – без удаваної скромності зізналася дівчина. – Зараз просвітиш чи потрібно зустрітися?

– Ти ж знаєш, я не люблю зайвих балачок через телефон, – відповів Матвій. – Тобі з ранку зручно або будеш зайнята?

– З моєю любов'ю до професії я зайнята завжди, але для тебе я скасую всі справи. Моя робота, на жаль, не приносить очікуваних доходів, а в цьому плані ти мене ніколи не розчаровував.

– Це обнадіює, – посміхнувся Матвій. – Тим більше справа, яку я хочу тобі запропонувати, дає перспективи дуже пристойного доходу, зрозуміло, виходячи від результату. Мені під'їхати до тебе або поснідаємо в ресторані?

– Ти справді думаєш, що дівчина може відмовитися піти з тобою в ресторан? – знову розсміялася Лінда. – Пам'ятаєш хоч один випадок?

– Кого мені запрошувати окрім тебе? – здивувався Матвій. – Ти ж знаєш, я в душі відлюдник. А ось нашу дружбу дуже ціную, повір, і за неї готовий віддати багато чого.

– Та ну тебе розпорошуватися, – не без задоволення простягнула дівчина. – Куди їхати?

– Ображаєш, – бовкнув Матвій. – Я сам заїду за тобою за годину. Встигнеш зібратися?

– Звичайно. Чекаю на тебе.

Матвій підійнявся з ліжка і попрямував до шведської стінки, встановленої прямо в спальній кімнаті. Цю звичку він виробив ще зі шкільних часів, і треба зауважити, що навички, набуті завдяки цим вправам впродовж всього життя, не раз виручали його. Після п'ятнадцятихвилинного тренування він викликав таксі та попрямував до душової кімнати.

Сірий ранок огортав ще тихе місто, коли Матвій їхав в машині. За ніч небо повністю віддало землі залишки вологи, залишивши її на проїжджій частині, що трохи уповільнювало пересування.

– Перепрошую, вимкніть, будь ласка, музику, – попросив Матвій водія.

– Полюбляєте тишу? – розуміюче кивнув водій, прикручуючи гучність.

– Так. Крім того, зараз є над чим поміркувати.

Водій не смів більше відволікати, що дало Матвію можливість зосередитися на майбутній бесіді. Продумавши основні деталі розмови, він зручно розташувався на задньому сидінні авто і сконцентрував свій погляд на міському пейзажі, що мигтів за вікном. Багатоповерхові будинки потопали в зелені густо насаджених дерев і чагарників. На вулицях вже починали з'являтися перші пішоходи.

«Рано чи пізно все це перетвориться на джунглі, – міркував Матвій. – Дерева повністю захоплять свою територію, споруди зруйнуються, і стане все так, як було давним-давно до нас, сучасних людей. Дикі тварини знову повернуться сюди та будуть панувати на своїй землі. А ще через деякий час хтось, наділений інтелектом, буде досліджувати ці місця, і намагатися зрозуміти тих, хто жив тут задовго до них. Нашу природу, архітектуру, думки. Спочатку дослідники будуть захоплюватися і дивуватися, як мешканці планеті могли споруджувати такі високі й грандіозні будівлі. А трохи пізніше, можливо, виникнуть непорозуміння і посмішки від такої примітивної логіки мислення, як наша. Хоча це досить оптимістичний прогноз, цілком можливо, найбільш привабливий для нашої рідної планети. Можливо, все це буде поховано під тоннами піску і пилу, куди не зможе підібратися жоден живий організм. Або виявиться на дні океану, а наші будинки стануть притулком для небачених істот, плаваючих серед них. А з часом, можливо, все це зануриться у вікові льоди, які збережуть пам'ять про нас на багато тисячоліть. Так. Все це вже було. Є зараз. І повториться знов. Скільки разів? Швидше за все й наймудріші не знайдуть відповіді».

Автомобіль тим часом наблизився до місця призначення, і волею-неволею водієві довелося вивести свого клієнта з філософських роздумів.

– Під'їжджаємо, – обережно промовив він коротко. – Це кінцевий пункт призначення або є ще побажання?

– Є, – виходячи із задумливого стану, повідомив Матвій. – Чекайте саме тут. Хвилин за десять я спущуся зі своєю супутницею, і ви відвезете нас до ресторану «Хамелеон». Це недалеко звідси. Знаєте?

– Звичайно, – кивнув водій. – Чекатиму.

– Дякую, – кинув на ходу Матвій, виходячи з машини.

Піднявшись на третій поверх, він подзвонив у двері. Лінда не змусила себе довго очікувати, і з променистою усмішкою відчинила двері.

– Доброго ранку! Заходь, будь ласка, я майже готова.

– Шикарно виглядаєш, – цілуючи руку дівчини, протягнув Матвій. – Втім, як завжди.

– Треба ж тримати марку з таким чоловіком, як ти, – розсміялася Лінда, дещо почервонівши. – Сідай поки на канапу. Я майже готова.

Матвій трохи почекав, поки дівчина закінчить збори, після чого молоді люди спустилися до таксі, яке терпляче очікувало на своїх пасажирів.

– Отже, – промовила Лінда за п'ятнадцять хвилин, сідаючи за столик у ресторані. – Я вся палаю від нетерпіння.

– Повір, я і сам поспішаю поділитися інформацією, – запевнив Матвій, займаючи своє місце навпроти дівчини, – але давай спочатку замовимо що-небудь перекусити, тому що сьогодні ми, ймовірно, вже не зможемо нормально поїсти.

– Замовляй, звичайно, – кивнула Лінда, відсуваючи в бік меню. – Мені лише склянку апельсинового соку.

– Подвійну порцію креветок і графин свіжого апельсинового соку, – звернувся Матвій до офіціанта.

– А ти не боїшся замовляти ось так, без попередження, – з побоюванням запитала Лінда. – Я не хочу бачити тебе таким, як минулого разу.

– Дякую за нагадування, Лінда. Я тут частий гість, і вони знають про мої кулінарні вподобання. Все, що я замовляю, приправляють лише сіллю, без жодних приправ, тому проблем не виникне.

– Це добре, – з полегшенням вимовила вона. – Ти відтоді так і не звертався до лікарів?

– Усі кажуть одне й те саме: або ліки, або виключення тих продуктів, на які у мене алергія. Продукти я виключив, а ось проти сезонної алергії не рятує нічого, навіть ліки.

Лінда задумалася.

– Шкода, звичайно. Стільки корисних продуктів довелося виключити з раціону.

– Коли згадуєш про приступи, не так вже й шкода, – відповів Матвій й посміхнувся. – Але не будемо про сумне, адже ми не для цього сюди приїхали.

– Так, вибач, просто згадала наш минулий похід в ресторан.

– Так, згадувати сумно, – задумливо мовив Матвій. – Але перейдемо до справи. Надійшло замовлення на дослідження стародавніх споруд у Південній Америці. Не викликає сумнівів, що це не природні творіння. Безумовно їх зводили розумні істоти. Звідси й виникають завдання. По-перше, і найнеобхідніше – дізнатися їх справжній вік. Коли саме вони були побудовані? Для цього ти мені, власне, і потрібна. По-друге – визначити їх призначення, а також спробувати з'ясувати технологію побудови. Тут я вже буду працювати сам, хоча не виключаю, що твій ясний розум і в цьому питанні може надати неоціненну допомогу.

– Південна Америка… – задумливо пробубоніла дівчина, дивлячись в простір, немов згадуючи щось. – Південна Америка…

– Щось бентежить? – насторожився Матвій. – Благаю, скажи, що згодна! Ти мені вкрай потрібна в цій експедиції!

– Бентежить?! – пожвавилася Лінда. – Так це ж мрія будь-якого археолога. Ти ж сам прекрасно знаєш, скільки таємниць зберігає ця загадкова земля.

– Це вірно, – погодився Матвій. – І щоб розгадати їх, доведеться тісно спілкуватися з місцевими племенами, яких до сих пір не зламала цивілізація.

– Не страшно? – загадково посміхнулася дівчина, пильно дивлячись в очі друга.

– Ти про що? – не зрозумів Матвій. – Ти що, не знаєш мене?

– Тебе-то я знаю дуже добре і впевнена, що ти не боїшся ні смерті, ні тортури. А ось те, що добре знаєш перекази Південної Америки, не впевнена. Там є речі страшніші за смерть.

– З цього місця докладніше, будь ласка, – смакуючи нові випробування, попросив Матвій.

– Добре. Ти цілком стійкий хлопець. Впевнена, впораєшся. Ти чув що-небудь про професора археології Матвієнко?

– Так він навіть книгу видав, якщо не помиляюся, – трохи поміркувавши, відповів Матвій. – Поважний вчений.

– Це вірно, – відповіла Лінда. – Але, крім усього іншого, він був моїм наставником.

З цими словами Лінда нахилилася над столиком і заговорила тихіше.

– Одного разу ввечері він подзвонив і попросив приїхати, – дівчина схилилася ще нижче. – Те, що я почула з його уст, було вище мого розуміння, проте не довіряти йому не було жодної причини. Міжнародна група під його керівництвом перебувала в Перу. Там вони збирали підтвердження усяких легенд та сказань. Якось увечері один з місцевих шаманів показав невідому йому рослину, і проказав, щоб Іван Григорович роздягнувся і повністю нею натерся. Після цього він відправив його гуляти в ліс, пробасивши нагострити вуха та тримати очі відкритими. Результат вражав, – простягнула Лінда, округлюючи очі. – Стемніло швидко, однак він продовжував бачити все, причому набагато краще, ніж при денному світлі. Сік рослини заколисав його раціональний розум, загостривши всі почуття, змушуючи відчувати себе диким звіром. Він казав, що це не можна порівняти ні з якими задоволеннями нашого фізичного світу. Ця рослина надавала йому стільки життєвої сили та енергії, що дозволяла ділитися нею з усім оточуючим. Він вже не відчував себе індивідом, а відчував невід'ємною частиною цього світу. Іван Григорович казав, що явно бачив енергетичні потоки, що протікають крізь нього, – дівчина зробила паузу, щоб підкреслити ефект сказаного, і знову продовжила свою розповідь. – За деякий час до нього підійшов індіанець і попросив допомогти наловити риби для дітей. Вони вирушили разом до річки. Іван Григорович казав, що риба сама припливла до нього, але взявши її в руки, він заплакав, бо відчув неймовірну з нею спорідненість, після чого відпустив.

Матвій замислився. Ця розповідь дуже нагадувала йому сьогоднішній сон.

– Схоже на дію психотропного зілля, – повідомив він Лінді. – Я чув про них і те, що вони дуже поширені серед шаманів. Дякую за цінні відомості. Нашу поїздку доведеться трохи відкласти. Я повинен зустрітися з твоїм наставником. Це допоможе заощадити нам деякий час.

– А ось цього зробити не вдасться, – резюмувала Лінда, відкинувшись на спинку стільця. – Через місяць після нашої зустрічі він поїхав на Тибет паломником. Пройшло понад двох років, але відтоді про нього ніхто не чув.

– Зрозуміло. Тобто ти переживаєш, що я теж поїду паломником? – посміхнувся Матвій.

– Це не привід для іронії, – з докором поглянула на нього Лінда. – Люди цілком змінюються, повертаючись звідти.

– Дякую тобі, – так само серйозно відповів Матвій. – Це дійсно цінні відомості, і дуже шкода, що ми не зможемо зустрітися з твоїм наставником. А тепер до справи. Ти згодна поїхати?

– Питаєш! – радісно видихнула Лінда. – Їду неодмінно.

– Це просто чудово, – засяяв Матвій, і, за прикладом подруги, зручно відкинувся на спинку крісла. – Скільки часу тобі потрібно, що б закінчити справи?

– Думаю, небагато. У мене зараз дуже хороший асистент, і поки я не бачу справ, які він не потягне.

– Чудово, – зрадів Матвій. – Отже, нам потрібні твої прилади. Я переживаю, що ми не встигнемо зібрати всі необхідні документи для їх транспортування до Південної Америки, тому що я налаштований на виїзд завтра, максимум післязавтра.

– Якщо дуже захотіти, – заперечила дівчина, – можна вирішити цю задачу. Це все, що від мене вимагається?

– Це основне, – задоволено кивнув Матвій. – Тепер скажи мені, яка їх приблизна вага. Від цього залежить, чи ми візьмемо їх з собою, чи відправимо вантажним літаком.

– Вони не надто важкі, – відповіла Лінда. – Здебільшого це реактиви. У мене є свої методи роботи. А скільки, до речі, нас буде в команді?

– Це друге і дуже важливе питання, – відповів Матвій, – рішення якого цілком залежить від тебе. На першій стадії я трохи допоможу тобі, і ми зможемо працювати разом, визначаючи вік будівель. Але згодом ми змушені будемо розділитися, тому що для визначення технології зведення будівель я буду змушений, як вже казав, заглибитися в джунглі. Ти ж залишишся на самоті. А цього я не хочу. Тому вибери, будь ласка, собі будь-якого помічника, якого вважатимеш за потрібне.

– Ризикуєш взагалі залишитися без команди, – надула губки Лінда, демонстративно схрестивши руки на грудях. – Зробимо необхідний аналіз і підемо, куди скажеш, удвох. Що я, по-твоєму, тягарем буду?

– Вибач мені за прямоту, – заперечив Матвій, – тягар – це не зовсім правильне слово. Повір, я був в ситуаціях, де міг вижити тільки один. Будь зі мною напарник навіть мого рівня підготовки, ми б залишилися там на віки. І таких ситуацій було декілька. Саме тому я одинак. У мене мало навичок колективної роботи.

– Зрозуміло, – зовсім поникнувши, простягнула дівчина. – Якщо чесно, я навіть не уявляю, кому могла б довіряти так само, як тобі. Ось і виходить, що брати мені нема кого.

– Гаразд, не будемо занепадати духом, – бадьоро заявив Матвій. – Трохи змінимо наш план. Їдемо вдвох. Проводимо огляд місцевості. Визначаємо вік. Скільки, до речі, це займе часу?

– Сказати напевно не можна, – пожвавилася Лінда. – Дуже багато факторів можуть вплинути на аналіз. Крім хімічних досліджень, потрібно буде звертати увагу на написи, письмена. Також потрібно буде вивчити кліматичні умови тієї місцевості в різні часові відрізки…

– Це можливо? – здивовано перебив її Матвій.

– Наука не стоїть на місці, – з виглядом знавця промовила дівчина. – Це не тільки можливо, але навіть не представляє особливих труднощів. Однак знадобиться ретельний візуальний огляд і копіткий аналіз усіх отриманих зразків. Будь-яка дрібниця може набути вирішального значення. Якщо взяти середні терміни подібних робіт, то тижні за три ми вдвох впораємося.

– Чудово, – натхненно підхопив Матвій. – А я в той самий час буду оглядати околиці, і налагоджувати необхідні контакти. Тут, як ти кажеш, також може бути важлива кожна дрібниця, а яка саме, можна відразу і не зрозуміти. Отже, їдемо вдвох. Я займаюся квитками та екіпіровкою, а ти – підготовкою обладнання та дозволом на його транспортування. Увечері я тобі зателефоную для обговорення та коригування подальших планів.

– Мені знадобиться трохи готівки для придбання деяких реактивів і оформлення робочої візи на вивезення обладнання. Як ми будемо їхати, до речі? Це необхідно знати для отримання документів.

– Орієнтовно наш маршрут пройде через Португалію, куди ми післязавтра вилетимо літаком, – повідомив Матвій. – Звідти на кораблі вирушимо до Бразилії, а там не складе труднощів заглибитися в материк.

– О!.. – з неприхованим задоволенням простягла Лінда. – Це просто чудово! Круїз через Атлантичний океан – мрія, а не подорож. Але ж це дуже коштовно, та й час втратимо. Чому саме так?

– Ти ж знаєш, що іспанським я володію досить непогано, і велика частина населення Південної Америки говорить на його діалектах. Поки ми будемо мандрувати, я зможу вивчити три, а може й чотири основних. Шум хвиль створює відмінну атмосферу для навчання, ну, і для відпочинку теж. Я недавно закінчив одну справу і планував відпочити, але від таких пропозицій, як би це сказати, не відмовляються. Тим більше що ця подорож і по твоїй частині теж.

– Дякую, Матвій, – відповіла Лінда, з теплотою дивлячись на чоловіка, який сидів навпроти неї. – Шанс з'їздити туди мені може ніколи й не випасти. Це дійсно важлива для мене поїздка, яка надасть досить багато матеріалу для моєї подальшої роботи.

– Я сподіваюся, ти розумієш, що всі наші результати закриті для наукової спільноти, – серйозно подивившись в очі дівчини, повідомив Матвій. – Це приватне доручення, і замовник платить величезні гроші саме за те, щоб результати не потрапили до рук громадськості.

– Звичайно, – спокійно відповіла Лінда. – Але результати та висновки можуть побічно стати мені в пригоді в інших дослідженнях. Я не буду згадувати про цю експедицію.

– Дуже добре, – заспокоївся Матвій. – Приємно, коли робота приносить не тільки гроші, але і задоволення. Хіба ні?

– Безумовно, – погодилася Лінда. – Інакше твоя професія не має сенсу. Крім того, якщо ти не захоплений, то навряд чи зможеш підкорити вершини.

– Згоден, – кивнув Матвій. – Тепер, коли всі робочі моменти ми обговорили, можна зосередитися на їжі. Дуже люблю, як тут готують креветки. Їх не варять, а лише трішки обсмажують, завдяки чому вони залишаються такими ніжними. До речі, я теж так роблю.

– Раніше не міг повідомити?! – посміхнулася Лінда. – Тепер і мені хочеться їх скуштувати! Можна я поцуплю парочку з твоєї тарілки, а то в мене аж слинка потекла.

– Бери, звичайно, – мовляв Матвій і посунув тарілку подрузі.

Дівчина озирнулась по сторонах, і, переконавшись в тому, що на них ніхто не дивиться, двома пальцями взяла креветку. Відкусивши шматочок, вона прикрила від задоволення очі, і почала повільно куштувати.

– Це просто чудово! – протягнула вона. – І ти вмієш так готувати?

– Все геніальне просто, – відповів Матвій. – Я не знавець кулінарних шедеврів, тому готую найпростіші страви. Ось вони й виходять дійсно смачними.

– Нічого подібного навіть не пробувала. Якщо доведеться, покажеш, як приготувати таку смакоту. Обов'язково включу це блюдо до свого раціону.

– Давай замовлю тобі, – запропонував Матвій. – Ти ж бачила, вони швидко готуються.

– Дякую, Матвій. Я візьму ще одну, і досить. Нумо закругляймося, а то сьогодні дійсно багато роботи. Поки справи передам, потім документами займуся на обладнання. Це не так просто.

– Згоден, – відповів він, закінчуючи зі своєю порцією. – Тобі викликати таксі?

– Ні. Звідси недалеко до моєї роботи. Спочатку я заскочу до лабораторії, і вже звідти викличу машину.

– Добре, ходімо, я трохи проведу тебе, – встаючи з-за столика, відповів Матвій.

Розплатившись і подякувавши офіціантові, вони вийшли з гостинного закладу на вулицю, яка пожвавилася на очах. Друзі попрощалися, і Матвій вирішив трохи пройтися пішки, оскільки до розмови з Андрієм він не міг вживати ніяких дій. Хмари давно розсіялися і яскраво сяяло сонце, зовсім не залишивши слідів дощу на тротуарі. Не встигши пройти й сотні кроків, Матвій почув телефонний дзвінок.

– Добрий день, – пролунав у трубці захеканий голос друга. – Цілий ранок мотався. Познайомився з довіреною особою нашого клієнта, містером Ламбертом.

– Як все пройшло? – поцікавився Матвій.

– Не повіриш. Його українська виявилася не на багато краще за мою англійську. Але ми розібралися. Підсумок – гроші на твоїх рахунках. Перевір, будь ласка, надходження коштів і відразу передзвони мені, якщо виникнуть проблеми.

– Звичайно, зараз перевірю. Часу у нас дуже мало.

– У нас? – здивувався Андрій. – Ти казав, що моя місія закінчується після фінансових питань.

– Так, вибач, – погодився Матвій. – Все вірно. Думаю, що проблем не повинно виникнути. Щойно зустрічався з професором, і вона погодилася бути в складі групи. Я, звичайно, на це і розраховував, але потрібно було бачити, з яким задоволенням вона це зробила.

– Хіба можна відмовитися від такої прибуткової пропозиції? – засміявся Андрій.

– Ти не розумієш, – заперечив Матвій. – Про фінансовий бік питання ми навіть не говорили. Проте очі у неї загорілися по-справжньому. Вона дійсно зацікавилася цією поїздкою. Та ще й такі речі розповіла мені про Південну Америку, у будь-якого волосся дибки встануть.

– Вибач, – перебив Андрій. – Думаю, це не телефонна розмова. Може, заїдеш до мене, поспілкуємося. Ти, до речі, обіцяв мене з нею познайомити.

– Авжеж – заскочу обов'язково. Якщо вийде, то разом із Ліндою.

– Ось це інша розмова. Буду чекати вас у себе. Тепер ми не скоро побачимося, хотілось би спокійно посидіти, поспілкуватися.

– Домовилися, – погодився Матвій. – Чекаю на зустріч.

Після сприятливих новин про фінансову сторону питання Матвій приступив до приготування. Йому не раз доводилося збиратися в подібного роду поїздки, тому все йшло по накатаній. Він відвідав декілька магазинів, і в його розпорядженні опинився цілком пристойний арсенал туристичних пристосувань: від маленьких карабінів до сигнальних ракет, на які не поширювалася заборона до перевозу. Вінцем його спорядження став комплект ножів, які в разі потреби можна було використовувати для самооборони. Матвій майстерно володів цим видом зброї, тому в походах ніколи не втрачав можливості приховати цю смертоносну іграшку в спеціальній литковій пов'язці. Також він приділив особливу увагу розмовникам з вивчення діалектів південноамериканських племен. Зрозуміло, в доступному продажі практично неможливо знайти подібного роду літературу, проте в цьому питанні йому допомогла Лінда, забезпечивши цілком пристойним запасом посібників з вивчення діалектів країн Перу і Чилі, які становили основу для мапудунгунськіх і кечуанськіх наріч та говірок. Ці родинні іспанській мові діалекти вимагали скрупульозної підготовки, чим Матвій і збирався зайнятися під час перетину Атлантичного океану. Він мав намір поповнити відсутній словниковий запас вже на місці при зустрічі з працюючими там експедиційними групами.

Тепер залишалося зайнятися квитками. До вечора Матвій підвіз паспорта приятелеві з туристичної фірми, повідомив склад групи та бажаний маршрут і, подякувавши за терміновість, відправився додому.

«Поки все складається досить гладко, – сідаючи у своєму улюбленому кріслі, думав він. – Але найважливіша частина підготовки лежить на Лінді. Вона запевнила, що все в нормі, але перетнути кілька країн – це не так просто».

Втім, вирішивши довіритися професіоналу, він прогнав тривогу і заснув міцним, здоровим сном. У цю ніч барвисті мрії не турбували його, і на ранок Матвій прокинувся бадьорим і повним сил. Приділивши належну увагу ранковим тренуванням, він в першу чергу вирішив зателефонувати Лінді.

– Доброго ранку, – почав Матвій. – Вибач, що відволікаю але, відверто кажучи, трохи хвилююся з приводу дозволу на перевезення обладнання. Ти впевнена, що я не зможу допомогти?

– Цілком впевнена, – підтвердила Лінда. – Все, що від мене залежало, я зробила. В обід документи будуть у мене, і якщо наш маршрут не зміниться, то проблем не виникне.

– Будемо сподіватися, що з квитками теж нас не підведуть, – відповів він. – Якщо у тебе майже все готово, запрошую тебе на вечерю до мого приятеля. Заодно обговоримо наші подальші дії.

– Добре, – погодилася Лінда. – А при ньому можна згадувати нашу поїздку, адже ти говорив, що вона є конфіденційною.

– Все вірно, – підтвердив Матвій. – Але замовники вийшли на мене саме через Андрія, і він безпосередньо допомагатиме нам з питаннями, які можна вирішувати дистанційно.

– Зрозуміло. Звичайно, я з задоволенням. На який час призначена зустріч?

– Андрій не обмежував нас у часі. Свої справи я вже зробив, так що кажи, коли тобі буде зручно?

– Заїжджай о шостій, – трохи подумавши, відповіла Лінда. – Мені не знадобиться багато часу.

– Зрозумів, – коротко відповів Матвій. – Чекай.

О пів на сьому вечора друзі стояли біля воріт маєтку, смакуючи приємну бесіду зі смачною вечерею. Двері будинку відчинилися, і на порозі з'явився господар, який, широко посміхаючись, поспішив їм на зустріч.

– Доброго вечора, – привітався Андрій до своїх гостей.

– Доброго, – відповів Матвій, потискуючи руку друга. – Дозволь представити тобі професора археології, мою давню знайому, а тепер і компаньйона, пані Лінду Чижевську.

– Рада знайомству, – привітно усміхнулася дівчина.

– От вже не думав, що звання професора вручають відразу після закінчення інституту! – витончено пожартував Андрій. – До того ж, не уявляв, що археологія і краса можуть якимось чином поєднуватися в одній людині.

Лінда зніяковіло посміхнулася, а на її щоках спалахнув рум'янець.

– Дякую за комплімент, але звання професора я отримала рівно через дев'ять років після закінчення аспірантури. Я всього на три роки молодша за Матвія.

– Це вражає! – вигукнув Андрій. – Ніколи б не сказав. Виглядаєте приголомшливо. І, до речі кажучи, отримати професора в такі короткі терміни велика рідкість. Чи я помиляюсь?

– Буває й швидше. Все залежить від результатів, ну й необхідно везіння. Однак якщо поставити собі за мету і слідувати їй, то обов'язково досягнеш бажаного. У світі немає нічого неможливого.

– Вибачте мені, будь ласка, – раптом схаменувся Андрій, – проходьте у будинок, а то тримаю вас на порозі. Але думаю, що це можна пробачити – тут би збентежився будь-який чоловік.

– Пройдемо, не переживай, – допомагаючи зняти куртку Лінді, відповів Матвій. – Така затишна домашня атмосфера так і кличе до себе. До того ж пахне досить смачно.

– Так, я замовив відмінну піцу. Її щойно привезли. Колись я допомагав відкривати піцерію своєму приятелеві, тому мені привозять найсмачнішу і найсвіжішу, прямо з печі, так би мовити. Сідайте на тахту біля каміна.

– Ось що люблю в приватних будинках – так це каміни, – дивлячись на вогонь, промовив Матвій. – Ти ж знаєш про мою пристрасть.

– А чому ти у своїй квартирі не зробиш? – поцікавилася Лінда. – Я чула, зараз є біокаміни, і не потрібно ніяких витяжок.

– Є і біо, і електрокаміни, – погодився Матвій. – Але енергію живого вогню не замінить ніщо. Коли дрова потріскують у вогнищі, я відчуваю незвичайне, ні з чим не зрівняне умиротворене відчуття.

– Так-так, я знаю твою пристрасть до вогню, тому й розпалив його перед вашим приходом, – кивнув Андрій, розкладаючи піцу своїм гостям. – Як просуваються збори?

– Спорядження готове, – відповів Матвій, – квитки скоро будуть у мене на руках. Лінда займалася оформленням документів на транспортування обладнання. Поки все йде, як по маслу.

– Коли маєш справу з тобою, завжди все йде гладко, – посміхнулася дівчина.

– Головне мати чіткий та непохитний намір, – додавши голосу театральності, заявив Матвій. – Чи не ти мені про це говорила?

Дівчина кивнула.

– Абсолютно вірно. І над цим питанням, до речі, працює ряд вчених зі світовими іменами. Не всі результати стають надбанням громадськості, але навіть тих небагатьох, які оприлюднюють, вистачає для того, щоб приймати це за істину.

– Дуже цікаво ви розповідаєте, – приєднався до розмови Андрій. – Обов'язково буду експериментувати. Але давайте, все ж, трохи обговоримо нашу експедицію. Введіть мене в курс справи, адже мені потрібно буде ще зустрічатися з містером Ламбертом і давати непрямі звіти.

– Не питання, – відповів Матвій, насолоджуючись гарячою піцою. – З квитками все вийшло просто чудово, правда, довелося трохи переплатити, але, з огляду на наші можливості, вірніше, можливості нашого клієнта, ми можемо собі це дозволити. Отже, завтра опівдні ми вилітаємо до Португалії. З собою беремо тільки апаратуру Лінди. У Португалії проведемо ніч, і післязавтра вранці вирушаємо на лайнері до Бразилії. Звичайно, це не найзручніший маршрут, простіше і швидше було б доплисти до Венесуели, але на це є причини. По-перше, Венесуела не межує з Перу, а кінцевий об'єкт, як ми знаємо, розташований саме там. Прямуючи через Бразилію, нам доведеться перетнути тільки один кордон, а це набагато зручніше. По-друге, в Бразилії знаходиться група фахівців, поміж яких один мій добрий знайомий. Було б нерозумно не відвідати його і не розпитати про тонкощі проживання корінних жителів, оскільки основний упор буде зроблено на знайомстві та спілкуванні з ними. Вся основна апаратура полетить вантажним рейсом і чекатиме нас у Перу. Тепер готовий відповідати на питання.

– Після такої вичерпної доповіді навряд чи можуть виникнути питання, – вимовив Андрій. – У всякому разі, мені все зрозуміло, а вам Лінда.

– Пропоную перейти на «ти», – запропонувала дівчина, посміхнувшись. – Думаю, так буде зручніше.

– Із задоволенням, – погодився Андрій.

– Що стосується поїздки, – продовжувала Лінда, – маршрут більше схожий на прогулянковий, ніж на діловий. Хоча, зізнатися, я давно мріяла про подорож на кораблі.

– Ти абсолютно права, – погодився Матвій. – Але річ у тім, що я недавно закінчив серйозну роботу і планував трохи відпочити, а це замовлення внесло корективи в мої плани. По-перше, віно дуже цікаве з фінансової сторони, по-друге, представляє особистий інтерес для мене. Це навіть не робота, а швидше, захоплення. Тепер рахуємо час. Летіти відразу до Перу ми б не стали через необхідність відвідати експедиційну команду в Бразилії. Прямих рейсів до Бразилії чекати дуже довго, отже потрібно було б вилітати з Португалії. З урахуванням ночівлі це два дні. У Бразилії ми також провели б близько двох днів. Переїзд до Перу займає три дні. Разом сім. Тепер візьмемо наш маршрут. Все те ж саме, тільки замість того, щоб летіти до Бразилії, ми попливемо. Це продовжить нашу подорож на п'ять днів. Тобто в підсумку дванадцять. У порівнянні з загальним строком поїздки це дрібниця. Окрім того, в дорозі я зможу розширити свої знання місцевим діалектам і відпочити, до речі, перед складною справою дуже корисно. Ось і всі мої міркування.

– Твоя розсудливість як завжди на висоті, – урочисто проголосила Лінда. – І, як я вже казала, мені подобається такий маршрут.

Голосно розмовляти не мало ніякого сенсу, оскільки в будинку панувала надзвичайна тиша, і лише легке потріскування дров в каміні заповнювало навколишній простір.

– Дякую, Матвій, – встаючи з тахти, промовив Андрій. – Тепер все зрозуміло. Пропоную відзначити майбутню поїздку келихом шампанського.

– Ти ж знаєш, я не п'ю спиртних напоїв, – відповів Матвій. – Але, оскільки кожен обряд має свій сенс, від стаканчика соку не відмовлюся. Цікаво, для чого стикаються келихами?

– Відверто кажучи, не замислювалася над цим, – відповіла дівчина. – Але якщо поміркувати, що при цьому відбувається, то на думку спадає дзвін. Дзвін келихів. У будь-якій культурі присутній дзвін або якихось предметів, або той же дзвін у храмах. Цей звук надає дуже потужну сприятливу дію.

– Можливо, ти права, – погодився Матвій. – Було б цікаво вивчити інформацію про вплив звуку на навколишній простір. Після повернення цим і займуся.

– Сік так сік, – вносячи тацю з графином, промовив Андрій. – А тобі, Лінда?

– Я підтримаю Матвія, – відповіла дівчина.

– Тоді ви не залишаєте мені вибору, – розливаючи по келихах прохолодний напій, мовив Андрій. – Доповнімо тріск дров у каміні дзвоном наших келихів, і нехай він принесе вашій експедиції успіх і удачу.

3

Дивовижної краси морський лайнер величаво та повільно перетинав води Атлантичного океану, маючи на своєму борту понад тисячу пасажирів. Тиха гладь простягалася на багато кілометрів навколо, проте багатьох це абсолютно не цікавило. Здебільшого пасажири поводилися так, ніби перебували в розважальному закладі на суші, позбавляючи себе елементарного задоволення від спостереження за нібито зачарованою водною стихією.

Йшов третій день подорожі, і багато хто вже кинули цінувати те, що Матвій не проміняв би ні на які досягнення сучасних розважальних нововведень, якими корабель був забезпечений повною мірою. Однак були й такі, які поділяли його інтереси та весь вільний час проводили в зручних шезлонгах на верхній палубі, з якої відкривався панорамний вид на простори океану. День підходив до свого завершення і величезний диск вогняно-червоного кольору незабаром повинен був торкнутися своїм краєм горизонту. Такі моменти Матвій не пропускав ніколи, через можливість помилуватися польотом нашої рідної планети.

«Під час світанку і заходу, можна воістину спостерігати міць всесвіту, – розмірковував Матвій. – Планета мчить з величезною швидкістю навколо сонця, а ми не можемо цього помітити лише тому, що немає відповідного орієнтиру. Наскільки ж все змінюється, коли він з'являється. Коли сонце наближається до небокраю – можна сконцентруватися саме на цьому неймовірному шляху нашої планети. Як шкода, що такі моменти можливо спостерігати тільки два рази на добу. А для жителів мегаполісів вони взагалі практично не доступні. До того ж, більшість людей занурені в ілюзорні проблеми, які вони самі собі вигадали. А варто лише відволіктися, подивитися навколо, і можна любуватися навколишнім світом. Відчувати його силу. Його могутність… Господарі землі… ну і нісенітниці нам вкладають в наші незміцнілі розуми. Хто ми такі? Просто піщинки. Хоча деякі вже починають це розуміти. Я ж не один тут сиджу. І хоча здебільшого це люди похилого віку, яка різниця. Головне, що я не самотній у своїх подумах».

Хоча промені вже не висвітлювали палубу, його м'яке світло цілком дозволяло читати, і Матвій знову взяв у руки словник, який відклав на час милування сходом сонця. Півгодини потому вдивлятися в книгу все ж таки стало важко, і він вирішив провідати Лінду. У каюті дівчини не виявилося, і Матвій попрямував до плавального басейну, де вона полюбляла проводити вечірні години. Басейн теж знаходився на верхній палубі, звідки нещодавно спустився Матвій, але тільки на кормі судна, і щоб дістатися туди, йому знадобилося не менше п'ятнадцяти хвилин. З наближенням стали чутні сплески води й захоплені крики відпочивальників. В цей час нестачі у відвідувачах не було, як, втім, і в інших розважальних місцях.

Оскільки басейн знаходився на відкритій палубі, а прохолодний океанський нічний циклон огорнув судно своєї прохолодою, багато туристів воліли ніжитися в теплій воді. Матвій не відразу помітив Лінду і тому вирішив присісти біля барної стійки неподалік. Замовивши склянку апельсинового соку, він почав спостерігати за відвідувачами, намагаючись відшукати подругу. Незабаром він помітив, що дівчина виходить з басейну. Лінда теж побачила Матвія і, накинувши на себе рушник, попрямувала до нього.

– Доброго вечора, – почув він радісний голос. – Кого шукаєш?

– Доброго вечора, Лінда, – встаючи зі стільця, відповів Матвій. – Кого мені шукати, крім тебе? Сідай. Ти у відмінній формі.

– Дякую за комплімент, – посміхнулася Лінда, і присунула до себе коктейль, запропонований барменом. – Все сподіваюся і тебе побачити в басейні без майки, але ти не відривається від своїх словників. Може, зараз?

– Не хочу пригортати до себе уваги, – пожартував Матвій, – до того ж не дуже полюбляю басейни. А ось в океан пірнув би прямо зараз, якби пасажирам надавали таку можливість.

– Те, що залучиш увагу, це правда, особливо жіночу, – Лінда посміхнулася, багатозначно піднявши брову. – Твоє безтурботне вивчення діалектів на палубі припиниться через численних прихильниць. Дивись, скільки красивих дівчат купається.

Лінда обвела очима територію басейну, одночасно потягуючи коктейль через трубочку.

– Якщо ти будеш поруч зі мною, ніхто не наважиться скласти тобі конкуренцію, – підтримав словесну гру Матвій і за прикладом подруги повів бровою.

– Як можна цілими днями просиджувати на палубі, коли є можливість так здорово відпочити перед серйозною роботою. Тобі не завадило б познайомитися з ким-небудь. Гарне спілкування в новій компанії, зміна обставин дуже продуктивно впливають на освітній процес.

– Згоден, – відповів Матвій. – Так і зроблю.

– Невже! – радісно вигукнула Лінда. – Тоді підемо купатися?

– Ні, я пас. Зате, нещодавно заходив у казино і бачив там столи для покеру. Гадаю, можна трохи пограти.

– Як на мене, досить нудне заняття, – засмутилася Лінда. – Краще б покупалися.

– Дивлячись як грати і які завдання ставити, – заперечив Матвій.

– А які можна ставити завдання? – здивувалася дівчина. – Виграти та піти з казино з грошима.

– Не кажи, – простягнув Матвій. – Ти ж граєш не з роботом, а з живими людьми. З хорошою картою легко виграти, а ось обіграти противника, коли у тебе слабка карта – це зовсім інша справа. Для цього потрібно навчитися відчувати опонента, передбачити хід його думок. Ось де починається цікава гра.

– Може, ти й правий, але це безумовно не для мене. Давай ще трохи посидимо, і я піду до себе. Теж хочу перегорнути деякі записи, а на шляху до каюти насолодитися зоряним небом.

– Твоя правда, – погодився Матвій. – Тут досить сильне освітлення і зірок майже не видно, хоча в цих широтах вони дуже яскраві.

– Справа не в широтах, а, як ти правильно зауважив, в освітленні. У великих містах навіть вночі занадто багато світла, тому зірки не проглядаються так добре. А ось те, що тут можна бачити інші сузір'я, – це цікаво.

– Згоден. Так приємно спостерігати. У такі моменти починаєш замислюватися про речі, про які в повсякденному житті ніколи б не згадав.

– Так, я помітила, що ти іноді поринаєш в якийсь своєрідний стан. Я не вважаю себе великим експертом в цій галузі, але читала, що людський мозок може працювати на різних частотах. За словами дослідників, їх чотири: альфа, бета, тета і дельта. Бета-частоту, наприклад, характеризує готовність до свідомого мислення, альфа-частота – стан легкого розслаблення, тета-частота відповідає за творче натхнення і дельта-частота відкриває загострене сприйняття.

– Я теж читав про це, але глибоко в інформацію не поринав, – зізнався Матвій.

– Так ось, – продовжувала Лінда, – я вважаю, що коли ти спостерігаєш за природними явищами, твій мозок переходить на тета-частоти, що властиво далеко не всім. Саме у ці моменти й відбувається отримання інформації, яку при звичайному стані отримати неможливо.

Матвій замислився. Він згадав про свої барвисті сновидіння і намір вивчити це питання більш детально.

– Лінда! – вигукнув він. – Тобі ціни немає. Ти не повіриш, але саме це питання мене дуже сильно цікавило, тільки я не знав, в якій області шукати. А ти відкрила цю завісу. Щиро дякую, подруго. Після нашої експедиції присвячу цьому час. Надто часто у мене буває такий стан.

– Ось бачиш, як добре, – посміхнулася Лінда. – Ніколи не знаєш, звідки прийде потрібна тобі інформація.

– Це точно, – відставляючи порожню склянку, відповів Матвій. – Перед сном про це поміркую.

– Пізно вже. Хотіла лягти раніше, у мене на завтра заплановано кілька справ, а ти можеш йти розважатися до свого казино.

Дівчина встала з-за барної стійки та, поцілувавши Матвія в щоку, попрямувала до виходу.

Матвій не відразу пішов до казино, а вирішив спершу вийти на відкриту неосвітлену палубу і подивитися на небо. З сузір'їв Південної півкулі він пам'ятав тільки сузір'я Скорпіона, тому що за гороскопом сам був Скорпіоном. Маючи приблизну уяву про те, як воно виглядає, Матвій витратив близько десяти хвилин на його пошуки. Не виявивши нічого, що хоча б віддалено нагадувало картинку з книги, він залишив цей задум і продовжив свій шлях до грального закладу.

«Трохи пограю і знову повернуся сюди, – подумав він, прискорюючи крок. – Потрібно буде хоча б вивчити назви і розташування сузір'їв, ніколи не знаєш, що може стати в нагоді».

З цими думками Матвій увійшов у казино. Яскраве світло перервало мрійливі роздуми, витіснивши їх передчуттям цікавої гри. Пройшовши повз столиків з рулеткою, він попрямував до покерних столів, за одним з яких йшла жвава гра. П'ять гравців розігрували черговий кін, в той час як чотири місця залишалися вільними.

– Ви дозволите, панове, приєднатися до вашої гри? – звернувся Матвій до учасників, обвівши їх швидкоплинним поглядом.

Всі гравці за столом, включаючи круп'є, оцінюючи подивилися на незнайомця.

– Що поганого в порожньому місці? – раптом, звернувся до гравців літній джентльмен. – Упевнений, молодий чоловіче, що ви складете нам добру компанію. Я вважаю, заперечувати немає причин.

Оскільки, всі інші мовчали, Матвій сіл на вільне місце та обміняв у круп'є на фішки п'ятсот доларів.

– Це все, що я можу сьогодні собі дозволити, – звернувся він до гравців. – Якщо програю – докуповувати не буду.

– Ми запам'ятаємо ваше обіцянку, – кинув на нього недружній погляд худорлявий чоловік.

Цей погляд. Холодний, пронизливий, липкий. Він немов розсікав наскрізь, проникаючи всередину. Будь-який інший не витримав би цього в'їдливого погляду, але тільки не Матвій. Приємний холодок пробіг уздовж його спини. Він прекрасно знав це відчуття, і воно йому подобалося. Воно з'являлося в моменти небезпеки, і змушувало мобілізувати невідомі сили, які спонукали до божевільних вчинків, і не раз зберігали його життя й гідність. Зі спокійною впевненістю він дивився на опонента, і той засовався на стільці. Щоб не видати свого сум’яття, вимушено просичав:

– Що ж, будемо раді перевірити вашу фортуну. Моє прізвище Черишев. Можливо, чули коли-небудь про мене?

– Не доводилося, містер Черишев, – спокійно промовив Матвій. – Я розумію, що ставлю себе в невигідні умови, і, з усім тим, як і пообіцяв, докуповувати не буду. Просто потрібно звікувати час, і сподіваюся, ви люб'язно допоможете мені в цьому.

– Як я можу до вас звертатися? – поцікавився круп'є у нового гравця.

– Матвій, – коротко кинув він йому.

Більше до Матвія ніхто не звертався, і він вдався до аналізу сидячих поруч із ним супротивників. Круп'є продовжив роздачу. Гральний стіл мав овальну форму, і круп'є стояв з торцевого боку. Троє гравців сиділи навпроти Матвія, двоє – на одній з ним стороні. Окрім літнього джентльмена і Черишева, його опонентами виявилися двоє міцних хлопців у бейсболках зі шведськими іменами Карл і Олоф і один зовсім юний хлопець, якому на вигляд ледь виповнилося вісімнадцять років. Він назвався Мануелем.

У перші десять роздач Матвій спокійно вигравав та програвав невеликі суми, здебільшого приділяючи час аналізу супротивників. Карл і Олоф грали разом, і навіть не приховували цього. За їх виглядом можна було сказати, що вони завзяті гравці й займалися своєю справою цілком серйозно. Літній джентльмен просто хотів добре провести час, дістаючи з гаманця все нові й нові купюри. За розрахунком Матвія, тільки при ньому він програв півтори тисячі доларів. Чоловік сидів похмурий, як дощова хмара, проте вперто продовжував докуповувати фішки. Молодий чоловік з красивим португальським ім'ям Мануель, попри свій юний вік, прекрасно контролював емоції, не кидаючись даремно фішками, і, як кажуть гравці, грав по карті. Незабаром, однак, Матвій помітив, що сильна карта виявляється у хлопця частіше, ніж повинна, виходячи зі середньостатистичних розрахунків. Як не дивно, в цей час практично ніхто не закінчував гру навіть на середній карті, і Мануель незабаром зібрав у себе більш половини всіх ігрових фішок, що становило, за розрахунком Матвія, близько семи тисяч доларів – суму, навіть для заможних людей, досить пристойну. Натхнений таким розвитком подій, Мануель став діяти розкуто і припинив дотримуватися обережності. До цього моменту літній джентльмен вже повністю програвся і закінчив свою гру. Встаючи з-за столу, він побажав усім удачі та пішов.

– Ну ось, нас знову п'ятеро, – єхидно зауважив Черишев. – Продовжимо?

– Зрозуміло! – вигукнув Мануель, – хіба можна припиняти гру, коли тобі так щастить.

– Удача супроводжує найсильніших, – підтримав його Карл, – проте гра ще не закінчена. Я маю намір відігратися.

– Звичайно, панове, – прийняв виклик хлопець. – Я сповнений сил і готовий до гри.

– Ось і чудово, – кивнув Черишев. – Продовжуймо.

Круп'є продовжив роздачу карт, і Матвій перемкнув на нього свою увагу, залишивши гравців самих собі. Круп'є майстерно і дуже швидко розкидав карти по столу, проте від уважного погляду Матвія не вислизнув той факт, що він роздавав карти як зверху, так і знизу колоди. Миттєво здогадавшись, що має справу з шулерами, Матвій зручніше розтягнувся в кріслі та, немов нічого й не трапилось, продовжив гру. Цього разу йому прийшли слабкі карти. Скинувши їх, він зосередив увагу на розвитку подій за ігровим столом, особливо на юнаку. Круп'є виклав на стіл три карти: туза, даму і четвірку. Виходячи з того, що в цій роздачі не брав участі лише Матвій, а в грі залишилося чотири гравці, карти у всіх були високі, що віщувало великі ставки. Напевно, Мануелю знов прийшла добра карта, оскільки він дещо примружив очі й засовався на стільці – вірна ознака, яку Матвій відзначав кілька разів. Решта залишалися для Матвія непробивними, що зайвий раз доводило їх далеко не аматорський підхід до справи.

– Ставлю сто, – почав Олоф.

– Підтримую, – продовжив Черишев.

– Цього разу пропущу, – повідомив Карл.

– А я теж підтримаю, – погодився Мануель.

Наступною картою відкрилася трійка. Мануель в черговий раз не зміг приховати емоцій, і почуття задоволення промайнуло на обличчі молодого чоловіка.

– Заради такої карти можна поставити й п'ятсот, – почав другий кін Олоф.

– Я, мабуть, підніму на тисячу, – відповів Черишев.

– Тоді я підніму на дві тисячі, – миттєво парирував розпалений Мануель.

Перший раз за весь вечір Матвій побачив на обличчі у Черишева вираз задоволення і вогник в очах. Решта гравців підтримали ставку. Відкрилася дев'ятка. Таким чином, на столі лежала комбінація з туза, дами, дев'ятки, четвірки, трійки.

– Ну що ж, – з удаваним сумом і трохи розгублено пробурмотів Олоф, – оскільки я вже практично на мілині, ставлю все, що у мене залишилося – тисяча триста.

– Згоден, – підтримав Черишев і вичікувально подивився на юнака.

Той схилився над своїми фішками, явно підраховуючи весь накопичений запас.

– Ставлю п'ять тисяч, – випалив він, – все, що є.

Черишев безумовно чекав саме на такий розвиток подій і задоволено вимовив:

– Розкриваю!

– Відкриємо карти, панове, – промовив круп'є.

Олоф кинув на стіл свої дві карти – туз і дама.

– Дві пари містера Олофа, – продублював круп'є. – Тузи та дами.

Юнак відкрив свої карти – пара тузів.

– Трійка для містера Мануеля, – виконуючи свої обов'язки, знову продублював круп'є. – Три тузи. Прошу ваші карти, пане Черишев.

Черишев спокійно поклав на стіл свою пару карт.

– Двійка й п'ятірка містера Черишева, – підставляючи його дві карти під загальні п'ять, повідомив круп'є. – Стріт! Перемога містера Черишева.

Мануель аж підскочив з місця, однак не міг вимовити ні слова. Грати з двійкою і п'ятіркою при відкритих перших трьох картах здавалося повним божевіллям, проте результат лежав на столі, і змінити вже нічого було не можливо.

Першим перервав мовчання Олоф:

– На сьогодні я вичерпав свій ліміт, панове. Більше докуповувати не буду. Дякую за хорошу гру.

Мануель продовжував мовчки стояти біля столу, немов втратив дар мови.

– А ви будете продовжувати? – звернувся до парубка круп'є.

– Я би продовжив, – виходячи із заціпеніння, видавив із себе Мануель, – але мої скромні кошти не дозволяють мені цього.

З цими словами він вийшов з-за столу, нервово покошлатив на голові волосся і попрямував до виходу.

– Жалюгідне видовище, – з облудою промовив Черишев. – Більш не сяду грати за стіл з такими молодиками. Отже, нас троє. Будемо продовжувати?

– А чому ми повинні перериватися? – подивився на нього Карл. – У мене, як і у містера Матвія, ще є фішки.

– Звичайно, – підтримав Матвій, – продовжимо.

Круп'є знову взявся за роздачу, і гра побігла своєю чергою. Тепер роль жертви зайняв Матвій. Він із задоволенням спостерігав, як йому дають на слабкій карті підібратися до рубежу восьми тисяч доларів.

«Невже вони тримають мене за простачка, подібно Мануелю, – думав Матвій. – Так… це, скоріш, не шулери, а дилетанти, з якими можна трохи побавитися».

Матвій вже не спостерігав ні за круп'є, ні за Черишевим, оскільки вже передбачав результат цього вечора, чекаючи на вирішальну роздачу. І ось після кількох дрібних розіграшів цей момент настав. Круп'є, як зазвичай, видав карти гравцям, і Матвій розкрив у себе пару королів. Посміхнувшись про себе, він опустив карти на стіл.

– Ставлю сто, – почав Матвій, вдаючи, що у нього слабка карта.

– Я підтримаю вас, містер Матвій, – відповів Карл.

– Я теж візьму участь у цій роздачі, – ставлячи сто доларів, промовив Черишев.

Круп'є розкрив на столі короля, валета і сімку.

«Так, це саме той момент, до якого вони так довго підбиралися», – промайнуло в голові у Матвія, і він виголосив вголос:

– Підніму на п'ятсот.

– Не моя карта, – скинув карти Карл.

– А мені подобається, – резюмував Черишев, – тому підніму ще на тисячу.

Матвій перерахував свої фішки. На даний момент його капітал нараховував сім з половиною тисяч доларів.

«Гаразд, – подумав він. – Віддаю п'ятсот для рівного рахунку і буду закруглятися».

– Підтримую, – мовив він уголос.

Круп'є перевернув сімку. У Матвія склалися карти з трьох королів і двох сімок – неймовірно сильна комбінація, яка назвалася фулхаус, але він прекрасно розумів, що у Черишева в руках дві сімки – каре, що було більше.

– Ставлю сто, – почав Матвій останній раунд.

– Підніму на тисячу, – зробив свою ставку Черишев.

Матвій покрутив у руках карти, вдав, що перераховує фішки, і промовив:

– Фортуна – примхлива річ. Я непогано виграв сьогодні, а з таким ритмом гри, який ви задали, містер Черишев, цей кін може забрати у мене всі старання цього вечора. І хоча у мене дуже сильна карта, це не максимальна комбінація з усіх чинних. Я пас. І дозвольте мені на сьогодні закінчити гру.

Фальшива посмішка миттєво злетіла з обличчя Черишева.

– Ви не можете просто так закінчити, – прогарчав він, більше не маючи снаги себе контролювати. – Я програв і вимагаю реваншу.

– Не впевнений, що ви в програші, – продовжуючи дивитися йому у вічі, холоднокровно відповів Матвій. – І хоча я не брав участі в першій частині гри, неважко порахувати, що ви у виграші, так само як і я. Ми просто розділили гроші містера Мануеля і літнього джентльмена, ім'я якого я так і не дізнався.

– Ви помиляєтеся, – втрутився в розмову Олоф. – Ці гроші я програв їм до того, як ви приєдналися до нас.

Це була чистісінька брехня, але Матвій не став заперечувати та спокійно промовив:

– У будь-якому випадку, ви не маєте ніяких підстав для того, щоб затримувати мене тут. Правила передбачають можливість покинути ігровий стіл у будь-яку хвилину.

– Це вірно, – вирішив зайти з іншого боку Черишев, – але впевнений, ви людина честі й дозволите мені попросити вас надати мені можливість відігратися.

– Можливо, я людина честі, однак якщо продовжу грати з вами за цим столом, мене чекає тільки одна доля, та сама, яка спіткала літнього джентльмена і містера Мануеля.

– Як це розуміти? – гаркнув Черишев, втрачаючи контроль.

– Дуже просто, містер Черишев. Неможливо виграти, коли круп'є роздає карти зверху і знизу колоди.

У круп'є затремтіли руки, але він тут же виголосив якомога спокійніше:

– Перепрошую, пане, але це дуже серйозне звинувачення, і я маю право поскаржитися капітану. Запевняю, що для вас це не віщує нічого доброго, оскільки ви при свідках образили співробітника судна, що закінчиться для вас конфіскацією всіх виграних коштів.

– Прошу вас, – посміхнувся Матвій, – приведіть капітана прямо зараз, і ми переглянемо відеозапис камери, яка знаходиться ліворуч від вас. Її ракурс найбільш чітко вкаже, в які моменти ви застосовували цей нехитромудрий трюк.

Всі за ігровим столом просто сторопіли. Після хвилинного замішання Черишев все ж взяв себе в руки й з загрозою у голосі прогарчав:

– Зараз не сміємо вас затримувати, але запам'ятайте, що перейти дорогу Черишеву без наслідків ще нікому не вдавалося.

– Я це врахую, – відповів Матвій і, обмінявши фішки на купюри, покинув казино.

Отримавши задоволення від проведеного вечора, Матвій не поспішав до своєї каюти. Подумки про сузір'я Південної півкулі знову заполонили його свідомість, і він відправився на верхню палубу, з якої відкривався панорамний огляд на зоряне небо. Прохолода ночі освіжала після довгого перебування в закритому приміщенні. Матвій глибоко вдихнув морське повітря і затамував подих. Він не став сідати в крісло, а просто підійшов до огородженого краю палуби, притулившись до леєра. Повний місяць чудово висвітлював тиху гладь океану, відбиваючись у вигляді мерехтливої доріжки. Гула моторів судна не було чутно, як і шуму пасажирів. Але все ж, в цій тиші Матвію здалося, що він чує кроки, що кралися позаду. Він негайно залишив у спокої океан і зірки, і повністю сконцентрував свій слух на цих звуках. Сумніви бути не могло. Занадто часто Матвій перебував в подібних ситуаціях, щоб тепер помилитися. Різко обернувшись, він побачив трьох осіб, ледь чутно підкрадаючись до нього. Світла місяця цілком вистачило, щоб розрізнити їхні обличчя. Це був Черишев зі своїми помічниками. Тільки тепер Матвій зміг оцінити велетенські габарити шведів. Широкоплечі, під два метри зросту, вони представляли серйозну загрозу для будь-кого, хто кинув їм виклик. В руках Черишева проблиснуло лезо ножа. Другий раз за ніч прохолодний холодок пробіг уздовж хребта Матвія, який змусив з'явитися на губах хижу, трохи зухвалу посмішку.

– Пане Матвій, – почав Черишев, – ви показали нам сьогодні, що непогано розбираєтеся в людях. Зізнаюся, я був вражений вашої проникливістю і спостережливістю. Ви обіграли мене за картковим столом, проте більше вам зробити не під силу. Всього передбачити не можливо. Я в жодному разі не хочу завдавати вам шкоди, але у кожного своя робота. Ви мене розумієте? Тому поверніть гроші, і ми розійдемося добрими друзями.

– Друзями? – здивувався Матвій. – Містер Черишев, прошу вас, підбирайте слова і не ображайте мене подібними пропозиціями.

– А чому ні? – наполягав Черишев. – Люди, які обіграли мене за гральним столом, велика рідкість, і я із задоволенням запропоную вам роботу. У мене налагоджено відмінний бізнес в Південній Америці, і такі професіонали як ви для мене завжди в ціні. Вважайте, що ви тільки що успішно пройшли співбесіду.

– Дякую за довіру, містере Черишев, проте думаю, ви людина досить розумна, щоб уявити всю абсурдність цієї пропозиції. Буду вдячний, якщо ви дозволите мені насолодитися тишею, а при наших зустрічах я обіцяю удавати, що не знаю ані вас, ані ваших друзів.

Попри сказане, Матвій зрозумів, що доведеться застосовувати силу, і намагався виграти час, щоб прийняти зручну позицію. Противники знаходилися на відстані двох кроків від нього, і для того щоб мати перевагу першої атаки, він почав потроху скорочувати дистанцію.

– Ви самі зробили свій вибір, – єхидно зауважив Черишев, і в темряві знову блиснуло лезо ножа. – Прошу зауважити, що про наслід…

Закінчити фразу Черишев не зміг, оскільки був збитий тілом Карла, що раптово впало на нього, якого Матвій звалив ударом ноги в скроню. Не давши отямитися іншому шведу, Матвій обдарував його ударом кулака такої сили, що в Олофа не було жодного шансу встояти на ногах. На подив Матвія він не втратив свідомість, і його довелося оглушити повторним ударом. Черишев скочив на ноги, не знаючи допомагати приятелям або бігти з ганьбою. Обидва спільники лежали на палубі непритомні. В руках Черишев як і раніше стискав руків'я ножа, але після побаченого зрозумів, що його зброя може обернутися проти нього ж самого. Матвій впевненим кроком підійшов до Черишева на відстань витягнутої руки та подивився йому прямо в очі. До злості й ненависті в його погляді додалися жах і безпорадність. Витримавши невеличку паузу, Матвій обрав момент, і після блискавичного випаду ніж противника виявився в його руках. Жах охопив Черишева, але гордість не дозволяла бігти, хоча, як йому здавалося, життя його висить на волосині. Трохи покрутивши зброю в руках, Матвій узяв його за лезо і простягнув колишньому власникові, даючи зрозуміти, що не вважає його серйозним супротивником, чим остаточно розтоптав гордість Черишева:

– Наступного разу обирайте ніж з більш важким лезом. При вдалому кидку у вас буде більше шансів вразити ціль, ніж в рукопашному бою. Ця зброя не терпить рук дилетантів.

Такого приниження Черишев не відчував ніколи. Він зіткнувся з людиною, яка в рази перевершувала його не тільки у фізичній силі, а й по силі духу. Справді, він відчував себе сліпим кошеням у порівнянні з цією людиною, яка, як йому здалося, не відала почуття страху. З подібним опором йому ще ніколи не доводилося зустрічатися. Взявши ножа, він не в змозі був щось вимовити, а тільки позадкував назад. Відійшовши на достатню відстань, він обернувся і покрокував геть, не звертаючи уваги на своїх приятелів. Матвій оглянув шведів і, переконавшись, що їхньому життю ніщо не загрожує, попрямував до своєї каюти.

Увійшовши до номера, він в першу чергу переконався, що всі речі в повному порядку, оскільки не був упевнений, що Черишев не мав інших спільників. Найціннішим для викрадачів могли виявитися ножі, на які Матвій з таким трудом дістав дозвіл. Переконавшись, що все на місці, він ліг в ліжко, проте після подій минулого вечора не міг заснути. До закінчення плавання залишалося три дні, і Матвій ретельно планував їх проведення, обмірковуючи свою безпеку, а найголовніше – безпеку своєї супутниці. Так він і пролежав до світанку, а з першими променями сонця піднявся і пішов до Лінди.

Щоб не переривати сон дівчини, він присів в шезлонгу неподалік, і почав стежити за її дверима. За півгодини його супутниця вийшла з каюти й попрямувала в протилежному від Матвія напрямку. Миттєво наздогнавши її, він взяв Лінду за лікоть і, як ні в чому не бувало, вимовив:

– Лінда, наші плани перебування на судні трохи змінюються.

– Матвію! – вигукнула дівчина, підстрибнувши від несподіванки. – Ти налякав мене!

– Вибач, я не хотів. Просто я повинен бути поруч з тобою.

– Щось трапилося? – збентежилася вона.

– Нічого страшного, але деякі запобіжні заходи не завадять, – якомога спокійніше відповів Матвій. – Ходімо, поснідаємо, і я розповім тобі про свої нічні пригоди.

– Ох вже ці чоловіки, вічно наживають собі турбот! – трохи заспокоївшись, вимовила Лінда. – Ходімо, я саме туди й прямую.

– Дуже добре, після безсонної ночі смачний сніданок – те, що потрібно.

– Ото так! Ти не спав! – вигукнула дівчина, оглядаючи приятеля недовірливим поглядом. – А по тобі не скажеш. Виглядаєш цілком пристойно.

За хвилину вони зайшли в ресторан і зручно розташувалися за столиком. Очікуючи на замовлення, Матвій швиденько розповів Лінді про пригоди цієї ночі, не приховавши жодної деталі.

– Ось до чого призводять карти! – схвильовано вигукнула вона. – Вони справді не заподіяли тобі шкоди?

– Ти ж сама сказала, що виглядаю цілком пристойно, чого не можу сказати про тих двох шведів.

– І що ж нам тепер робити? – занепокоїлася дівчина.

– Пам'ятаєш, ми вчора жартували з приводу того, що тобі потрібно бути поруч зі мною, щоб до мене не чіплялися жінки? Вважай цю бесіду пророчою. З цього моменту ти ні на крок від мене не відходиш. Спати будемо у твоїй каюті.

– Матвій, – зніяковіло посміхнулася Лінда, – а це не перебір?

– Ти мені довіряєш?

– Боже, Матвій. Більше, ніж собі.

– Ось і добре. Ти нікому не казала про нашу експедицію?

– Ні, звичайно, ти ж казав, що це суто конфіденційно.

– Все правильно, молодець. Нас цілком можна прийняти за подружню пару, тому зайвих питань не виникне. Забезпечуй себе літературою, будемо відпочивати на верхній палубі.

Після цих слів Лінда сердито подивилася на Матвія:

– Де ти взявся зі своїми картами? Можна було так чудово відпочити.

– Згоден, визнаю свою провину, – покірливо схилив голову Матвій. – Тому сьогоднішній день присвячуємо навчанню, до речі, проконтролюєш мене, а два останні проведемо так, як захочеш ти.

– Дуже добре! – зраділа Лінда, – будемо купатися в басейні та пограємо в боулінг, якщо не заперечуєш.

– А тут і боулінг є? – здивувався Матвій. – Так, тепер я розумію, куди поділися всі пасажири. Ну що ж, боулінг я полюбляю. Домовилися.

– Скрізь потрібно шукати позитивні сторони, – підсумувала Лінда. – Ось і мені, нарешті, пощастило.

– Вірно, – погодився Матвій, – позитивні сторони присутні завжди, але іноді їх складно виявити.

– Матвій, а ти не думав про те, щоб віддати гроші тим гравцям, які програли.

– Віддати їм гроші – це те ж саме, що викинути їх за борт, – серйозно відповів він.

– Чому? – здивувалася Лінда. – Адже їх обдурили.

– Згоден, гра не була чесною, але якщо їм повернути ці гроші, вони їх все одно програють. Вони не вміють себе контролювати. Єдиний шанс хоч якось їм допомогти – не повертати гроші.

Лінда дивилася на приятеля, намагаючись зрозуміти його логіку.

– А хіба ти, сідаючи за стіл, зовсім нічим не ризикував?

– Я взяв із собою рівно п'ятсот доларів, які був готовий програти, – заперечив Матвій, – тому я нічим не ризикував. Це плата за психологічну гру, під час якої можна краще пізнати людську натуру. Повір, це цікаво. Навіть коли програєш, можна провести аналіз допущених помилок, який, згодом, може дати набагато більше, ніж витрачена сума. Ось в чому інтерес покеру. А багато хто втрачають там самих себе. Розумієш?

– Тепер розумію, – кивнула Лінда і приступила до свого сніданку.

4

Заходи безпеки, прийняті Матвієм, принесли свої плоди, і двоє дослідників без усіляких пригод зійшли на берег Бразилії в кінцевому пункті призначення. Розмістившись в готелі, Матвій відразу зателефонував своїм знайомим і уточнив місце розташування групи.

– Сьогодні ввечері виїжджаємо до Ріу-Бранки, – повідомив він Лінду. – Ти можеш відпочивати, а я дізнаюся, як нам найкраще туди дістатися.

– Це далеко звідси? – поцікавилася дівчина.

– Досить далеко, – відповів Матвій, – але те, що їх експедиційна група саме там, – велика удача для нас.

– Чому?

– Ріу-Бранку – один із західних штатів Бразилії, який безпосередньо межує з Перу. Досить відокремлений та ізольований. Найближче місто – Манаус – розташоване в півтори тисячі кілометрів від нього. З усіх боків оточено лісами, де, безумовно, проживають племена, яких не торкнулася цивілізація. Ось до них-то нам і потрібно.

– Півтори тисячі кілометрів – це багато, – розмірковуючи вимовила Лінда. – Яка ж у них транспортна розв'язка через ліси? Гадаю, їздити там небезпечно.

– Саме місто цілком цивілізоване, а ось периферія – це незаймані джунглі. Місцеві жителі видобувають каучук і збирають бразильський горіх, але вони працюють по краях, в гущавину ж ніхто не заходить, тому що, як ти правильно зауважила, це небезпечно. Я піду, а ти займайся своїми справами, але не виходь, будь ласка, з номера без мене. Думаю, у нас буде час трохи озирнутися тут і погуляти перед виїздом.

– Звичайно, Матвій, куди я без тебе можу піти? Я ж не знаю ні мови, ні міста. Добре, напевно, володіти багатьма мовами?

– Люди готові платити саме за конфіденційність, тому покладатися на перекладача я не можу, ось і доводиться ставати поліглотом. Це величезна перевага.

Вийшовши з готелю, Матвій сів на заднє сидіння таксі та попрямував у туристичне агентство. Йому вже доводилося бувати в цій країні, проте якесь почуття тривоги, що не раз приходило під час небезпеки, раптово спіткало його. Він уважно оглянув водія. Від проникливого погляду Матвія не могла приховатися жодна деталь. Переконавшись, що шофер не представляє загрози і їде строго в заданому напрямку, він подивився в дзеркало заднього виду. Доволі вільна проїжджа частина дозволяла без напруги запам'ятовувати автомобілі, які проїжджали повз них. Незабаром Матвій переконався, що почуття тривоги виникло не на порожньому місці. Непримітне авто сірого кольору переслідувало їх із підозрілою точністю. Коли Матвій вийшов із таксі та попрямував до агентства, автомобіль, який за ними слідкував, також припаркувався біля тротуару. Матвій повільно крокував до будівлі, удаючи, що розглядає пам'ятки вулиць, однак його чіпкий погляд ані на мить не залишав підозріле авто без уваги. Поза всяким сумнівом, за ним стежили, з чого випливали цілком логічні запитання: хто ці люди, і з якою метою його переслідують? Намагаючись поводитися як можна природніше, Матвій увійшов у будівлю агентства. Поки дівчина виконувала його прохання щодо підбору оптимального маршруту в Ріу-Бранку, він міг спокійно спостерігати за авто крізь великі вікна, залишаючись непоміченим. За декілька хвилин задні дверцята автомобіля відкрилися і, на превеликий подив Матвія, з нього вийшов ні хто інший, як Олоф – спільник Черишева. Посмішка з'явилася на обличчі Матвія.

«Це треба ж, які образливі. Невже їм більше нічим зайнятися? Про всяк випадок потрібно бути обережніше», – подумав він.

Дізнавшись, що в Ріу-Бранку є аеропорт, Матвій, ні секунди не роздумуючи, купив два авіаквитки й попрямував назад до готелю. Машина переслідувачів вперто їхала слідом.

«Ну і дилетанти, – промайнуло в голові у Матвія, – машину не змінювали, їдуть прямо по п'ятах, а найголовніше – дозволили себе виявити. Навіть якось нецікаво».

Добравшись до місця, він піднявся на свій поверх і зайшов у номер, де побачив Лінду з іспанським розмовником в руках.

– Вирішила за годину заповнити прогалину в знаннях? – посміхнувся він.

– Треба ж колись починати, – зраділа Лінда приходу Матвія. – Крім того, робити все одно більше нічого. Як з'їздив?

– Просто чудово. Виявляється, там є аеропорт. Готовий побитися об заклад, що три роки тому його не було. Втім, в цьому немає нічого дивного – спробуй дістатися туди, коли навколо суцільні джунглі. Вилітаємо сьогодні ввечері.

– Добре. А по місту встигнемо прогулятися? – з надією в голосі запитала Лінда. – Не хочу залишок дня провести в задушливому номері.

– Жодних проблем, – кивнув Матвій, – поснідаємо в готелі й підемо оглядати визначні пам'ятки.

Час, що залишився, друзі мандрували околицями міста, і поки Лінда купувала сувеніри, Матвій намагався розглянути серед перехожих своїх ранкових переслідувачів, проте більше їх не бачив.

«І все ж це недарма, – думав він. – Якщо вже вони вирішили за мною стежити, то який сенс відмовлятися від цієї витівки зараз? Ймовірно, вони дізналися все, що їм було потрібно, і просто засіли на дно. І те, що ми летимо до Ріу-Бранки, швидше за все їм теж відомо».

За дві години мандрівники сиділи в літаку, прямуючи до міста, в якому збиралися розпочати свою роботу. Зійшовши з трапа, друзі найняли позашляховик, оскільки звичайні таксі відмовлялися їхати так далеко навіть за велику винагороду. Дорога до місця призначення проходила не тільки по шосе і ґрунту. Місцями доводилося перетинати ліс і піски, і звичайний автомобіль в таких умовах просто не проїхав би.

Водій відкритого позашляховика, якого вдалося насилу відшукати, запросив таку суму, що Матвій мимоволі посміхнувся, але коли мандрівники сіли в джип, вони гідно оцінили міць і комфорт машини. Залишивши позаду цивілізовану частину штату, вони виїхали на швидкісне шосе і попрямували прямісінько до джунглів, які досить чітко проглядалися на горизонті. Здавалося, що до обіду вони прибудуть до табору, проте по полудню джунглі навіть візуально не наблизилися до авто, що мчало прямо навпростець.

– Довго ще їхати? – голосно окликнув Матвій водія, щоб шум вітру і гул мотора не заглушили його слова.

– Вважаю, до вечора приїдемо, – прокричав водій у відповідь. – Коли наблизимося до тієї групи дерев, ліворуч від нас, доведеться перетинати ліс, а це значно сповільнить нашу поїздку. Крім того, було б непогано зупинитися, щоб трохи перекусити.

Оскільки пасажири не заперечували, провідник звернув з шосе і, проїхавши ще метрів за десять, зупинив машину.

Сонце починало припікати, і Матвію здалося цілком логічним зробити невеличкий привал. Швидко спорудивши невеликий навіс, подорожні розташувалися в його тіні, щоб поїсти і відпочити.

– Все вірно, сеньйор, – звернувся до Матвія водій, обливаючи себе водою з фляги, – хоча ви щедро заплатили мені за швидкість, але в цю пору року небезпечно перебувати під відкритим сонцем опівдні, тому ця зупинка дуже до речі.

Матвій з Ліндою, за прикладом водія облили себе водою і за півгодини мандрівники знову почали збиратися в дорогу.

– До вечора ми обов'язково повинні прибути в табір, – твердо промовив Матвій, сідаючи в машину.

– Це і в моїх інтересах, сеньйор. У мене немає ніякого бажання провести ніч поза табором. Це вкрай небезпечно. Тут панує багато хижих звірів.

– А крім звірів є, кого побоюватися? – поцікавився Матвій.

– Ви маєте на увазі грабіжників, сеньйор?

– Ні, я питаю про племена корінних жителів.

– Їх тут не часто можна зустріти. Хоча вони досить численні, але вважають за краще жити далеко в джунглях, а до їх місця проживання можна дістатися тільки за три-чотири дні пішки. Але запевняю вас, робити цього ніхто не стане, інакше буде просто пошматований дикими звірами.

Матвій замислився. Його не бентежив той факт, що туземців буде складно відшукати в цих безкрайніх зелених просторах, але ось хижаки… Про вогнепальну зброю він міг тільки мріяти, тому поки Матвій не бачив розв’язання даної проблеми. Незабаром позашляховик звернув з шосе і кинувся прямо до лісу. Дерева росли по обидва боки дороги досить щільно і їм здавалося, що вони їдуть в непроглядних хащах джунглів. Однак незабаром мандрівники перетнули невеликий острівець лісу і виїхали на ґрунтову дорогу. Вечоріло. Матвій вже починав хвилюватися, як раптом вдалині побачив намети. Табір, який розбила експедиційна група, розташувався по краю джунглів, частково сховавшись в тіні розлогих крон вічнозелених дерев. Учасники жили в ньому, не залишаючи цих місць. Потім він побачив людину, яка шалено махала їм руками. Направивши машину прямо до нього, вони за хвилину виявилися на місці. Матвій вискочив з авто і поспішив обійняти приятеля.

– Ось вже дійсно приємна зустріч! – радів Володимир, обіймаючи друга. – Ви все-таки приїхали! Правду кажучи, я сумнівався, що ви зважитеся, адже цілі наших досліджень цілком різні.

– Я теж дуже радий зустрічі, – відповів Матвій, поплескуючи товариша по плечу, – але в нашій справі кожна дрібниця може мати вирішальне значення.

Лінда теж вийшла з машини, і Матвій поспішив представити їх один одному. Весело балакаючи, друзі попрямували до табору.

– Ви тут давно і ваш досвід перебування в цих краях можете нам допомогти, – пояснив Матвій мету візиту. – Над чим ви, до речі, зараз працюєте?

– Ти, напевно, в курсі, що корінне населення міста живе шляхом видобутку каучуку? – почав свою розповідь Володимир.

– Так, я чув про це, – підтвердив Матвій. – Основний промисел – це каучук, але ще тут непогано налагоджений видобуток бразильського горіха.

– Ти дивишся прямо в корінь, – схвально кивнув Володимир. – Видобуток каучуку стає дуже прибутковою справою і дерева вкрай виснажуються. Їх просто спилюють, просуваючись все далі в джунглі, а бразильський горіх від цього дуже страждає. Тому наше завдання – знайти спосіб зберегти ліс, не зменшуючи темпів видобутку.

– Цікава робота, – вимовила Лінда, – і дуже важлива. Є якісь напрацювання?

– Збір та аналіз даних йде досить успішно, але ми вирощуємо певні зразки в природних умовах, а це вимагає часу, тому остаточних висновків зробити поки не можемо.

– Може, варто провести паралель з нашою березою? – трохи поміркувавши, запропонувала Лінда. – Ми ж не зрубуємо дерева після того, як зібрали сік.

– Тут трохи інакше, – посміхнувся Володимир, – вони хочуть зберегти видобуток і не чекати, поки дерево відновиться, а у берези сік збирають тільки у відведені періоди, і вона встигає відмінно відновитися.

Отримавши коротке уявлення про роботу експедиційної групи, Матвій подумки накидав собі план дій для найбільш продуктивного перебування в таборі.

Незабаром вони прибули до самого табору, і Володимир представив гостей своїм колегам. Окрім нього група налічувала вісім осіб, серед яких Матвій виявив одного індіанця.

– Це хто? – пошепки запитав він Володимира, коли вони відійшли на достатню відстань.

– Це наш провідник. Його звуть Куідель, що означає палкий факел. Ти не повіриш, в темряві бачить ніби кішка, тому своє ім'я отримав не дарма. Він нам дуже допомагає, особливо в нічних чергуваннях. До речі, що будемо робити з твоїм водієм? Я б не радив відпускати його в ніч, це вкрай небезпечно.

– Так, звичайно, він переночує в таборі, а вранці поїде. У вас знайдеться зайве місце для нього?

– Ми приготували для вас два намети, нехай на цю ніч шофер займе твою, а ти поки ляжеш в моїй. У тісноті та не в образі, – широко посміхнувся Володимир, постукуючи приятеля по плечу.

– Домовилися. Дивись, як швидко ніч підкрадається. Можна багаття розвести?

– Звичайно можна, і вечерю заодно приготуємо.

– А де ви, до речі, берете провізію? – поцікавився Матвій. – Як я вже зрозумів, до населеного пункту звідси досить далеко.

– Раз на тиждень до нас приїжджає машина і привозить все необхідне, – відповів Володимир, роздуваючи полум'я багаття.

За кілька хвилин до них приєдналася Лінда.

– Добряче палає, – перервала вона бесіду чоловіків, – можна з вами посидіти, погрітися? Вдень спека нестерпна, а вночі досить прохолодно.

– Сідай, звичайно, – відповів Володимир, схопившись з місця і розстилаючи біля Матвія невелике покривало. – З жінками бесіда завжди йде жвавіше. Сподіваюся, вам сподобається наше кухарство.

– Впевнена, що сподобається. Я не перебірлива в їжі, – запевнила Лінда нового знайомого, і зайняла запропоноване місце.

– Ось і добре. Ми сьогодні на обід плов готували, – повідомив Володимир, – зараз його і розігріємо.

Чоловік посміхнувся гостям і став возитися з казаном, підвішуючи його над багаттям на спеціально встановленої тринозі.

– Ти казав, що Куідель допомагає вам охороняти табір ночами, – перервав паузу Матвій. – Я теж хочу брати участь у чергуваннях. Який у вас графік?

– Ми чергуємо по двоє. Перший – з десяти до двох, другий – з двох до світанку.

– Гарний розподіл. Включи мене до нього. Я думаю, що ми пробудемо у вас днів п'ять. Мені потрібно тут трохи озирнутися.

Після вечері компанія посиділа біля вогнища ще близько години за приємною бесідою, після чого всі розбрелися по своїх наметах. Матвій, як це не дивно, довго не міг заснути, хоча тривала поїздка, безумовно, сильно втомила його. Нові обставини змушували бути уважним, не дивлячись на вжиті заходи обережності. До того ж, звуки нічних джунглів пестили слух. Легкий шум вітру переплітався з тріскотнею мільйонів тропічних комах. Щебетання нічних птахів доповнювалося биттям крил, чи то цих же пернатих, чи то кажанів. До всього іншого, Матвію здавалося, що десь неподалік протікає річка. Ледве вловиме почувся сплеск води, нібито в неї впало щось велике. Можливо, це був крокодил або велика риба. Крики мавп пронизували наскрізь весь навколишній простір, доповнюючи загальну звукову композицію, але миттєво затихали після величного реву хижаків. Цей рев змушував замовкати не тільки нічних мавп. Здавалося, що все живе завмирало і схилялося перед цими незаперечними господарями джунглів. Навіть птахи та комахи, попри свою незалежність, віддавали данину у вигляді урочистого мовчання, нехай на частку секунди, але все ж цього було достатньо, щоб відчути всю велич диких кішок.

Вдома перед сном Матвій іноді слухав аудіо записи звуків природи, супроводжуваних легкою музикою. Серед шуму дощу, дихання вітру, прибою океану і пташиних переспівів скромно розташувався трек «Мелодія нічних джунглів». Як же це відрізнялося від реальності. Начебто і звуки залишалися такі самі, але в них не було життя, не було тієї енергії, якою дихав весь довколишній простір. Тут же хотілося жити. Дихати на повні груди, відчуваючи єдність всього сущого.

Матвій прокинувся до сходу сонця. Свіжа нічна прохолода чудово відновлювала сили, і він зрозумів, що заснути більше не зможе. Щоб не розбудити Володимира, Матвій якомога тихіше виліз зі спального мішка і виповз з намету. Біля багаття сидів індіанець, охороняючи табір від можливих небезпек. У світлі вогнища Матвій зміг розглянути його обличчя. Довге чорне волосся молодої людини спадали на його плечі, підтверджуючи приналежність до корінного населення. Полум'я багаття символічно підкреслювало індіанські риси у вигляді прямого носа, червонуватої шкіри й характерного розрізу очей. Індіанець відмінно відчував себе в досить простому, якщо не сказати бідному одязі, проте погляд і струнка, трохи гордовита постать казали про те, що це не звичайний найманий провідник. Матвій безшумно підійшов і сів поруч.

– Доброї вам ночі, – привітав він індіанця пошепки, намагаючись не порушити сон жителів табору.

– І вам доброї ночі, сеньйор, – відповів Куідель. – Рано ви встали. До світанку ще двадцять хвилин.

– Відпочивати на природі для мене одне задоволення. Я добре виспався і хочу насолодитися красою світанку.

Індіанець пильно подивився на незнайомця чіпким поглядом.

– Сеньйор розповідає про речі, що недоступні багатьом мешканцям, які опиняються в наших краях, – за мить вимовив він. – Як вас звати?

– Мене звуть Матвій.

Індіанець задумався, немов щось згадуючи.

– Я ніколи не чув цього імені серед білих. Що воно значить?

Матвія трохи збентежило це питання, тому що він ніколи не цікавився значенням свого імені, розуміючи, що людині, яка сидить поруч, швидше за все здасться це як мінімум дивним.

«Потрібно заповнити цю прогалину», – подумав він, а вголос сказав:

– Відверто кажучи, я ніколи не цікавився, що означає моє ім'я, але Володимир встиг мені трохи розповісти про ваше.

– Ми отримуємо його не з народження, – кивнув Куідель. – Ім'я потрібно заслужити.

– Це я вже зрозумів, – погодився Матвій, – і хоча я не сумніваюся в ваших здібностях відмінно бачити в темряві, все ж трохи необачно залишати табір під наглядом тільки однієї людини. Володимир казав мені, що ви чергуєте по двоє, але я не бачу вашого напарника.

Не встиг він вимовити останню фразу, як неподалік пролунав хрускіт гілки. Матвій різко обернувся і схопився за руків'я ножа.

– Все в порядку, – спробував заспокоїти його Куідель, накривши своєю рукою стиснутий кулак Матвія. – Це мій напарник. Володимир все вірно казав. Стефан відійшов ненадовго, щоб зібрати хмиз для багаття.

– Доброго ранку, – привітно посміхнувся Стефан, підкидаючи у вогонь нову порцію сухих гілок. – Бачу, табір потихеньку прокидається. Приніс трохи пагіння. На світанку стане світліше, а ось погрітися не завадило б.

– І вам доброго ранку, – привітався з ним Матвій, непомітно опускаючи ніж в чохол. – Гадаю, дрова зайвими ніколи не будуть.

– Це вірно. Поки збирав, зайшов майже в саму гущавину. Там і вдень небезпечно, а про ніч я взагалі мовчу.

Матвій кивнув і направив погляд у бік сонця, що вже починало сходити.

Куідель, пам'ятаючи слова свого нового знайомого, не став відволікати його зайвими розмовами. Більш того, сам він зняв з себе полотняну сорочку, повернувся на схід і, схрестивши під собою ноги, став невідривно дивитися на яскраве світило. Матвію навіть здалося, що індіанець щось тихо наспівує при цьому. Стефан теж провів час світанку в тиші та роздумах.

Незабаром табір почав оживати. З наметів, немов по команді, почали виходити люди. Щойно Матвій побачив Володимира, він подякував своїм співрозмовникам за приємно проведений час і попрямував до нього:

– Доброго ранку, я дивлюся, дисципліна у вас налагоджена дуже добре – всі встають з півнями.

– Ми ж не на вилазку сюди приїхали, – посміхнувся приятель, підходячи до умивальника, що був прилаштований до дерева. – Це серйозна робота. Як ти вважаєш, легко вона мені дісталася?

– Спочатку ти працюєш на ім'я, потім ім'я працює на тебе, – відповів Матвій і теж ополоснув себе холодною водою з умивальника.

– Саме так! – погодився Володимир. – Тому без зволікання беремося до роботи. Я думаю, що ти цілком можеш обійтися без мене. Оглядай і в разі чого звертайся, я завжди допоможу. Ми працюємо ось там, з північного боку, – і чоловік підняв руку, вказуючи напрямок.

– Добре, друже, дякую. А чим саме вам допомагає Куідель? Я сьогодні поспілкувався з ним, і мені здається, що він може бути мені корисним.

– Він є нашим провідником по джунглях. Власне, для цього ми його й найняли. Індіанець водить нас стежками, які знають тільки корінні мешканці.

– А можна мені піти з вами? Пора познайомитися з джунглями ближче, освоїтися, так би мовити, – посміхнувся Матвій.

– Я запитаю у начальника експедиції. Думаю, проблем не виникне, тим більше що може знадобитися фізична сила, яку ти, як я подивлюся, не розгубив із віком.

– Ти ж знаєш, я завжди радий допомогти, особливо на користь науки.

– Дуже добре, тоді приєднуйся до нас, коли відправиш свого шофера.

– Піду, розбуджу його, – кивнув Матвій і попрямував до намету.

Але будити водія не довелося. Він, як і Лінда, вже прокинувся і був готовий вирушати в дорогу. Поснідавши й привівши себе до ладу, Матвій і Лінда приєдналися до учасників експедиції, які готувалися до виступу в гущавину джунглів. Група поглиблювалася в ліс на чолі з Куіделем. Судячи з усього, серйозні хижаки, з якими вони не могли б впоратися, сюди не заходили, оскільки Куідель вів їх впевненою і твердою ходою. Несучи з собою важке обладнання, команда не могла швидко пересуватися, але в цьому не було особливої потреби, тому як за десять хвилин шляху вони зупинилися і стали розгортати свої робочі інструменти. Матвій вирішив провести цей день у фізичній праці, не думаючи про свої справи. Лінді теж знайшлася робота під силу. Чудово володіючи різними мовами, Матвій швидко освоївся і став своїм у групі. Лінда ж більше трималася Володимира, чому Матвій був радий, оскільки планував досліджувати джунглі більш глибоко і боявся брати її з собою. До вечора, втомлені, але задоволені, вони повернулися до табору і почали готувати на багатті вечерю.

– Тобі не здається, що в великих містах немає можливості відчути всю повноту життя, як тут, далеко від цивілізації, – запитав він подругу.

– Абсолютно не здається, – заперечила дівчина. – Скрізь можна проводити час з користю і задоволенням, тільки, напевно, не у всіх це виходить. Мені, наприклад, подобається і в місті, і тут. Головне, чим ти зайнятий і як проводиш час.

– Можливо, ти права, але тут почуття немов загострюються. Не знаю, як точніше висловитися.

– Та я зрозуміла тебе, не переживай. Кожному своє. Якщо ти відчуваєш себе на природі набагато краще, це ж чудово. Подивись, яке небо, які зірки! Хіба побачиш подібне в місті?

Матвій ліг на спину і подивився в непроглядні простори космосу:

– Я все більше переконуюся, що ми сильно заплуталися в нашому цивілізованому світі, все більше віддаляючись від істини, втрачаючи в кінцевому підсумку самих себе. Але ж досить просто подивитися в тиші на зірки.

Лінда як могла, намагалася стримати посмішку.

– Ти став філософом? – повернувшись до нього, запитала вона.

– Називай це як хочеш, – відмахнувся Матвій. – Я лише ділюся тим, що відчуваю. До речі про зірки. Коли ми пливли на кораблі, я намагався відшукати єдине відоме мені сузір'я Південної півкулі – Скорпіона, але, як не намагався, не зміг. Може, тут вийде?

– Так ми ж пливли в екваторіальних широтах, – розсміялася Лінда. – Який Скорпіон?

– А є ще й екваторіальні сузір'я? – здивувався Матвій, виглядаючи вкрай розгубленим.

– Ну звичайно, спробуймо пошукати, тільки потрібно трохи відійти від вогнища, щоб світло не заважало.

Вони відійшли в сторону і лягли прямо на землю. Не встигла Лінда зосередити погляд на зоряному небі, як Матвій вигукнув:

– Знайшов! Дивись! Бачиш? – тицьнув він пальцем в темну височінь. – Вгорі – як стріла, потім довга смуга і внизу – півколо. Це ж інша справа. Треба ж, відразу знайшов!

– Ти радієш, немов дитина, – розсміялася Лінда і, повернувши голову, подивилася на друга. – Так смішно тебе таким бачити. Так, я знаю це сузір'я. Якщо подивитися трохи нижче, то прямо під ним побачиш сузір'я Стрільця.

– Ні, я так не знайду, – трохи охолов Матвій. – Спочатку мені потрібно побачити картинку, де зірки з'єднані лініями, ось тоді побачу.

– Згодна, без картинки зірки складно скласти до купи. Як вони дають назви цим сузір'ям? Не уявляю. Напевно, у цих людей дуже багата уява.

– Це точно! – погодився Матвій.

Друзі лежали в тиші, насолоджуючись безмежними просторами нічного неба, і кожен думав про щось своє.

– Я вже піду, – вимовила раптом дівчина. – Втомилася сьогодні. Гоже попрацювали, чи не так?

– Так, попрацювали відмінно. Завтра направимо зусилля трохи в інше русло. Добраніч.

– І тобі доброї ночі, – відповіла Лінда, встаючи з землі й, обтрушуючи одяг, попрямувала до свого намету.

Матвій ще трохи полежав, намагаючись розгледіти сузір'я Стрільця, але, як не намагався, не зміг уявними лініями намалювати хоч якусь подобу. Міріади зірок зливалися в єдиний візерунок на цьому нічному небесному покривалі. Звуки джунглів знову почали притягувати увагу, і щоб не заснути прямо на землі, Матвій піднявся, і попрямував до свого намету. Перед сном він вирішив обійти табір. Всі давно вже спали і тільки двоє вартових біля вогню несли свою нічну вахту. Тиша джунглів непроглядним мороком спустилася на їх тимчасовий притулок. Ніщо не порушувало спокій групи, і Матвій з легкою душею відправився відпочивати. У цю ніч він заснув швидко, попри рев хижаків, який відлунням розносився по тропічному лісі. Напевно, далася взнаки фізична втома, та й свіже прохолодне повітря робило свою справу.

За своїм звичаєм Матвій прокинувся за двадцять хвилин до світанку. Він вийшов з намету, облив себе водою з умивальника і попрямував до яскравого палахкотіння багаття, щоб привітати чергових. На його превеликий подив, одним з них виявився Куідель.

– Ви ж несли вахту вчора! – вигукнув Матвій, підійшовши ближче. – Мені здається, це не дуже справедливий графік, і це до того ж таки, що я просив Володимира внести й мене до списку.

– Мені не складно, – спробував пом'якшити Куідель запал Матвія, – я сам наполіг, щоб мене ставили щоночі в другій половині.

– Навіщо? – поцікавився Матвій, сідаючи поруч.

– Я прошу вибачення, – перебив їх інший черговий, висунувши голову зі спального мішка, – до світанку зовсім недовго, а я дивлюся, ви не маєте наміру більше лягати. Може, дозволите мені піти до намету і трохи поспати? – звернувся він до чоловіків.

– Звичайно, – погодився Матвій, – йдіть, відпочивайте, а ми з Куіделем досидимо до світанку.

Зізнатися, Матвій був радий, що йому випала нагода поспілкуватися з індіанцем віч-на-віч.

– Так чому ви хотіли чергувати саме в другій половині ночі? – повторив він запитання, коли другий черговий зникнув в темряві свого намету.

Індіанець невимушено знизав плечима.

– Мене привчили до цього з дитинства. Батько розповідав, що найкраще наше тіло відпочиває з моменту заходу сонця і до півночі, – відповів Куідель. – У цей час потрібно спати, тоді воно насититься і відновиться якомога найкраще. У мирний час всі люди нашого племені лягають незабаром після заходу, а встають ще до світанку бадьорі й відпочилі, готові приступити до своїх справ.

Матвій замислився. Як же цей образ життя відрізнявся від шаленого ритму великих міст з його гучним нічним життям. Ось чому багато сучасних людей сидять на стимуляторах, типу кофеїну або енергетиків, їх організм просто не має можливості відновитися.

– Ти згадав про своє плем’я, – обережно почав Матвій. – Чому ти не з ними?

– У джунглях живе багато племен, з одними ми живемо в лагоді, з іншими – воюємо. В одній з таких битв я потрапив у полон, але мені пощастило втекти. Бігти я міг тільки в сторону сонця, де воно сходить, хоча моє плем'я перебуває в протилежній стороні. Але вибирати мені не доводилося. Я довго блукав по джунглях, поки не вийшов до великого міста, – індіанець зробив паузу. – Дивне місце. Мені все там чуже. Потім, мені пощастило познайомитися з цими людьми. Тепер я допомагаю їм, чим можу. Тут мені набагато легше, ніж у великому місті.

– Чому ти зараз не можеш повернутися додому?

– Я вже казав, що бігти мені довелося в сторону, протилежну моєму племені, через велику кількість ворожих племен на моєму шляху. Навіть якщо завдяки щасливому випадку я зможу пробратися крізь них непоміченим, то стану легкою здобиччю диких звірів. Одному в джунглях не вижити, – підсумував Куідель, підкидаючи в багаття кілька полін.

Матвій обдумував почуте.

– Скажи, – поцікавився він, – ти знаєш, в якій країні ми знаходимося?

– Я не настільки неосвічений, сеньйор, – посміхнувся індіанець. – Я знаю, що ця країна називається Бразилія.

– Вибач, – зніяковів Матвій, – я зовсім не хотів тебе образити.

Індіанець з розумінням кивнув.

– Ти казав, що втік у бік сонця, що сходить, тобто на схід, – продовжив Матвій, – виходить, твоє плем'я розташоване на заході континенту, а там знаходиться країна Перу, – з надією в голосі додав він.

– Я знаю це, сеньйор, – знову кивнув Куідель.

– Називай мене Матвій, добре?

– Коли ми будемо наодинці, я буду називати тебе на ім’я, але в присутності інших буду кликати сеньйор.

– Домовилися, – погодився Матвій. – Річ у тому, що я саме прямую до Перу, щоб дослідити кам'яні споруди, які розташовані в джунглях. Я б міг взяти тебе з собою, і звідти, з іншого боку, ти можеш спробувати дістатися до свого будинку без побоювання потрапити в полон до ворожих племен.

– Там, де проживає моє плем'я, досить багато кам'яних будівель, – зізнався Куідель, надихнувшись пропозицією нового знайомого. – Вони набагато більш величні, ніж будівлі великого міста, які я бачив. Я впевнений, що з боку Перу зможу дістатися до свого будинку.

– Це чудово, – зрадів Матвій. – Я допоможу тобі повернутися додому, а ти допоможеш мені знайти ці споруди.

На обличчі індіанця проявилася ледь помітна посмішка, але очі іскрилися від радості й передчуття повернення до рідного племені.

– Я згоден, Матвій. Буду радий, якщо зможу віддячити тобі за те, що ти допоможеш мені швидше побачити моїх рідних. Коли вирушаємо?

– Водій повернеться за нами післязавтра вранці, і ми відразу ж можемо їхати.

– Я буду чекати цього ранку з великим нетерпінням, Матвій. Дякую тобі.

Куідель схилив голову перед Матвієм, чим привів його в чимале зніяковіння.

– Не варто, – щиро відповів Матвій. – Скажи, чому ти вчора на світанку роздягнувся, коли вітав сонце.

Індіанець задумався.

– Мені складно це пояснити. Я дуже погано знаю іспанську мову і можу тільки скромно висловлюватися. Як же я зможу передати тобі ту глибину суть, яку вкладаю в цей священний ритуал?

– Спробуй пояснити рідною мовою, – запропонував Матвій і з посмішкою подивився на Куіделя.

– Я чув, що ти можеш розуміти мову різних народів. Напевно, ти багато подорожував і спілкувався з людьми інших країн, але ж ти не спілкувався з індіанськими племенами. Як же ти можеш зрозуміти мене?

Матвій вичікувально дивився на Куіделя, чекаючи перевірки.

– Скільки тобі років? – запитав він мовою свого племені.

На превелику радість Матвія, він зрозумів питання. Індіанець говорив на діалекті, схожому з наріччям кечуа, а до його вивчення він підійшов найсерйозніше, тому тепер міг вільно не тільки розуміти, а й висловлюватися ним.

– Наша планета пролетіла навколо сонця тридцять вісім разів відтоді, як Творець подарував мені життя на ній, – відповів Матвій, намагаючись наслідувати особливостям мови індіанців.

Здивуванню Куіделя не було меж.

– Як таке можливо? – зумівався він, говорячи рідною мовою.

– З книг можна почерпнути багато знання, – спокійно відповів Матвій.

– Але невже в книгах записано знання про нашу мову? – не вгамовувався син джунглів.

– Зізнатися, мені було вкрай важко відшукати ці книги, проте це можливо.

Куідель жодного разу не зустрічав білошкірого, який би зрозумів його рідну мову і зараз перебував під враженням.

– Ну що ж, тоді слухай, – раптом вимовив він. – Я спробую тобі відповісти на твоє запитання. Сонце дає силу всьому живому на нашій планеті. Деревам і травам, тваринам і птахам… Воно дає силу і нам. Сонце її джерело. Коли ти хочеш скуштувати плід рослини, дозрілого під променями сонця, твоє тіло в першу чергу прагне отримати цю силу, яку плід вже переробив і засвоїв. З'їдаючи м'ясо травоїдних тварини, ми отримуємо ще менше сили, тому що тварина, що з'їла такий плід, частину сили забере для свого тіла, і віддасть ще менше. Плоть хижаків взагалі не придатна для нас в їжу, оскільки вона вже майже позбавлена сонячного світла. Коли ж твої очі дивляться на сонце, твоє тіло насичується з першоджерела. Дивитися на сонце ми можемо тільки в години світанку і заходу, тому пропускати їх не можна ні в якому разі. Роздягаюся ж я для того, щоб кожна клітинка мого тіла ввібрала в себе якомога більше від тієї любові, яку нам дарує сонце.

– Це приголомшливо, – щиро здивувався Матвій. – Я теж хочу спробувати.

З цими словами він скинув футболку і повернувся в сторону висхідної зорі.

– Ти воїн? – запитав Куідель, з подивом розглядаючи його потужне тіло.

– Так, Куідель, у себе на батьківщині я був воїном, але зараз займаюся іншими справами.

Індіанець кивнув, і вони разом зустріли світанок в тиші. До появи учасників експедиції вони встигли одягнутися і продовжували мирно розмовляти, поки до них не підійшов Володимир.

– Сьогодні теж будеш допомагати нам? – запитав він.

– Якщо дозволите, до обіду допоможу, а потім планую обстежити джунглі більш глибоко. Для цього мені потрібен Куідель. Сподіваюся своєю працею окупити його відсутність.

– Упевнений, що це можливо, – відповів Володимир, – вчора ти дуже допоміг нам. Можна виходити.

– Я почекаю Лінду, і ми вас наздоженемо.

Матвій сидів у згаслого вогнища, поки сонце повністю не встало. Група вже зникла в гущавині, але Лінда все не з'являлася. Матвій відчув тривогу. Миттєво піднявшись на ноги, він підійшов до її намету і покликав дівчину на ім'я. У відповідь – тиша. Він обережно розстебнув блискавку на вході та заглянув всередину. Не побачивши Лінду в наметі, Матвій схвилювався не на жарт.

«Куди вона могла піти? – шарпали його недобрі передчуття. – А головне, коли? Я весь час сидів біля багаття, і намет постійно перебував під наглядом».

– Лінда! – крикнув він так голосно, що його почули навіть учасники групи. – Лінда, ти де?!

Відлуння джунглів вторило йому, але дівчина не відповідала. Оббігши табір по периметру, і переконавшись, що її ніде немає, Матвій помчав наздоганяти учасників експедиції.

– Лінда випадково не з вами? – прокричав він на ходу чоловікам, які зупинились від окрику.

– Ти ж сам казав, що почекаєш її, і ви до нас приєднаєтеся, – стривожено відповів Володимир.

– Так я пам'ятаю. Тільки немає її в наметі… і в таборі немає. Прошу вас, повернімося і пошукаймо всі разом.

– Звичайно, підемо, – погодився Володимир і наказав іншим. – Всі повертаємося!

Повернувшись до табору, Матвій в першу чергу перевірив намети всіх учасників, які без них оглянути не міг. Лінди ніде не було. Матвій хотів запропонувати розосередитися та обшукувати околиці, коли побачив на горизонті автомашину.

– Хіба сьогодні повинні привезти провізію? – запитав він у Володимира. – Ти ж казав, що післязавтра.

– Це не наша машина, – відповів Володимир, пильно вдивляючись у далечінь. – Я не знаю хто це.

Під'їхавши на безпечну відстань, машина зупинилася. З неї вийшов чоловік і не поспішаючи рушив до табору. Коли він наблизився настільки, що можна було розібрати риси його обличчя, Матвій не повірив власним очам і відразу зрозумів, хто причетний до зникнення його подруги. Легкою, привільною ходою до нього прямував Черишев.

5

Здивувати Матвія рідко кому вдавалося, але зараз Черишев явно застало його зненацька. Рішучим кроком він попрямував йому назустріч. Роздивившись лютий погляд Матвія, Черишев про всяк випадок зупинився і прогорланив:

– Попереджаю, використання сили з вашого боку не принесе нічого хорошого.

– Я не настільки дурний, – прогарчав Матвій у відповідь, – щоб проміняти безпеку дорогої для мене людини на жалюгідне життя такого мерзотника, як ти.

Після цих слів Черишев зухвало спокійно підійшов до Матвія впритул і дві пари очей схрестилися у безмовному поєдинку.

– Бачте, в чому справа, – почав він, як ні в чому не бувало, – ви зволили перейти мені дорогу, а це, як вже напевно зрозуміли, я не міг залишити без уваги. Крім того, ви принизили мене перед моїми людьми, і за це вам доведеться заплатити дуже дорого.

– Зрозуміло. Адже і ти теж врахуй, що відтепер твої шанси на виживання вкрай малі. Якщо вважаєш, що добре мене впізнав, то сильно помиляєшся. Перш ніж затівати цю гру, потрібно було все добре зважити. А ти, судячи з усього, ризикнув кинути мені виклик і навіть не спромігся навести довідки. Раджу проявити розсудливість і не грати зі мною в хованки.

Сонце світило Матвію в очі, але це не завадило йому побачити, як нервово засмикалося обличчя Черишева.

– Ти не в тому положенні, щоб загрожувати, – нервово ляснув той. – Нагадую, що жінка в моїх руках, і якщо я не повернуся до завтрашнього ранку в місто, то доля твоєї супутниці складеться набагато сумніше, ніж може намалювати тобі твоя уява.

– Ближче до справи, – відрізав Матвій.

– Отже, – продовжив Черишев, трохи заспокоївшись, – як я вже казав, ти перейшов мені дорогу, а я цього не люблю. Ти – гравець. Я б навіть сказав більше – азартний гравець. І, як ти правильно зауважив, я вирішив продовжити нашу гру, нехай навіть і в такій манері. Тільки цього разу ми трохи піднімемо ставки. До трьохсот тисяч доларів. Даю термін в один місяць. Якщо через місяць у мене не буде цих грошей, твою супутницю чекає не дуже приємний сюрприз.

– Навіть якби у мене й були такі гроші, – закипів Матвій, – я б нізащо не віддав їх тобі. Забирайся звідси, поки я не спокусився на твоє жалюгідне життя. Лінда не у тебе. Я не настільки дурний, щоб повірити, що у тебе вистачило вправності вкрасти її з-під мого носа. І я знайду її.

– Тут ти правий, викрадав жінку не я, – байдужим тоном промимрив Черишев, розглядаючи свої відполіровані до блиску нігті, – але її доля повністю в моєму розпорядженні, тому раджу не жартувати зі мною. А щодо грошей… Ви сюди не відпочивати приїхали. Ваша експедиція має неофіційний характер, а такі поїздки непогано оплачуються. Тому гроші у вас будуть. А шукати її… Ось вже безглуздий задум. Шукати людину в цих лісах – що голку в стозі сіна. Бажаю успіху, – з посмішкою резюмував Черишев.

З цими словами він розвернувся і пішов до автомобіля, що чекав на нього. Пройшовши кроків двадцять, він, не обертаючись, єхидно проголосив:

– У тебе рівно місяць.

Матвій повернувся до табору розгубленим і пригніченим, де його миттєво обступили учасники групи.

– Що трапилося? – схвильовано запитав Володимир. – Хто це був?

– Лінду викрали, – відповів Матвій. – Це був організатор. Поставив мені умови. Вибач, Володимир, що доставив тобі незручності. Ідіть, працюйте. Мені потрібно подумати й оглянути тут все ще раз.

– Хіба ми можемо працювати, коли трапилося таке?! – заперечив Володимир. – Ми допоможемо тобі в пошуках.

– Дякую, – щиро відповів Матвій, – але найкращою допомогою з вашого боку буде покинути табір й надати мені можливість спокійно все оглянути. Як тільки я це зроблю і прийму рішення про свої подальші дії, я вас відразу повідомлю.

– Добре, друже, сподіваюся, ти знаєш, що робиш. Якщо потрібна буде наша допомога, будь-яка, клич.

Володимир поклав руку на плече Матвія в знак підтримки, розуміючи, що той у всьому винить себе. За декілька хвилин команда дослідників покинула табір, залишивши Матвія наодинці зі своїми думками.

З огляду на те, що Лінда не могла вийти з намету непоміченою, він поспішив ще раз оглянути його зсередини. Речі були в повному порядку. Ніяких слідів боротьби. Матвій почав прибирати з підлоги ковдри, для того щоб оглянути дно.

– Ось воно що?! – видихнув він.

У неосвітленому полум'ї багаття кутку намету, в самому низу було зроблено великий горизонтальний розріз, через який цілком могла пролізти людина. Матвій спокійно вибрався через нього на вулицю, і на свій подив натрапив на Куіделя.

– Куідель?! – вигукнув Матвій від несподіванки. – Що ти тут робиш? Я ж просив не заважати мені. Чому ти не пішов з усіма?

– Ти був дуже добрий до мене, – відповів індіанець, – тому я хочу тобі допомогти.

– Допомогти мені може тільки диво, – тверезо оцінюючи ситуацію бовкнув Матвій. – Лінду викрали, а щоб її повернути, мені потрібно заплатити величезну суму грошей, якої у мене немає. Тому мені доведеться шукати її по сліду викрадачів. У мене вкрай мало шансів, але я краще загину, ніж здамся.

– Джунглі погублять тебе, Матвій. Навіть ми, народжені в цих місцях, боїмося і поважаємо їх. Якщо відійти від обжитих місць, нас чекає загибель в їх обіймах.

– Я усвідомлюю весь ризик свого наміру, – погодився Матвій, – але у мене немає іншого виходу. Крім того, мені доводилося бувати в місцях страшніших за джунглі, тому у тебе не вийде мене залякати.

– Ти кохаєш її? – раптом запитав Куідель.

Матвій здивовано глянув на індіанця.

– Так, я люблю Лінду, – трохи замислившись, відповів він, – але не як жінку, з якою можна створити сім'ю для продовження роду. Я люблю її як друга, якому можна довірити свої таємниці, не боячись, що вона їх видасть. Я можу прийти до неї в скрутну хвилину, коли мені більше нема до кого піти, і вона допоможе мудрою порадою. Я можу попросити її про допомогу, і вона не відмовить, навіть якщо це буде йти всупереч з її інтересами. Розумієш?

– А хіба всього цього недостатньо, щоб хотіти створити сім'ю? – здивувався індіанець.

– Ні, Куідель, цього недостатньо. У всякому разі, для мене. Крім того, я попросив її допомогти мені в справі, заради якої ми приїхали сюди, тому я подвійно відповідальний за неї. Я повинен був оберігати її. Це з моєї провини вона потрапила в біду.

З цими словами Матвій присів на землю і став оглядати місце навколо намету, в пошуках хоч якихось слідів.

– Я розумію, – мовив Куідель і почав досліджувати розріз, зроблений в наметі. – Твою подругу викрали в першій половині ночі. Повір, я б почув щонайменший шум.

– Я теж так вважаю, – відповів Матвій. – Можу сказати навіть більше, по всій ймовірності, це зробили місцеві індіанці. Навряд чи хтось з приїжджих погодився б нападати вночі зі сторони джунглів. Для цього їх необхідно добре знати. Крім того, ти казав, що з цього боку знаходяться племена, з якими ворогує ваше плем'я.

– Так, Матвій. Напевно, це зробили індіанці племені сурумі. Це викрадення в їх дусі і я вже стикався з подібним. Вони досвідчені воїни, а їх плем'я кремезне та могутнє. Крім того, для них вкрасти людину за винагороду або вбити в бою – це гідна справа, за яку вони отримають повагу серед одноплемінників. Якби не ця обставина, ми б давно уклали з ними мир і жили в злагоді.

Матвій оцінювальним поглядом подивився в сторону непрохідних нетрів.

– Йти за ними по п'ятах крізь джунглі – це самогубство, – підсумував він. – Ти не знаєш, чи не протікає поблизу якась річка? Я знаю, що жодне індіанське плем'я не селитиметься далеко від річки.

– Ти правий. Не далеко звідси протікає річка Пуріо. Її могутні води багаті на рибу, тому її берега стали притулком для багатьох племен, в тому числі й мого.

– Стало бути, мій слух не обдурив мене минулої ночі. Мені здалося, що я чув шум води, хоча не був упевнений в цьому. Я знаю цю річку. Тільки у нас вона називається Пурус. Це права притока Амазонки, і її води подекуди настільки широченно розливаються, що навіть великі човни можуть ними йти. Нам потрібно вийти до цієї річки та зв’язати пліт. По воді буде простіше дістатися до володінь племені сурумі.

– Для того щоб побудувати пліт, потрібно буде зрубати багато дерев, а на це піде дуже безліч часу, – заперечив Куідель. – Краще зробити каное. Удвох ми впораємося за дві доби.

– Мені подобається твоя ідея, – схвалив Матвій. – Не будемо гаяти часу і підемо до Володимира. Потрібно сказати йому, що ми йдемо і попросити необхідні інструменти.

Куідель кивнув і чоловіки попрямували до загальної групи, яка все ж розпочала роботу, попри пригнічену атмосферу серед учасників експедиції. Побачивши, що Матвій із Куіделем навантажені поклажею, Володимир відразу все зрозумів і попрямував до них, щоб ніхто не чув їх бесіди:

– Може, варто заявити владі? Все-таки ми не в дикій країні.

– Ні, Володимир, – похитав головою Матвій, – навіть якщо вони візьмуться за цю справу, шанси відшукати Лінду живою будуть прирівняні до нуля. Коли Черишев дізнається, що ми звернулися по допомогу до влади, він просто позбудеться від неї, як від непотрібного доказу своєї провини. Такі, як він ні перед чим не зупиняться. І навіть якщо він отримає викуп, немає ніякої гарантії, що поверне Лінду. Тому залишається сподіватися тільки на себе… І на Куіделя. Сподіваюся, ти не станеш заперечувати, якщо він піде зі мною?

Володимир подивився на індіанця і побачив в його очах величезне бажання допомогти Матвію відшукати дівчину.

– Я не маю права утримувати його тут, – розвів він руками. – Офіційно Куідель не входить до складу групи й те, що він допомагав нам – велика удача. До того ж він працював за їжу та нічліг. Якщо він хоче, хай іде з тобою, так у всякому разі я буду спокійнішим за тебе.

Індіанець швидко кивнув, на знак згоди.

– Вам потрібні якісь інструменти? – поцікавився Володимир.

– Так, саме про це я і хотів попросити. Нам знадобляться дві сокири, все інше у нас є. – Матвій поглянув на Куіделя, і той знову кивнув, на підтвердження сказаного.

– Вибирай будь-які, – погодився Володимир, – ми замовимо собі ще.

– Дякую тобі за все, – промовив Матвій і міцно обійняв приятеля, щиро сподіваючись, що вони ще зустрінуться.

За півгодини нові знайомі, яких доля звела таким незвичайним чином, вже прокладали собі шлях в непроглядній хащі бразильських лісів. Дорога до річки зовсім не була схожа на ту, якою супроводжував Куідель експедиційну групу Володимира, і Матвію довелося випробувати на собі всю суворість джунглів. Колючі гілки били по руках і обличчю, часом залишаючи криваві подряпини. Але вандрівники не звертали на це уваги. Вони впевнено просувалися вперед, крізь густу завісу рослин. Зустрівши на своєму шляху ділянку з густо переплетених між собою гілок, Матвій узяв сокиру і хотів розчистити собі шлях, але Куідель зупинив його.

– Якщо ми будемо витрачати час на прокладання дороги, – тихо мовив він, – нам ні за що не добратися до річки до заходу сонця. Будемо обходити такі місця.

Матвій мовчки кивнув і вони пішли в обхід. Проходячи крізь густу гущавину, складно було визначити, як довго ще до заходу, тому що вікові дерева не тільки закривали собою небо, але навіть не пропускали сонячне світло. Деякі ділянки настільки поглинула імла, що мандрівники не могли розрізнити предмети навіть в декількох метрах від себе, тому Матвій тримався Куіделя на відстані витягнутої руки. Коли вони покинули гущавину і вийшли на галявину, залиту сонячним світлом, Матвій прижмурив очі й промовив:

– Мені здається, що такі непрохідні нетрі можуть стати нам хорошим притулком вночі. З одного боку заглибимося в них за допомогою сокири, а з іншого – завалимо вхід важкими гілками.

– Від великих хижаків це нас вбереже, – погодився Куідель, – але ти забуваєш про змій. Вони полюбляють відшукувати пташині гнізда в таких хащах, тому подібна перешкода їх не зупинить. Єдиний шанс спокійно провести ніч – досягти річки. Там я покажу тобі, як можна захиститися.

І чоловіки пішли далі, залишивши найскладнішу ділянку шляху позаду. Незабаром вони вийшли на прокладену стежку, і, судячи з того, що Куідель пересувався впевнено і швидко, можна було сподіватися досягти річки до заходу. Тепер сонце дарувало їм значно більше світла, не дивлячись на велику кількість рослинності. Його косі промені проникали крізь метушливе листя, ілюзорно розширюючи й без того неосяжний простір. За дві години вони звернули зі стежки і пішли на захід. Визначити напрямок не становило жодних проблем, оскільки сонце світило їм прямо в обличчя. Пройшовши ще хвилин п'ятнадцять, Куідель зупинився і завмер.

– Чуєш? – пошепки запитав він. – Ми на вірному шляху.

Матвій напружив слух, однак окрім шерехтіння листя і тьохкання птахів нічого не чув.

– Дивно, – так само тихо вимовив він, – я міг чути шум річки з табору, а тепер, коли ми набагато ближче до неї, не можу його вловити.

– Тут немає нічого дивного, – пояснив Куідель. – Ти чув річку вночі. Нічні джунглі сильно відрізняються від джунглів, осяяних сонячним світлом. Вночі тут правлять інші закони, які навіть я часом не в змозі зрозуміти. Якщо нам пощастить повернути жінку і дістатися до мого племені, я познайомлю тебе з людиною, яка зможе розповісти та пояснити це. Крім того, ти перебував у напівдрімоті, а в цьому стані наші почуття більш сприйнятливі.

– А ти чуєш річку? – спитав Матвій.

– Так, вона зовсім близько. Просто вітер дмухає нам в спину і забирає від нас її шум.

– Ну ось, бачиш, – посміхнувся Матвій. – Ти сам відповів на моє запитання. Може, вночі вітер дув з річки, ось я і чув її.

– Це теж, – погодився Куідель, не ставши більше нічого казати.

І вони рушили далі. Як тільки денне світило сховалося за обрій, Матвій також почув, як бурхала вода. Але і пробиратися крізь вікові зарості стало ще складніше. Сонце швидко відносило з собою залишки світла, і незабаром темрява поглинула все навколо.

– Тепер потрібно йти дуже обережно, – повернувшись, промовив Куідель. – Річка вже близько, але в цей час хижаки полюбляють виходити до її берегів на полювання. Якщо місяць не осяє наш шлях своїм посвітом, шансів залишитися в живих буде небагато.

Матвій підняв очі в небо в марній спробі відшукати нічного супутника нашої планети, але нічого не виявивши, зціпив зуби й знову покрокував за Куіделем. Мандрівники з ранку нічого не їли, і, без сумніву, тривалий перехід сильно втомив їх. Але Матвій був тренований в походах і міг не їсти до трьох днів практично без втрати сил. А ось у своєму провідникові він неабияк сумнівався, хоча по його твердій ході міг зробити висновок, що підготовлений він до таких випробувань не гірше. Індіанець лише пив воду з фляги, навіть не зупиняючись.

У цей вечір доля виявилася до них прихильною. Місяць вийшов з-за хмар раптово й осяяв відбитим сонячним світлом навколишній простір. Праворуч від них височіли величезні дерева, а зліва простягалася велика порожня рівнина. Вони опинилися ніби на узліссі джунглів і йшли паралельно їм. Шум бурливої річки тепер чувся значно виразніше і Матвій вдивлявся у порожнечу, що відкрилася зліва від них. Не більш ніж у п'ятистах кроків від них він побачив мерехтіння потоку світла, яке мчало по землі, освітлюючи її неймовірно мальовничими вогнями.

– Річка! – вигукнув Матвій і радісно поплескав по плечу Куіделя.

Однак індіанець різко обернувся і приклав вказівний палець до своїх губ, даючи зрозуміти, що будь-який шум може привернути небажану увагу. Матвій слухняно кивнув, але встиг помітити, що Куідель теж задоволений.

– Тепер потрібно йти дуже швидко, – прошепотів він. – Не відставай.

Двоє сміливців розвернулися і попрямували прямо до річки. Підійшовши ближче, Матвій виявив, що спуститися прямо до води не виявляється можливим через пологий, вкрай розмитий берег.

– До води не підійти, – з досадою шепнув Матвій.

– І в цьому наш порятунок, – запевнив індіанець. – Нумо спробуймо спуститися, але будь обережний.

Матвій першим поліз донизу спадистим краєм. Водна поверхня розкинулася під ними на відстані трьох метрів. На свій подив він виявив, що весь вертикальний схил поцяткований корчами, схожими на коріння дерев, хоча поблизу не росло великих екземплярів. Крім того, ці корчі утворювали в собі невеликі ніші, в які можна було забратися і сховатися. Матвій заліз в одну з них і став чекати Куіделя.

– Ну як тобі такай притулок? – почув він голос індійця, який спускався слідом.

– Це просто фантастика! Я б ніколи не подумав, що в джунглях можна знайти такий чудовий нічліг.

– Так, нам пощастило, тому що не скрізь є такі укриття. Великі кішки нас тут точно не дістануть, але є ймовірність потрапити в пащу крокодила. Їх тут досить багато, і хоча нас вони навряд чи дістануть, все одно будемо спати по черзі.

– Добре, тоді ти лягай зараз, а в другій половині ночі спати буду я.

– А ти хіба не втомився? – запитав Куідель.

– Втомився, звичайно, але в незнайомому місці заснути не зможу, тому я поки трохи огляну місцевість, а ти відпочивай. До речі, може перекусимо перед сном? Весь день нічого не їли.

– Я не їм після заходу сонця, – відповів індіанець. – Ця їжа не принесе нічого корисного нашому тілу.

– Навіть якщо до цього не їв весь день? – здивувався Матвій.

– А якщо цілий день утримуватися від їжі, а на ніч поїсти, не те що користі не буде, а тільки на шкоду піде.

– І ти можеш це пояснити? – жваво зацікавився Матвій, не дивлячись на втому.

– Я можу розповісти тобі тільки те, чому вчили мене мої батьки, а також про свої відчуття. Якщо ти хочеш знати, як все це працює, то спробуймо дістатися мого племені. Там ти почуєш відповіді не тільки на це питання, але й на ті, які ти захочеш поставити в недалекому майбутньому.

Матвій з подивом подивився на свого супутника. – «Які питання? Про що він каже?» – але вирішив, що зараз не найкращий час це з'ясовувати.

– Лягай спати, поки є можливість. Завтра у нас буде багато роботи.

Індіанець кивнув і, розклавши на гілках спальний мішок, ліг на нього зверху і практично миттєво заснув.

Матвій зручніше всівся на корчах і став милуватися дзюркотливою нічною рікою. Її неосяжні води велично протікали по дугоподібному руслу. На гарчання хижаків він вже не звертав уваги. Тут вони перебували у відносній безпеці, а ось за сплесками води біля берега стежив дуже уважно. Тьмяне місячне сяйво не дозволяло розглянути крокодилів, які підстерігали необачну здобич, але Матвій твердо знав, що це саме вони. Про всяк випадок він витягнув з сумки сигнальну ракету, щоб в момент небезпеки мати можливість їх злякати. Але скористатися нею йому, на щастя, не довелося. Вночі ці великі земноводні плазуни могли напасти тільки якщо б їх потривожили прямо у воді, а полюють вони й вичікують здобич вранці та ввечері, коли звірі приходять на водопій.

Місяць зник за хмарами так само раптово, як і з'явився, зануривши нічні пейзажі в повний морок. Спостерігаючи за величчю плавних вод Пуріо, він дещо відволікався від гнітючих думок, а з настанням темряви стало ще важче нести вахту – позначалася нервова напруга і накопичена за день втома. Думки про минулий день плавно занурювали його в дрімоту. Але Матвій за своє життя пережив не одну безсонну ніч. Бажаючи відволікти себе чим-небудь, він обережно підвівся з гілок, і спробував розім'яти тіло, наскільки це дозволяв простір їх тимчасового притулку. Потім знову сів зручніше, і став думати про Лінду.

«Якщо нам зараз важко, – розмірковував він, – як же їй в руках цих продажних дикунів?… Хоча, треба віддати їм належне. Пройти крізь нічні джунглі, не побоявшись диких звірів, пробратися в табір і так спритно викрасти людину, не давши себе виявити… Для цього необхідно було точно знати не тільки місце розташування самого табору, а й намет, в якому мирно спала їх жертва. Виходить, вони або спостерігали за нами днем, або…»

Мурашки пробігли по всьому його тілу від висновків, які напрошувалися самі собою. Матвій підозріло подивився на сплячого індіанця.

«Невже Куідель? Він цілком міг провернути цю справу в першій половині ночі, коли на вахті знаходився його напарник. Він бачив, як Лінда повернулася до свого намету, потім почекав, поки всі заснуть, і спокійно викрав її. Тепер затягнув мене сюди й відволікає, поки Черишев відвозить Лінду в недоступне для мене місце. І не було ніяких індіанців. Вкрай важко йти крізь джунглі. Навіть якщо це корінні жителі, не можуть же вони приручити хижаків».

Підозри все глибше проникали в серце Матвія. Він ледве стримував себе, щоб не розбудити Куіделя і не викласти їх йому прямо в обличчя, дивлячись в цей момент в його очі. Але з іншого боку, йому не давали спокою ті короткі, але такі місткі бесіди з індіанцем.

«Як може в одній людині поєднуватися мудрість і любов до всього, що його оточує, з подібним віроломством? – вагався Матвій. – Звичайно, буває всяке, але він так любить все живе. Крім того, відкриті добрі очі. Складно повірити. Але в те, що нас підстерегли індіанці – ще складніше».

З роздумів його вивів голос Куіделя.

– Ти стійкий боєць, – промовив він, піднімаючись з гілок, – навіть такий важкий перехід не зломив тебе, і ти не піддався сну.

– Дякую, – сухо відповів Матвій. – У мене є розмова до тебе.

– Може, відкладемо до ранку? – запропонував індіанець. – Тобі потрібно добре відпочити. Ти ж знаєш, у нас буде багато роботи.

– Після нашої розмови, може і не буде. Поговорити треба зараз.

– Я тебе слухаю, – спокійно вимовив Куідель.

– Пройшовши наш важкий шлях крізь джунглі, – почав Матвій, – я зрозумів, що моє припущення щодо викрадення Лінди може виявитися невірним. Вкрай складно здійснити такий план. В околицях триденного пішого шляху немає племен індіанців. Пробиратися крізь такі хащі, особливо вночі – вкрай небезпечне заняття, навіть для корінних жителів тутешніх місць. Крім того, підкравшись до табору, потрібно було довго стежити за нами, щоб дізнатися, в якому саме наметі спить Лінда. Думаю, я б помітив це, та й ти, досвідчений слідопит, повинен був щось відчути, – Матвій пильно подивився в очі Куіделя, сподіваючись прочитати його думки. – Ось я і подумав, що Лінду вкрав хтось із нашої команди, спокусившись грошима моїх ворогів.

– Я чекав цієї розмови, – не зніяковів Куідель, дивлячись Матвію прямо в очі. – Ти маєш рацію, це дуже складний план. Окрім того, ти не можеш підозрювати нікого, крім мене. Справді, на мене дуже легко подумати й, зізнатися тобі, я не здивований твоєму запитанню. Що я можу тобі заперечити на твої підозри? Відверто кажучи, мало, але я спробую. У мене немає інших доказів, окрім клятви, в яку ти, можливо не повіриш. І все ж я клянусь тобі всім святим і світлим, що є на нашій рідній планеті, моїм родом і пам'яттю моїх предків, що я не брав участі в змові з твоїми ворогами та від усього серця хочу допомогти тобі.

Від цих слів, Матвію стало ніяково перед індіанцем, який ризикував своїм життям заради його інтересів.

– Після такої клятви мені не потрібно шукати для тебе виправдання. Вибач мені за те, що засумнівався в тобі. Мені потрібно було уважніше слухати тебе, щоб подібні думки не закладалися в мою душу. Вибач, якщо зможеш.

– Тобі не потрібно просити вибачення, – відповів Куідель. – Я ж кажу тобі, що і сам би на себе подумав, якщо б виявився на твоєму місці. Скажи, давно ці люди хочуть заподіяти тобі зло?

– Ні. Я познайомився з ними зовсім недавно, близько тижня тому.

– Ось бачиш, – полегшено зітхнув він, – а я живу в таборі Володимира понад місяць і нікуди не відлучався. Як же я міг увійти з ними у змову?

– Все вірно, Куідель. Але, може, все ж хтось із табору?

– Ми ж завжди знаходилися разом, разом відпочивали, разом працювали. Ніхто нікуди не відлучався, провізію та інструменти нам привозили. Як би не був складний план індіанців сурумі, але він найбільш імовірний. Це плем'я на чолі зі своїм вождем ревниво охороняє свої великі території, щоб чужинці не проникли в джунглі й не спокусилися на святині, що дісталися їм від предків.

Після цих слів Куідель замовк і відвів очі, немов побоювався сказати щось зайве. Матвій це зрозумів, і не став ставити додаткових запитань.

– Добре, Куідель, у нас все одно немає іншої версії, тому будемо дотримуватися початкового плану, – погодився Матвій. – Я так розумію, нам доведеться плисти проти течії?

– Так, тому я і запропонував тобі зробити каное. На ньому ми зможемо досить швидко пересуватися по річці. Тепер лягай, набирайся сил. До світанку вже недалеко.

Матвій кивнув і ліг на спальний мішок, на якому щойно спав індіанець. Заснув він миттєво і розплющив очі тільки вранці, коли Куідель розбудив його. Чоловіки вилізли нагору, залишивши спорядження у своєму тимчасовому притулку.

– Почнемо шукати дерево для каное або спочатку підкріпимося? – поцікавився Матвій.

– Я б не став витрачати дорогоцінний час на їжу. На деревах повно плодів.

– А ось з плодами мені потрібно бути дуже обережним, – насторожився Матвій, – деякі викликають у мене сильну реакцію, тому їсти ваші фрукти я б не ризикнув.

– Тут вдосталь плодів, – заперечив Куідель. – Можеш не переживати, ми легко підберемо тобі що-небудь. Поснідаємо на ходу, а ось викупатися я б не відмовився.

– Чи не збираєшся ти плавати перед пащею у голодного крокодила? – з недовірою перепитав Матвій.

– Вода дуже освіжить нас і додасть бадьорості, – як ні в чому не бувало відповів індіанець. – Я ж не стану перепливати всю річку, хоча мені не раз доводилося це робити. Тільки освіжуся з краю. Крім того, почуття небезпеки мобілізує твоє тіло та зміцнить дух, і ти будеш бадьорим весь день.

Матвій нервово проковтнув клубок, що підступив до горла, коли зрозумів, що індіанець не жартує. Йому не раз доводилося ризикувати своїм життям, але плавати поблизу голодних, вкритих панциром рептилій, безперечно ні. Приємний холодок пробіг уздовж всього хребта. Матвій уважно подивився на звивисту річку, досліджуючи берег, і буквально в ста кроках від них розгледів пологий рівний спуск, де можна було зайти у воду. За декілька хвилин вони вже стояли біля води, знімаючи одяг і акуратно розкладаючи його на березі.

Куідель першим впевнено зайшов у воду. Однак перед цим деякий час постояв босоніж у крайки води, піднявши руки до грудей. Матвій не бачив, що саме робив індіанець, оскільки стояв позаду нього. Вирішивши не відволікати його зайвими розпитуваннями, Матвій попрямував за своїм провідником та увійшов у прохолодну ранкову воду. Вода дійсно освіжала, а думки про хижаків, що плавали десь неподалік, загострювали всі почуття до межі. В іншій ситуації Матвій би пірнув і поплив під водою, віддавшись могутній стихії, але тільки не цього разу. Зараз він повільно, з острахом оглядаючись на всі боки, лише пару раз занурився з головою недалеко від берега.

– Не треба цього робити, – порадив Куідель, – просто насолоджуйся прохолодою й уважно дивись по сторонах. Навіщо зайвий раз ризикувати?

Другий раз Матвія просити не довелося. Плаваючи вздовж берега, Куідель раптом підвівся з води й жестом руки вказав на досить швидкий об'єкт, який наближався до них, хоча ледь виднівся на поверхні. Поглянувши на нього, у Матвія миттєво відпало бажання купатися. Не гаючи ані секунди, він шарахнувся до берега. Велика фора не залишала крокодилу шансів, але Матвій все ж доклав усіх зусиль, щоб вийти на берег з великим запасом. На його превеликий подив, Куідель, який знаходився трохи далі ніж він, приплив до берега набагато раніше.

– Ну як тобі така зарядка? – із задоволеною посмішкою на обличчі, запитав індіанець. – Що більше бадьорить – холодна вода або голодні крокодили?

Замість відповіді Матвій з побоюванням кивнув у бік річкового хижака і поставив зустрічне запитання, яке хвилювало його куди більше:

– Він може виповзти на берег і напасти?

– На берег виповзти може, але роблять вони це в крайніх випадках, – відповів Куідель. – Наприклад, для кладки яєць. Або самці в нападі сказу, що властиво їм, як і багатьом хижакам. Або просто виходять погрітися, але для полювання – ні. Для цього вони занадто неповороткі й не ризикують без потреби. Хоча на короткій дистанції вони досить спритні, але дуже швидко видихаються і самі стають вразливими.

– Зрозуміло, – кивнув Матвій, – відповідати на твоє запитання, гадаю, немає сенсу – зрозуміло, прогулянка з крокодилом освіжає значно краще. Я б сказав більше: одне очікування такої зустрічі, змушує відчути прилив сил, які нам дуже знадобляться.

– Тепер ти розумієш, чому я не можу жити у великому місті? – запитав Куідель, прямуючи до місця їх стоянки. – Це тільки здається, що воно велике. Насправді в ньому тісно і душно. Тільки тут я можу так яскраво відчувати життя, де кожна мить змушує мене ще більше любити й цінувати той час, який мені відвели на цій прекрасній планеті.

– Так, – погодився Матвій, прямуючи за своїм супутником, – ще годину тому я б не зрозумів тебе, але ти саме зараз виразно продемонстрував мені глибину твоїх слів. Немає нічого більш важливого, ніж свобода і життя. А тут відчуваєш їх найбільш повно. Тут загострюються всі почуття, змушуючи тебе стати одним цілим з усім навколишнім середовищем. Мені здається, я теж починаю любити ці місця.

Сказавши це, Матвій знову розвернувся до річки, оглянув зелені простори, заплющив очі та наповнив легені до межі п'янким ароматом джунглів.

6

– Ти не уявляєш, як мені приємно чути ці слова, – натхненно промовив Куідель. – Якщо нам пощастить, і ми зможемо дістатися до мого племені, я зроблю все можливе, щоб зміцнити твою любов до моєї батьківщини.

– А навіщо тобі це потрібно? – обережно поцікавився Матвій.

– Я бачу, що ти людина з великим серцем, і здатний відчувати цей світ так само, як і ми, що живемо тут. До того ж, ти проявив до мене турботу коли я був для тебе ніким, хотів допомогти людині, яку ледь знаєш… Скоро ти побачиш, хто я насправді, а поки я простий індіанець для тебе, хотів би попросити скріпити нашу дружбу невеликим обрядом. Я думаю, що ти відчуваєш такі ж братні почуття до мене, як і я до тебе.

Матвій здивувався цьому зізнанню, адже воно здавалося дуже незвичайним для його колишнього оточення. А все ж таки індіанець мав рацію. Той недовгий час, що вони провели разом, змусив його інакше поглянути на деякі речі, про які він раніше не замислювався, але підсвідомо шукав їм пояснення. Чого тільки коштували міркування індіанця про сонце, подібним до яких не знайдеш в жодному підручнику. Можна перечитати безліч порожньої інформації, але вона ні на мить не наблизить до розуміння того, про що говорив індіанець. Можливо, слова його – лише здогадки, але Матвій прийняв їх відразу, як щось рідне, щось більше, ніж просто теорію.

– Ти вважаєш, я став би допомагати людині, до якої не відчув подібного? – щиро відповів Матвій. – Я відчуваю, що спілкування з тобою змінює моє уявлення про цей світ і про самого себе, а слова твої змушують відчути те, що я, можливо, шукав все своє життя.

– Дякую тобі, я дуже радий, що наші думки й почуття так схожі. Відкладімо на вечір обряд, який скріпить нашу дружбу, а зараз не будемо гаяти часу і почнемо робити каное. Я бачив, як ти наполегливо працював у Володимира, тому, якщо нам пощастить, і хижаки не заважатимуть, завтра ми зможемо вирушити в дорогу по річці.

– Ти справді думаєш, що за два дні можна зробити човен? – здивувався Матвій. – Я вважаю, що потрібно буде зрубати дерево не менше вісімдесяти сантиметрів у діаметрі. При всій нашій завзятості, тільки на це знадобиться цілий день, а потім ще потрібно надати форму і вишкребти вручну серцевину. Звичайно, це набагато краще, ніж пробиратися крізь джунглі й кожну хвилину ризикувати своїм життям, але за два дні нам не подужати таку роботу.

– Ти забуваєш про те, що моє плем'я живе біля річки, – посміхнувся Куідель, – ми часто будуємо каное. Ми випробували багато дерев і знайшли одне, яке найбільш підходить для плавання. Ми звемо його бальсовим деревом. Коли ти почнеш працювати з ним, то відчуєш різницю між каучуковими деревами та бальсою. Його деревина настільки м'яка, що надати їй задану форму досить легко.

– Добре! – пожвавішав Матвій. – Але нам необхідно спочатку знайти це чудо-дерево. Передбачаю, воно не росте на кожному кроці.

– Це вірно, – погодився Куідель, – але удача супроводжує нас. Коли ти спав, я встиг оглянути околиці й виявив просто чудовий екземпляр, який росте отам, на узліссі джунглів, так що нам навіть не доведеться занурюватися у гущавину.

– А як же хижаки? – насторожився Матвій. – Що будемо робити, якщо помітимо їх.

– Так, ймовірність зустрічі є, але невелика. Я не просто так запропонував тобі скупатися в річці. По-перше, ми перечекали час їх ранкового полювання, і оскільки не побачили тут жодного, то, швидше за все, сюди вони вже не прийдуть. Тому до вечора ми будемо у відносній безпеці. По-друге, скупавшись поруч із хижаком, твоє тіло ніби виробило захист від них.

Матвій недовірливо покосився на свого супутника.

– Це яким же чином?

– Розумієш, ти ніби стаєш таким самим звіром. Вони приймають тебе за свого.

Матвій продовжував мовчки дивитися на індіанця.

– Я вже казав, що не можу все пояснити, для мене це складно, – здався Куідель. – Деякі речі я просто знаю і використовую їх у своєму житті. Доберемося до мого племені й ти все дізнаєшся, якщо звичайно захочеш.

– Якщо захочу?! – вигукнув Матвій. – Так я все на світі віддам, щоб мені пояснили, як все це працює, – пообіцяв він і тут же додав, – ну, майже все.

Куідель посміхнувся, перекинув через плече сумку з інструментами та попрямував у гущавину.

– Ну що ж, ходімо, випробуємо це дерево, – з викликом промовив Матвій, і відправився слідом.

За п'ять хвилин чоловіки стояли біля великого розлогого дерева, яке Куідель обрав для виготовлення каное. Матвій витягнув сокиру і вже хотів приступити до роботи, але індіанець його зупинив.

– Почекай трохи, – попросив він, – спершу потрібно дещо зробити.

Куідель підійшов впритул до дерева та обійняв стовбур, наскільки дозволяв обхват його рук. Так він простояв близько хвилини, а потім обернувся до Матвія і вимовив:

– Тепер можна починати.

– Ти попросив у дерева пробачення? – здогадався Матвій.

– Так. Ще я спробував пояснити, для чого ми робимо це, навіщо перериваємо його перебування на цій планеті.

– Тепер можна?

– Так, можна починати, – кивнув Куідель. – Спробуй.

Матвій з усього розмаху встромив сокиру в дерево і переконався, що Куідель не перебільшував, коли розповідав про його неймовірно м'яку деревину. Сталева частина сокири повністю занурилася в стовбур. Без особливих зусиль Матвій витягнув сокиру і став поступово рубати по всьому колу, а Куідель тим часом пішов, як і обіцяв, пошукати плодів на сніданок. Не минуло й п'ятнадцяти хвилин, як він повернувся з цілим оберемком свіжих соковитих фруктів. Матвій вже пристойно спітнів, коли Куідель змінив його за роботою. Віддавши товаришеві сокиру, Матвій розташувався на траві й приділив належну увагу сніданку. Він не їв майже добу, а вигляд плодів пробуджав звірячий апетит. Попри це, Матвій куштував їх дуже обережно. Він відкушував малесенькі шматочки, лякаючись опинитися у владі хворобливого стану. І ця обережність принесла результат. Перший фрукт нагадав йому авокадо. Розжувавши невеликий шматочок м'якоті, він почав чекати. Двох хвилин було цілком достатньо, щоб зрозуміти, сумісна ця їжа з його організмом чи ні. Цей підходив, і він відклав його і ще кілька таких самих в сторону. Другий не був схожий на жоден з відомих йому плодів, але виділяв такий дивовижний аромат, що так і вабив себе скуштувати. За півхвилини язика почало щипати, а тіло свербіти. Якби Матвій з'їв його цілком, могла початися задуха, і тут, в глибині джунглів, йому навряд чи хтось зміг би допомогти. На тілі з'явилося роздратування у вигляді червоних плям. Матвій обережно зняв футболку і став натискати на шкіру нігтями, щоб хоч трохи зняти свербіж, щоб не почати чесати себе щосили. Куідель миттєво помітив стан свого супутника, підскочив до нього і дістав зі своєї сумки якийсь порошок.

– Давай я допоможу тобі, – запропонував він, побачивши неабияку загрозу.

– Не треба, Куідель. Будь-який дотик до тіла може викликати таку сверблячку, що я неспромога буду опанувати собою і просто розірву себе на шматки. Я з'їв зовсім небагато, і це скоро пройде. У всякому разі, я сподіваюся на це.

– Довірся мені, Матвій, – наполягав Куідель. – Я навіть не буду торкатися до тебе. Я просто посиплю трохи на ці червоні плями, і ти переконаєшся, що це допоможе.

– Добре, спробуймо.

Індіанець вмить висипав трохи порошку собі на долоню, підніс її до тіла Матвія і здув вміст на його шкіру. Після цього сів поруч і почав чекати. Вже за кілька хвилин тіло Матвія прийняло природне забарвлення, причому не тільки на тому місці, куди потрапив порошок.

– Куідель, це просто диво! – вигукнув Матвій, з подивом розглядаючи свою шкіру. – Це ж справжня знахідка. Все пройшло. Жоден наш лікар не міг допомогти мені краще, ніж ти. Безмежно дякую!

– Так, цей засіб допомагає від багатьох бід, – посміхнувся Куідель. – Я ношу його з собою для захисту від комах. На деякі укуси тіло реагує так само, як твоє на фрукти. Спробуй ось цей, – Куідель простягнув йому плід, за формою схожий на абрикос.

Матвій не знав його назви, і, відкусивши шматочок, як і в минулих випадках, почав чекати, але реакції не було.

– От і добре, – видохнув із полегшенням Куідель. – Підкріпися як слід, а я піду працювати.

Матвій почав снідати. Неймовірно смачні та поживні плоди швидко поповнювали вичерпані сили. Закінчивши з ними, він приєднався до свого товариша, і за годину дерево лежало на землі.

– Так, такої податливої деревини не знайти більше ніде, – змахуючи піт з лиця, мовив Матвій. – У нас, у всякому разі, такі дерева не ростуть.

– Це дерево зустрінеш не часто, воно росте тільки в одній частині джунглів, – погодився Куідель. – Здебільшого тут, уздовж цієї річки. Уздовж інших приток Амазонки ці дерева зустрічаються набагато рідше, тому воно дуже цінується.

– Значить, це ендемік, – задумливо промовив Матвій.

– Ендемік? Що означає це слово, я його ніколи не чув?

– Це все, що можна зустріти в природі лише в одній місцевості й більше ніде, будь то рослини або тварини. Хоча не можу з упевненістю стверджувати, що бальса зростає тільки в Південній Америці.

– Цікаве слово. Запам'ятаю його, – сідаючи на зрубаний стовбур і витираючи з лоба піт, відповів Куідель.

– Який наш план? – поцікавився Матвій. – Продовжимо роботу тут або відтягнемо дерево до річки?

– На березі працювати спокійніше, але колода занадто велика, нам буде складно її тягнути. Гілки та сучки обрубаємо тут, а потім подивимося на вагу. Може бути, нам вдасться його докотити.

Матвій без зайвих слів взявся до роботи. Нечисленні, хоча і більш потужні гілки на основній ділянці дерева швидко здалися під натиском двох сокир, після чого чоловіки просто відрубали частину з великою розлогою кроною. Розчищена заготівля здавалася непосильною, але Матвій рішуче схопився за дерево збоку, намагаючись підняти очищений стовбур. На його подив, він досить легко впорався з цим завданням.

– Вважаю, ми цілком зможемо закінчити роботу на березі, – натхненно мовив він Куіделю.

– Так, – погодився індіанець, – з твоєю силою це цілком здійсненне завдання. Нумо спробуймо його котити, а там, де на шляху будуть виникати перешкоди, будемо піднімати й переносити.

Так вони й зробили, покотивши дерево в напрямку річки. Куідель захопив з собою дві довгі товсті гілки для весел, які на складних ділянках вони використовували як важелі, піднімаючи майбутнє каное. Таким чином, завдяки знанням Куіделя і неймовірної фізичній силі Матвія очищене дерево було успішно доставлено до берега річки ще до полудня. Сонце починало припікати, і Куідель запропонував відпочити та пообідати.

– Спускайся до сховища, а я тим часом принесу ще плодів. Наш провіант потрібно економити, адже невідомо, чи зможемо ми поповнювати запаси під час плавання.

– Все правильно, – погодився Матвій, – тільки, може ми підемо разом? По-перше, мені потрібно навчитися самостійно добувати собі їжу, а по-друге, удвох нам буде спокійніше, хіба мало що може трапитися.

– Тоді не будемо втрачати часу, ходімо.

Друзі швидко минули відкриту ділянку шляху і занурилися в зарості дерев. Довго шукати не довелося. Джунглі рясніли дарами природи. Куідель коротко пояснював Матвію, які з них придатні в їжу в цю пору року, а також вчив назвам. Забираючись на нижні гілки дерев, вони відразу куштували їх, обираючи найбільш смачні та поживні. Набравши з собою стільки, скільки могли понести, чоловіки без пригод досягли берега річки, сховалися в укриття де добре підкріпилися і відпочили.

Коли вони вилізли зі свого тимчасового пристановища, сонце косими променями висвітлювало землю, дозволяючи спокійно продовжувати роботу.

– Тепер розповідай, – обходячи навколо стовбура і не знаючи, з чого почати, спитав Матвій, – яким чином надати цьому шматку дерева форму, щоб воно змогло триматися на воді й не перевертатися?

Куідель відійшов в сторону і намалював на землі коло. Потім розділив його двома прямими лініями на три частини.

– Так виглядає наше каное, якщо на нього подивитися з цього боку, – показуючи на торцеву частину стовбура, пояснював Куідель. – Тобі необхідно зрубати третю частину деревини ось до цієї лінії, поки не залишиться дві частини з трьох. Я ж займуся обробкою каное із зовнішнього боку.

– Дуже добре, – погодився Матвій, і приступив до справи.

Досить одноманітна робота виснажувала, але він працював не покладаючи рук. Піт градом заливав обличчя через палюче сонце, а мозолі на руках роздер до крові, однак Матвій ні на секунду не випустив сокиру. Думки про Лінду не давали йому спокою, і він твердо вирішив рубати до тих пір, поки завдання, доручене йому Куіделем, не буде виконано.

Звільнивши індіанця від важкої праці, він надав йому можливість займатися більш творчою роботою. Куідель часто сідав на землю, щось малював на піску, і тільки після цього приступав до обробки. Незабаром Матвій під чуйним керівництвом друга почав обробляти носову частину каное, а індіанець без заминки робив свою частину роботи. В такому злагодженому темпі вони працювали близько трьох годин, і вже до вечора Матвій, на свій подив, міг спостерігати цілком схожі обриси добротного човна.

– Що тепер? – відкидаючи в сторону сокиру і змахуючи краплі поту, які градом котилися з його обличчя, запитав Матвій.

– Тепер тобі потрібно трохи відпочити та підкріпитися, – запропонував індіанець, гідно оцінивши виконану Матвієм роботу. – Відверто кажучи, я ніколи не бачив людей, в яких поєднуються така фізична сила і завзятість.

– Думки про Лінду рухають мене вперед, – похмуро кинув Матвій, – і я заспокоюся лише тоді, коли вона буде разом зі мною.

– Я розумію тебе, – кивнув Куідель, – але зараз тобі дійсно потрібен відпочинок. Ти працюєш набагато важче за мене, тому йди, підкріпися, а я поки закінчу обробку задньої частини. Потім разом приступимо до вирубки серцевини.

Матвій доїв плоди, які у них залишилися після обіду та пішов до річки, освіжитися й умити обличчя приємною прохолодною водою. Він вже не відчував такого страху перед крокодилами, однак, все ж з побоюванням спостерігав за ними. Незабаром Матвій повернувся і знову взявся до роботи. Поки він видовбував середину, Куідель теж перекусив і викупався в річці. Матвій з тривогою краєм ока поглядав за індіанцем і крокодилами, що плавали поблизу нього. Однак щонайменша спроба хижаків наблизитися до своєї здобичі закінчувалася невдачею, Куідель плавав як риба і миттєво опинявся на березі. Бадьорий та свіжий він повернувся до роботи з новими силами.

Довжина каное становила близько чотирьох метрів, тому друзі, працюючи над ним, не заважали один одному. Деревина під ударами сокир знімалася немов масло, чому Матвій не переставав дивуватися. Сонце давно сховалося за обрій, але чоловіки продовжували працювати, і з настанням темряви, каное нарешті прийняло потрібну їм форму. Матвій відійшов на декілька кроків і подивився на результат їхньої спільної роботи.

– Невже воно буде стійко стояти на воді? – недовірливо запитав він Куіделя.

– Ми ще не зовсім закінчили, – відповів той, – але навіть в такому вигляді воно зможе відмінно плисти. Нам залишилося зовсім трошки. Зараз ми перевернемо його, а вранці відшліфуємо дно. Після цього можна сміливо спускати човен на воду.

З цими словами Куідель підсів під каное і, не вдаючись до допомоги Матвія, перекинув догори дном.

– Тренування з сокирою пішли тобі на користь, – посміхнувся Матвій, – бачиш, як зміцнів.

– Це тому, що каное стало значно легше, – не зрозумів його жарт Куідель, – ми ж зрізали більшу частку.

Матвій кивнув і вирішив більше не жартувати з індіанцем.

«Все-таки різна культура, різне виховання, як би не образити», – подумав він, а вголос додав:

– Думаю, пора. Сьогодні лягаємо так само: спочатку ти, потім я тебе зміню, але розбуди мене, будь ласка, незадовго до сходу сонця. Якщо небо дозволить, я не хочу пропустити цей дар.

– Добре, – погодився Куідель, збираючи інструменти в сумку.

– Ти пам'ятаєш, я пропонував закріпити нашу дружбу обрядом? – раптом запитав він. – Якщо не заперечуєш, звичайно.

Матвій нічого не знав про обряди індіанців, тим більше про те, яку сутність вони несуть, але щоб не образити Куіделя, погодився. Тим більше, що відчував до нього величезну симпатію і глибоку повагу.

– Зрозуміло, я не проти. Але я нічого не знаю про ваші звичаї та обряди, вважаю, було б правильно, якби я розумів його зміст і наслідки, хоча впевнений, що ти не запропонуєш мені чогось такого, про що я зможу шкодувати надалі.

– Твоє бажання цілком природно і справедливо, – відповів індіанець. – Обряд полягає в обміні нашою кров'ю. Ми зробимо невеликі розрізи на зап'ястях, після чого з'єднаємо їх на хвилину. Протягом цього часу «наші вищі я» будуть відкриті для вищих сил, і ми обміняємося частинками душі. Це надасть величезну перевагу для подальших спільних справ. Ми зможемо відчувати один одного на відстані. У певні моменти зможемо навіть розмовляти. Це, звичайно, складно, але, все ж, можливо.

Матвій здивовано дивився на індіанця, не маючи сил поворушитися. Він чув, що таке можливо, але в те, що подібне може відбуватися з ним, насилу вірилося. Але серйозний погляд Куіделя казав сам за себе, тому він вирішив не сперечатися і запитав перше, що спало йому на думку.

– А… А мені потрібно про щось особливо думати під час обряду?

– Я все зроблю сам, – спробував розвіяти замішання приятеля індіанець, – твої думки самі знайдуть потрібне русло в цю священну для нас хвилину.

– Тоді, почнімо, – з властивою йому допитливістю надихнувся Матвій.

– Вибач, я забув сказати, що дія обряду вкрай складно скасувати. Для цього одного нашого обопільного бажання буде недостатньо.

– Зрозуміло. Але я впевнений, що жодної хвилини не пошкодую про те, що зараз зроблю.

Куідель віддано подивився в очі Матвія і дістав ніж.

– Ставай на коліна, – промовив він, і сам опустився на землю. Матвій встав на коліна і простягнув Куіделю руку. Індіанець спочатку зробив невеликий розріз на своєму зап'ясті, потім те ж саме зробив із зап'ястям Матвія. Червона кров заструмувала по шкірі чоловіків, і вони поєднали місця порізів. Матвій не зводив погляд від індіанця, але той підняв голову до неба, заплющив очі, і почав нашіптувати якісь фрази, які він не міг розібрати. Подивившись за прикладом Куіделя в небо, Матвій побачив над собою стільки зірок, скільки йому не доводилося бачити жодного разу в житті. Він вдивлявся в безкраї простори з неприхованим захопленням, і тут йому здалося, що зірки стають більше, немов наближалися до них. Матвій хотів моргнути, але боявся, що це видіння припиниться, тому як заворожений продовжував дивитися. А тим часом зірки продовжували наближатися. Вони вже втратили свою звичну форму і колір. Тепер ці віддалені маленькі точки перетворилися на величезні барвисті планети, які зливалися одна з одною й утворювали різноманітні фігури. Одна з них особливо привернула його увагу. Сузір'я Скорпіона, яке він намагався розглянути напередодні разом із Ліндою, яскравою смугою врізалося в палати його свідомості. Зірки чітко формували образ тварини, і Матвій на свій подив помітив, що він навіть ворушиться та повзе. Тепер це були не просто далекі космічні тіла. Його очам відкривалися зовсім інші світи, в яких він саме поставав в неймовірних розмірах. Він вже не відчував свого фізичного тіла так, як відчував до цього моменту. Його нове тіло втратило плоть та кров, відродившись з мільйонів планет, життям яких він безпосередньо керував, як своїми кінцівками. Його могутність не знала меж. Він відчував це. Він відчував свою міць і свою велич. Його, здавалося, може розірвати зсередини якась енергія, міць якої він зараз осягав. Це було прекрасно й страшно водночас. Але страх цей народжувався лише з небажання втратити це почуття, знову опиниться в обмеженому, затиснутим немов лещатами з усіх боків тілі… І все ж це сталося. Матвій вийшов із заціпеніння. Куідель обережно похитував його за плечі, коли до нього знов повернулася свідомість.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.