ELS VERSOS

DELS CALAIXOS

Ferran Carbó

ELS VERSOS

DELS CALAIXOS

Sobre Llibre de meravelles de Vicent Andrés Estellés

UNIVERSITAT DE VALÈNCIA

Aquesta publicació no pot ser reproduïda, ni totalment ni parcialment, ni enregistrada en, o transmesa per, un sistema de recuperació d'informació, en cap forma ni per cap mitjà, sia fotomecànic, fotoquímic, electrònic, per fotocòpia o per qualsevol altre, sense el permís previ de l'editorial.

© Del text: Ferran Carbó, 2018

© D’aquesta edició: Universitat de València, 2018

Producció editorial: Maite Simon

Disseny interior i maquetació: Inmaculada Mesa

Correcció: Elvira Iñigo

Disseny de la coberta: Celso Hernández de la Figuera i Maite Simon

ISBN: 978-84-9134-321-9

A Paco i Consuelo, in memoriam

per aquelles semblances s’exalça l’ànima a membrar, entendre e voler RAMON LLULL

Índex

Introducció

1. L’autor i la seua poesia

1. Durant els anys quaranta: els inicis

2. Dels anys cinquanta als anys seixanta: el poeta de la postguerra valenciana

3. Dels anys setanta als anys vuitanta: el poeta nacional dels valencians

4. Una escriptura singular

2. La creació dels textos i la difusió del llibre

1. La documentació original existent

2. Les edicions

3. El procés d’elaboració i d’escriptura

3. Els paratextos

1. Distintes formes de transtextualitat

2. Títol, sobretítol, intertítols i títols de poemes

3. Citacions i epígrafs

4. Ramon Llull i Ausiàs March

4.1 «Cant de Ramon» i «Cant de Vicent»

4.2 «Jo sóc aquest que em dic…»

4. L’estructura

1. De l’organització en seccions a l’estructura de tríptic

2. Dos cossos laterals i un cos central

5. La consciència del present

1. Sobre el conjunt

2. Els poemes

6. Els episodis (del passat i del present)

1. Sobre el conjunt

2. Les seccions i els poemes

2.1 I: l’escriptura del record

2.2 II: els documents del context

2.3 III: la guerra i la postguerra

2.4 IV: un entreacte de llàgrimes

2.5 V: un temps d’amargor

2.6 VI: la guerra i la postguerra

2.7 VII: de l’exili i la llibertat

7. L’esperança en el futur

1. Sobre el conjunt

2. Els poemes

8. Cloenda

Annex:

«Pròleg» de Manuel Sanchis Guarner a la primera edició de Llibre de meravelles

Bibliografia

Introducció

Presentem una aproximació a Llibre de meravelles, de Vicent Andrés Estellés. Aquesta obra no sols és una de les principals de l’autor, sinó també de la poesia en llengua catalana del segle XX. A més, es tracta d’un llibre emblemàtic per a diverses generacions de lectors del País Valencià, des de fa prop de mig segle. Avui, com abans, la seua lectura continua atraient i sorprenent, crea emocions i sensacions, enriqueix els sentiments i el pensament d’aquells que s’hi endinsen.

Quan l’any 1970 Estellés va publicar, mitjançant la gestió de l’amic i poeta mallorquí Josep Maria Llompart i per primera vegada a Palma, el petit recull Lletres de canvi, el qual avançava alguns sonets de L’ofici de demà (editat també a Palma dos anys més tard), es va superar la dificultat de la postguerra per a l’edició i la difusió de la seua producció literària, ja que des dels inicis de la seua escriptura i fins aleshores, durant vint-i-cinc anys, només havia publicat quatre llibres, tot i haver-ne escrit, totalment o parcial, prop d’una trentena.

Això no obstant, l’any següent, el 1971, fou el seu annus mirabilis. De colp, al País Valencià, va editar quatre títols: La clau que obri tots els panys, L’inventari clement, Llibre de meravelles i Primera audició. Aquesta nova difusió i la recepció comportaven la seua consagració definitiva, la qual recorda per allò d’any miraculós i de ser-ne quatre els llibres, el que, quasi una dècada abans, va passar amb Joan Fuster el 1962, entre les quatre obres del qual llavors es trobava l’emblemàtic Nosaltres, els valencians.

En el cas del poeta de Burjassot, aquell 1971 tots quatre títols eren d’obres inèdites que havien estat escrites durant la llarga postguerra. La primera i la tercera, si seguim l’ordre d’esment anterior, són dues obres principals, de les essencials en la seua poesia. La segona obra és rellevant. La quarta n’és més aviat una entre tantes. L’aparició alhora de les quatre va motivar comentaris com el de Joan Fuster, del 1972, quan escrivia que aquella producció estellesiana apareguda l’any anterior era «un bloc de versos massa dens i massa complex perquè l’hàgem pogut digerir amb la perspectiva deguda. Però l’impacte hi quedava consumat. Un impacte al·lucinant» (Fuster, 1972: 19).

Llibre de meravelles en aquella primera edició del 1971 tenia un pròleg de Manuel Sanchis Guarner, un dels responsables del fet que se’n produís l’edició, el qual avalava completament el poeta i aquell «llibre amerat de valenciania» (Sanchis Guarner, 1971: 10). Tot just l’any següent va aparèixer l’edició de Recomane tenebres. Obra completa 1, el primer volum de la poesia completa de l’escriptor de Burjassot. El fet important és que les publicacions d’aquells 1971 i 1972 foren els primers passos d’un procés tendent a convertir el que era el poeta de la postguerra valenciana (ja que, tot i haver publicat només quatre llibres, al País Valencià ningú feia versos com ell) en el poeta nacional dels valencians i que, amb el reconeixement posterior, ha esdevingut, sense cap mena de dubte, un dels grans noms de la poesia contemporània en llengua catalana.

Aquesta obra de meravelles aviat es va convertir en una pedra angular de la poesia editada durant aquells anys setanta, cosa que va passar també amb d’altres d’èxit –malgrat ser un gènere considerat minoritari–, com, per exemple, una mica més tard en el temps, Estimada Marta (1978), de Miquel Martí i Pol. Ara mateix, després dels quaranta-set anys transcorreguts des de la primera edició, no sols és el llibre més conegut, editat, venut i llegit d’Estellés sinó també de la poesia contemporània al País Valencià. Efectivament, si se’n fa balanç, ha estat «un impacte al·lucinant».

Els dos primers capítols del present estudi són una mica complementaris: mentre que al primer es presenta una visió de conjunt de l’autor i la seua trajectòria i, de manera especial, la producció que va precedir i envoltar l’obra que ens ocupa; al segon, en canvi, es revisa la documentació original existent d’aquest llibre al Fons Estellés, a Burjassot, i també es comenta la difusió que se n’ha fet a posteriori amb les diferents edicions. L’anàlisi estricta es realitza entre els capítols tercer i setè: primer, amb la revisió del potent acompanyament paratextual; després, amb l’estudi de la complexa organització de l’estructura; i, posteriorment, amb l’anàlisi més minuciosa a partir del seguiment i del comentari de poemes de cadascuna de les parts. A tall de cloenda hi ha algunes reflexions últimes sobre el conjunt.

El treball es complementa amb un annex: es recupera el pròleg que Manuel Sanchis Guarner va fer a la primera edició del llibre el 1971, un document interessant de conèixer en l’aproximació que hi proposem i que ha estat oblidat en les edicions posteriors.

Durant alguns cursos acadèmics hem treballat a classe aquesta obra literària. Diferents generacions d’alumnes universitaris de Filologia Catalana han enriquit la inicial proposta de lectura i ens han fet sentir i compartir, cada vegada amb més intensitat, la grandesa de versos i de poemes, la de l’obra. A tots ells els manifestem l’agraïment, per motivar-nos en la necessitat d’elaborar aquest estudi; un deute i un repte concebuts fa anys peròendarrerits i perllongats durant massa temps. També mostrem gratitud a Carmina i Vicent Andrés, Vicent Anyó, Mariola Aparicio, Enric Izquierdo i Vicent Simbor, sempre atents a les consultes. És evident que la proposta d’anàlisi i d’interpretació del present llibre té un component personal i subjectiu per part de qui la signa i n’és responsable. Per tant, n’és una entre tantes. Una gran obra literària com aquesta en mereix, sense cap mena de dubte, moltes més.

Albuixec / Forcall / Vila-real, tardor de 2017

1

L’autor i la seua poesia

L’escriptor d’aquesta gran obra literària va nàixer a Burjassot el 4 de setembre de 1924 i va morir el 27 de març de 1993. La seua infantesa es va caracteritzar per les vivències relacionades amb el seu entorn més immediat i pròxim, el del conjunt de pobles i indrets de la comarca, l’Horta, i el de la ciutat de València; i també es va singularitzar per l’ajuda al pare i a l’avi en el forn de Burjassot on treballaven, àmbit que es recorda i refereix en poemes posteriors com, per exemple, «L’ofici», de Llibre de meravelles. Durant l’adolescència («tretze o catorze anys»)¹ va fer d’aprenent d’orfebre, com recorda al poema «Dies», del mateix recull. L’interès per la literatura es va originar a partir de la lectura, amb els llibres que li deixava un veí lletraferit i republicà, Juli Llopis. Durant els anys trenta es va sentir especialment atret pel gènere del teatre; i, des dels anys quaranta, sobretot per la poesia, la qual va començar a conrear, cada vegada amb més intensitat.

La seua extensa producció poètica abraça més de cent títols, i va començar a publicar-se, primer amb textos en llengua castellana, a partir del 1944; i, ja amb obres en llengua catalana, des del 1953. L’edició va arribar, en la seua vida, fins al 1992 (amb l’últim llibre publicat Mare de terra); és a dir, tot plegat abraça un període de gairebé cinquanta anys. A més a més, després de la seua mort han aparegut, pòstumament, alguns llibres, com els tres volums de Mural del País Valencià (1996) o L’inventari clement de Gandia (2012), que completen el conjunt de la producció. Fins i tot més recentment, el 2016, s’ha editat una reconstrucció del seu primer llibre de versos en llengua catalana, Ombra d’ales a l’aigua (escrit el 1952).

Aquesta llarga trajectòria poètica es pot sistematitzar mitjançant l’organització i l’agrupació a partir de les dècades durant les quals l’autor va escriure. Així doncs, hi ha una primera dècada, els anys quaranta, caracteritzada per l’escriptura inicial en llengua castellana, la qual mostra la seua formació i l’aprenentatge del gènere poètic. Tot seguit hi ha dues dècades durant la postguerra, els anys cinquanta i els seixanta, en què va elaborar una intensa producció literària en llengua catalana –que romangué majoritàriament inèdita–, la qual palesa el pas de la consolidació al de la plenitud. I, finalment, hi ha dues dècades arran dels anys setanta i fins a la seua mort, les quals foren de recuperació de l’obra anterior que havia romàs inèdita i alhora d’eclosió de la nova producció escrita durant la maduresa.

Si en les dècades dels anys cinquanta i seixanta, del període de la postguerra, només va aconseguir d’editar quatre llibres, Ciutat a cau d’orella (1953), La nit (1956), Donzell amarg (1958) i L’amant de tota la vida (1965); en les dècades posteriors i més actuals, dels anys setanta ençà, es va encadenar, de manera prou continuada, la primera edició de la seua obra completa (en deu volums), la qual cosa difonia i posava a l’abast dels lectors la major part de la seua poesia: aquests deu volums foren publicats entre els anys 1972 i 1990.² A més a més, per completar el conjunt de la seua poesia, cal afegir-hi els tres extensos volums esmentats de Mural del País Valencià (1996), a banda d’alguna altra obra solta no inclosa en aquestes recopilacions, com Llibre de meravelles (1971), El procés (1978), Cançoneret de Ripoll (1985), Puig Antich (1989), Estat d’excepció (1991) i Mare de terra (1992). Cal dir que si la seua producció dels anys cinquanta i seixanta el singularitza com el gran poeta de la postguerra valenciana, la de les dècades posteriors, els anys setanta i vuitanta, el consagren com el poeta nacional dels valencians.

1. Durant els anys quaranta: els inicis

El 20 de juny de 1942 Estellés va editar el seu primer text, que era una col·laboració de premsa, escrita en prosa, per al diari Jornada, de València, el qual tractava sobre l’escriptor noruec Knut Hamsun, que havia estat premi Nobel el 1920. Després d’aquesta primera participació a la premsa escrita i mitjançant una beca, l’any 1943 el jove de Burjassot se’n va anar a estudiar a l’Escuela Oficial de Periodismo de Madrid, fins al 1945: «Ho recordava, en carn viva, des de Madrid. / Era per maig. Recorde que recordava el poble» (poema «Epistolari 1945», del llibre analitzat).

L’agost de 1944, tanmateix, havia publicat per primera vegada un poema, intitulat «Romance español de Santiago», el qual havia guanyat uns jocs florals a Benidorm aquell mateix any de l’edició. L’any 1945, el darrer dels seus estudis a Madrid, va publicar nous poemes en castellà a les prestigioses revistes Garcilaso i La Estafeta Literaria (de la tendència literària del moment anomenada garcilasismo); al desembre va aparèixer al setmanari Fantasía el seu primer recull poètic Pájaros en la arena, un conjunt de dènou poemes que inclouen trenta textos i que tenen com a temes principals l’amor, la fe i les creences, i la creació poètica. Posteriorment, com a llibre, sols tornaria a publicar en llengua castellana Primera soledad, escrit el 1956 amb motiu de la mort de la seua primera filla, i editat molt més tard, el 1988.

Després de realitzar el servei militar a Navarra i el Pirineu basc, va tornar a València i el 1948 va entrar a treballar al diari Las Provincias, aleshores dirigit per l’escriptor i periodista Martí Domínguez, on Estellés sovint realitzava comentaris, cròniques i ressenyes d’estrenes de cinema i de llibres. Una mica abans, havia conegut Isabel Lorente Riva, que provenia de Gandia i que el 1955 es convertiria en la seua esposa. Aquell 1948 el poeta va presentar un poemari de sonets madrigalescs, escrits en castellà, als jocs florals de Gandia, amb un poema preàmbul que anava redactat en valencià, intitulat «Voler», el qual era el seu primer text en llengua catalana.³ El gener de 1951 va concórrer al premi Literatura-Poesia de la Diputació de València amb un altre poemari intitulat El corazón en la mano, guardó que, tanmateix, va obtenir el llibre El fang i l’esperit, de Carles Salvador. Llavors aquest premi literari era el més rellevant que hi havia al País Valencià.

Cal observar que aleshores ja hi havia tota una creixent producció poètica valenciana escrita en llengua catalana per alguns joves sorgits o consolidats a l’inici de la postguerra i de la dictadura franquista, coetanis del poeta de Burjassot. Així doncs, hi havia primeres edicions com, entre d’altres, Volar… (1943) i La inquietud en calma (1945), de Xavier Casp; La cançó de Mariola (1947), de Joan Valls Jordà; o Sobre Narcís (1948) i Ales o mans (1949), de Joan Fuster. Des de mitjan dels quaranta, i dins un context encara de clandestinitat, s’organitzaren a València, per part de Miquel Adlert i de Xavier Casp, tertúlies literàries i, a més, es va crear l’editorial Torre. Tant a les tertúlies com a l’editorial Torre (on s’editarien tres dels quatre llibres publicats per Estellés abans del 1970), el poeta de Burjassot va participar des del 1953; i, de fet, en una tertúlia literària del juliol de 1953 va conèixer personalment Joan Fuster (Fuster, 2006: 233), el qual es va convertir en un dels seus principals amics i valedors durant aquella dècada.

2. Dels anys cinquanta als anys seixanta: el poeta de la postguerra valenciana

El desembre de 1951 es va presentar el primer volum del Diccionari Català-Valencià-Balear (iniciat per Antoni M. Alcover i continuat per Francesc de Borja Moll, amb la col·laboració del filòleg valencià Manuel Sanchis Guarner) als baixos de l’Ajuntament de València i el jove poeta de Burjassot hi va assistir enviat pel periòdic on treballava. A l’acte va conèixer Manuel Sanchis Guarner i Francesc de Borja Moll, i tots dos el van animar a usar literàriament la seua llengua materna. Fou aleshores que va començar la seua amistat amb Sanchis Guarner, i pocs mesos després d’aquesta trobada, des del febrer de 1952, el poeta ja escrivia textos en llengua catalana.

A l’inici del juny de 1952 va assistir a Tarragona, enviat pel diari, a l’acte del trasllat de les restes reials de Jaume I de Tarragona a Poblet. Així ho recordaria a l’inici del primer poema de la «Cantata del rei Jaume I, des d’Alzira», dins el primer volum de Mural del País Valencià:

Jo vaig veure una nit, a Tarragona,

dintre la Seu que la ciutat corona,

el cadàver llarguíssim del rei Conqueridor.

Els poemes que va escriure durant aquest any 1952 es van agrupar dins el seu primer poemari redactat en llengua catalana, Ombra d’ales a l’aigua, el qual va ser finalista del premi Literatura-Poesia de la Diputació de València del 1953 i va romandre inèdit (Carbó, 2016a: 171-206). La guanyadora d’aquest guardó fou la poetessa Maria Beneyto amb l’obra, en llengua castellana, Criatura múltiple. Tant aquell primer poemari inèdit com el primer que va editar, a la primavera del 1953, intitulat Ciutat a cau d’orella, tracten explícitament d’indrets i de monuments de Tarragona, la ciutat visitada i coneguda aquell 1952, una ciutat essencial en la confirmació de la nova llengua literària escollida pel poeta i que, al cap i a la fi, era la seua llengua materna. Al poema «Retrobe les arrels», del 1975, inclòs al primer volum de Mural del País Valencià, escriu i recorda: «Vaig reconéixer la unitat / assegurada de la llengua, / vaig retrobar-la a Tarragona».

Joan Fuster, a la lúcida introducció que va redactar el 1972 per al primer volum de la poesia completa estellesiana, intitulat Recomane tenebres. Obra completa 1, indicava que, quan el poeta de Burjassot va publicar el seu primer llibre, «La veu que hi transcendia obligava a unes esperances diferents» (Fuster, 1972: 18). Efectivament fou així: Estellés va saber crear una manera d’escriure amb un estil ben personal, el qual definia i singularitzava la seua poesia respecte als altres escriptors. Al País Valencià, pocs anys després d’estrenar-se com a poeta en llengua catalana, ningú no escrivia versos com ell.

L’any 1953 es va editar per primera vegada un llibre seu en llengua catalana, Ciutat a cau d’orella. El va publicar a l’editorial Torre, la més rellevant durant la postguerra al País Valencià, en el moment en què, a més, el jove poeta començava la intensa amistat amb Joan Fuster, el qual va ressenyar aquest poemari al número 19 de la revista de l’exili a Mèxic Pont blau. A la fi del mateix any va ser finalista del premi Óssa Menor, a Barcelona, amb un altre llibre, Donzell amarg, mentre que el guanyador havia estat Miquel Martí i Pol amb l’obra Paraules al vent. Cal observar que aquest guardó barceloní era en aquell moment el més destacat, en llengua catalana, per al gènere de poesia.

El 1955 Estellés es va casar amb Isabel Lorente, van fer el viatge de noces a diferents indrets de Tarragona i de Barcelona, i es van establir a viure llogats en un àtic del carrer Misser Mascó 17, porta 29, de València, lloc que recordava una dècada més tard al poema «El primer pis, venint del cel, era el nostre», de L’amant de tota la vida (1965), i que també havia recreat el 1958 al poema «Educadament, Misser Mascó 17», de L’inventari clement de Gandia (2012), quan faltava ben poc de temps per a deixar-lo, pel trasllat que va fer a Burjassot:

Ma casa és una casa entre altres vint-i-nou.

Sí, Misser Mascó, 17. És molt més que una adreça;

és, també, més que un llibre: és tota la meua obra.

Tota la meua vida entre quatre parets.

L’any 1956 va guanyar a Catalunya el premi de Cantonigròs, amb Donzell amarg, la mateixa obra que havia estat finalista el 1953 al premi Óssa Menor. El poeta de Burjassot hi va concursar animat per Josep Pedreira, Xavier Casp i Joan Fuster. L’autor, anys més tard, va anomenar la producció poètica d’aleshores com el cicle de les seues «homilies d’Organyà», per ser els primers reculls, els més antics: per això els posava la mateixa denominació que tenien els textos medievals més antics de la llengua catalana, Les homilies d’Organyà.

Aquell 1956, però, moria la seua primera filla, Isabel, quan tenia tres mesos, i llavors l’autor s’enfonsava en un nou cicle que reorientava la seua escriptura, ara de crisi i d’exili interior, de desconnexió de l’entorn immediat que percebia amb neguit i sense sentit; un cicle que va considerar de tenebres (Carbó, 2014). El mateix any editava el poemari La nit, escrit des del 1953 i acabat el 1956, i també viatjava a Barcelona durant la tardor, quan va visitar i conèixer Salvador Espriu; a més, en tornar, escrivia el conjunt «Llibre d’exilis» i obres com L’Hotel París i El monòleg, aleshores inèdites. A l’inici del 1957 va escriure Testimoni d’Horaci, motivat per la lectura de Shakespeare i en especial per l’admiració per Hamlet, poemari que amb els dos anteriors (escrits a la fi del 1956) configurava una trilogia.

Des de la primavera del 1957, en què el poeta Carles Riba va visitar durant quatre dies València i Estellés l’acompanyà amb Joan Fuster per la ciutat, fins al desembre del mateix any, l’escriptor va escriure el conjunt «Coral romput», que integrava, com a tercera part, dins La clau que obri tots els panys. Aquest llibre també reunia, com a segona part, el conjunt anterior «Llibre d’exilis», a més d’altres textos més esparsos que s’integraven en la primera part. L’obra va obtenir el 1958 el premi València de Literatura-Poesia, de la Diputació Provincial. Tant la segona com la tercera part tractaven encara la dura vivència que havia suposat la mort de la primera filla, Isabel.

Tots aquests llibres de les tenebres foren creats quan vivia a Misser Mascó 17, de València, entre els anys 1956 i 1958; i confirmen el seu estil més genuí aconseguit durant la segona part dels anys cinquanta, en un moment de producció intensa i alhora especialment valuosa, si atenem a la importància d’algunes de les obres escrites. Hi ha un salt qualitatiu respecte al que havia fet anteriorment per l’accentuació de l’univers temàtic de la quotidianitat, observada testimonialment i vista des de l’actitud de crisi, de neguit i de desolació; i també per l’expressió literària, en sintonia amb la temàtica, basada en el registre col·loquial i en el predomini del llarg metre alexandrí (de dotze síl·labes amb cesura i, per tant, amb dos hemistiquis de sis síl·labes).

Al voltant del 1959 el poeta va canviar la residència i es va traslladar a viure a Burjassot, amb l’esposa Isabel i els dos fills (nascuts Vicent el 1957 i Carmina el 1958), la qual cosa el va distanciar de les vivències més adverses dels anys precedents, com ara la mort de la filla o la tràgica riuada de València de l’octubre de 1957, i va comportar sensacions de signe més positiu. A poc a poc es feia un capgirament en la seua evolució, amb la incorporació d’una visió més esperançada. És obvi que les noves vivències de Burjassot i la presència dels dos fills influïren en aquesta reorientació. A més, professionalment, des del gener de 1959 Estellés havia passat a ser redactor en cap del periòdic Las Provincias (on José Ombuena, més afí i lleial al règim franquista, havia substituït com a director Martí Domínguez), i, gairebé alhora, el 18 febrer de 1959, hi iniciava les seues col·laboracions en vers, intitulades «Bon dia» i signades amb el pseudònim de Roc, el nom del patró de Burjassot, textos com si fossen unes cròniques de poesia popular en valencià sobre diferents aspectes i esdeveniments del moment a València; col·laboracions que van continuar durant quinze anys, fins al 2 de febrer de 1974 (Mansanet, 2003: 5).

Mentrestant, al seu Burjassot nadiu, primer, va viure, durant poc de temps, al carrer Maestro Lope i, després, al carrer José Carsí, ja a l’entorn de 1960. Hi va residir fins a mitjan anys seixanta, quan va tornar a establir-se a la ciutat. Durant l’estada a la primera d’aquestes vivendes de Burjassot estigué malalt de les cames i va ser operat; després va fer repòs i recuperació durant la primavera i l’estiu a Navaixes, un poblet de les comarques de l’interior de Castelló, on va escriure, com ho palesen algunes referències dels poemes, la major part del poemari L’engan conech.

El 1959 s’havia celebrat el cinquè centenari de la mort d’Ausiàs March. Estellés havia assistit als actes del mes de maig a la universitat, on havien intervingut Miquel Tarradell i Manuel Sanchis Guarner. El poeta es va dedicar plenament a l’aprofundiment en la poesia marquiana, la qual va penetrar intensament en la seua pròpia producció. Títols de poemaris seus d’aquella fi dels anys cinquanta i dels inicis dels seixanta, com L’engan conech, A mi acorda un dictat o Colguen les gents amb alegria festes provenen de versos del gran poeta del segle XV, respectivament dels poemes o cants 117, 128 i 13. També l’admiració pel poeta clàssic vinculat a la comarca de la Safor es veu amb claredat a Llibre de meravelles i, molt especialment, al poema d’aquest llibre intitulat «Ací», en què el protagonista en visita a València la tomba, a més d’esmentar l’anada a Gandia i Beniarjó, indrets on havia viscut el poeta medieval.

A més, al voltant d’aquell canvi de dècada, Estellés va començar a viatjar a Mallorca, on vivia el seu cunyat Marcelino, germà de l’esposa Isabel Lorente, un indret que esdevingué rellevant en la seua vida i que va estar ben present en la seua producció literària des d’aleshores; a més, hi va fer amistats especialment determinants com la del poeta Josep Maria Llompart, el qual anys més tard gestionaria l’edició mallorquina d’alguna obra de l’escriptor burjassoter. Si des de l’inici de la dècada, el 1952, havia començat els seus viatges i contactes amb Catalunya, que mai més no interrompria; des de la fi de la mateixa dècada, iniciava els de les Balears. De fet, com veurem, també acabava la dècada seixantina escrivint nous poemes sobre Mallorca i fins i tot publicant-hi el petit recull Lletres de canvi. Cal insistir en el fet que tant Catalunya com Balears són dos espais especialment importants en la seua vida i en la seua producció.

Pel que fa a la trajectòria literària, des de La clau que obri tots els panys, guardonat el 1958 però que romandria inèdit fins al 1971, continuava, d’una banda, amb una producció fidel a l’alexandrí com a vers dominant, amb poemes més llargs i independents, sovint encara sense reunir en llibres; i, de l’altra, de vegades amb textos curts agrupats, com peces d’una sèrie, dins aplecs breus de pocs poemes. Diferents comentaris i anotacions del poeta situen en aquest moment l’escriptura d’un conjunt d’obres editades posteriorment. Així, segons l’autor, entre els anys 1956 i 1957 va escriure les obretes curtes L’incert presagi (1974) i Mort i pam (1974); des del 1953, quan les havia iniciades, fins al 1958 es va incrementar l’escriptura de les èglogues, que havien de reunir-se, posteriorment, a El primer llibre de les èglogues (1972) i que tenien com a rerefons l’adaptació i subversió dels models d’aquests tipus de composició creats per les èglogues de Garcilaso de la Vega i les Bucòliques de Virgili; des del 1955 va escriure diversos poemes que, posteriorment, havia de seleccionar i reunir en el que a hores d’ara es coneix com els dos inventaris –L’inventari clement (1971) i L’inventari clement de Gandia (2012)–; sobretot al voltant del 1958 va poder escriure una part important de Llibre de meravelles (1971); i entre els anys 1959 i 1961 va elaborar, com ja s’ha assenyalat, L’engan conech (1974) (Carbó, 2015).

Tot el que havia escrit entre la fi de la dècada dels cinquanta i el començament de la següent era un extens conjunt de textos, de vegades esparsos o d’altres agrupats en aplecs, posteriors als versos del cicle de les tenebres, elaborats des de la fi de l’estada a València i a partir de l’establiment a Burjassot. Hi escrivia poemes, més que no pas llibres, els quals sovint sorgien d’agrupacions i ordenacions de textos fetes a posteriori. Els poemes s’incrementaven constantment i sense interrupció, s’acumulaven inèdits i esdevenien un extens corpus, com un inventari. Tractaven sobretot vivències o records de València i el seu entorn, i, tot i que majoritàriament solia escriure’ls directament a màquina, es pot considerar que són materials a l’entorn del que l’autor posteriorment va considerar i anomenar «els manuscrits de Burjassot»; al capdavall una intenció d’agrupació futura en obres d’una voluminosa quantitat de textos ja existents, els quals evocaven sobretot el passat, constataven el present i se situaven plenament en la postguerra valenciana.

Fet i fet, els materials de la nova producció poètica eren de recerca i d’arrelament, de canvi d’actitud i de noves sensacions davant la percepció de l’entorn immediat. Aquests poemes testimoniaven i constataven les vivències, els records, els instants de cada dia, els quals es convertien en positius dins un context dominant de pena i misèria, per la qual cosa eren especialment importants, per intensos, per únics, per irrepetibles… per meravellosos. Només cal recordar els versos del poema «També», de Llibre de meravelles, en què des de la terrassa els protagonistes: «i havíem recobrat l’adorable impudor / des d’on podíem veure tot l’esplendor de Súnion, / la plenitud volguda, la llibertat, la vida».

El seu estil més genuí continuava desenvolupat amb claredat: així s’intensificava del tractament poètic de la quotidianitat personal i compartida de postguerra, amb una visió testimonial i crítica; o la seua expressió a partir del registre col·loquial, amb un lèxic directe i senzill, i amb un ús sovint descriptiu i fins i tot de vegades narratiu que, tanmateix, mantenia amb escreix el component líric. També s’hi constaten aspectes com l’elaboració de poemes encadenats que eren com una confessió, de textos acumulatius que feien com un inventari, de poemes que es basaven en una evocació i recreació d’un passat recordat i fins i tot de textos que eren com una autoreflexió o monòleg interior, tota una novetat en la poesia catalana d’aleshores. Els poemes sovint s’allargaven, l’alexandrí encara era el vers preferit, en lloc del decasíl·lab usat anteriorment, i la configuració de llibres es realitzava no sols com una agrupació o reunió de textos diversos i esparsos, sinó també, de vegades, com si fos una escriptura unitària, com si l’obra fos escrita tota seguida i d’una tirada.

A més a més, creixien considerablement la intertextualitat amb altres escriptors (mitjançant referents com Garcilaso de la Vega, Ausiàs March, Jaume Roig, Shakespeare, Salvador Espriu…) i les relacions interdiscursives dels seus poemes amb la seua activitat periodística (només cal recordar, per exemple, que als versos de La clau que obri tots els panys apareixien notícies com la mort de l’actriu americana Norma Talmadge, ocorreguda el 27 de desembre de 1957) i sobretot amb el cinema, a partir de les seues crítiques cinematogràfiques a la premsa (mitjançant, per exemple, l’esment en els poemes d’actrius com Sofia Loren, Ingrid Bergman, Brigitte Bardot…). Les relacions entre literatura, periodisme i cinema llavors eren determinants per tal de nodrir la pròpia poesia.

Durant la dècada següent, la dels seixanta, Estellés va escriure prou, amb una intensitat més irregular (amb anys molt fecunds i d’altres gairebé de silenci) i, en canvi, només va publicar un poemari. Va començar elaborant obres curtes, algunes de textos ben llargs com la del poema únic, escrit el 1960, A mi acorda un dictat (1977), o l’elaborat el 1963, Colguen les gents amb alegria festes (1974), amb dos títols que procedien, com s’ha assenyalat, de sengles versos d’Ausiàs March. Alhora alternava aquest tipus d’escriptura amb el de composicions basades en la brevetat com els petits reculls, entre d’altres, Renana (1974) o La fira del vent (1974), segons l’autor escrits ambdós entre els anys 1960 i 1967. A tall d’exemple cal observar que La fira del vent està integrat per trenta-cinc tankes, és a dir, una estrofa que és una composició de trenta-una síl·labes distribuïdes en cinc versos (tres de set síl·labes i dos de cinc), unes petites composicions escrites quan ja coneixia les de Carles Riba i les de Màrius Torres.

Durant la primavera de l’any 1962 va obtenir a Castelló de la Plana la Flor Natural dels jocs florals amb el «Mural de Castelló», un poema que incorporava la proposta d’entendre la composició poètica com un mural alhora que en alguns versos accentuava una certa línia de temàtica amb una orientació més compromesa. Altres obres curtes, segons l’autor provinents d’aquests anys, van ser Quadern per a ningú (1974), Ritual (1974) i Rosa de nit (1974) (Salvador, 2016).

El 1965 s’editava un nou llibre seu, per quarta vegada durant la postguerra, intitulat L’amant de tota la vida. I l’any següent, el 1966, obtenia el premi Ausiàs March de Gandia per L’inventari clement,⁴ una obra escrita anteriorment, que aleshores, malgrat el guardó rebut, va romandre inèdita. Tanmateix, tots dos fets preludiaven o preparaven com un rellançament o un nou impuls de la dedicació d’Estellés i del seu reconeixement literari. Aquest any del guardó, també escrivia Després de tot (1972), una mica anterior a Per a tota la mort (1977), segurament acabat el 1968. Poc abans el poeta havia tornat a residir a València, al carrer Pintor Peiró (al número 7, porta 11), la qual cosa tal vegada li va facilitar l’aproximació als moviments socioculturals i també de posicionament contra el règim que aleshores s’intensificaven a la ciutat, sobretot a les acaballes dels anys seixanta. Tot plegat fou com un retrobament i una reconnexió intensa amb la seua trajectòria anterior. Fou també el moment en què s’havia de completar i tancar Llibre de meravelles. El mecanoscrit de la nota prèvia que n’acompanyà la primera edició té com a data el 1968.

Les obres més extenses i significatives que van créixer durant aquells anys seixanta foren L’ofici de demà (1972) i El gran foc dels garbons (1972), amb poemes en totes dues que van des de la fi de la dècada dels cinquanta fins a l’inici dels setanta. La segona d’aquestes està escrita en sonets, numerats, alguns dels quals són textos ben difosos i coneguts com els sonets 51 i 103, el qual concloïa el llibre en la primera edició del 1972. També la primera d’aquestes dues obres tenia alguns sonets, una part dels quals es trobaven a l’edició mallorquina d’aquell petit recull anomenat Lletres de canvi (1970). Cal afegir que des del 1967 i sobretot el 1968 l’autor va incrementar el ritme d’escriptura, per exemple amb textos vinculats a les Balears com ara Sonets mallorquins i Crònica mallorquina (tots dos editats més tard, el 1983), obres escrites quan tenia una intensa amistat amb el poeta mallorquí Josep Maria Llompart, al qual va dedicar Epístola avortada al meu amic Josep Maria Llompart (1983).

La creació estellesiana d’aquest anys seixanta va evolucionar obrint-se cada vegada més a una major pluralitat de formes, de temes, de plantejaments i d’influències (Salvador, 2016; Oviedo, 2017). Així doncs, progressivament havia incorporat noves formes expressives com ara la prosa poètica, els poemes breus, els epitafis…, entre moltes altres possibilitats, que es combinaven amb la creació de quantitat de sonets o de poemes llarguíssims d’alexandrins. A més, a la presència d’Ausiàs March es va afegir, de manera creixent, l’atracció pels poetes llatins, alhora que l’interès i el seguiment de nombrosos escriptors d’altres llengües. La seua poesia continuava amb l’observació i el testimoni de la quotidianitat de l’entorn immediat, tanmateix, també es farcia amb connexions intertextuals i interdiscursives, i cada vegada apareixien més relacions interartístiques amb la pintura i amb la música, les quals s’incrementarien més encara en els anys setanta. I, a més a més, aprofundia en una orientació més compromesa, més nacional.

Comptat i debatut, la valoració que es va fer de la producció de Vicent Andrés Estellés, amb només tres llibres editats durant els anys cinquanta i un en els seixanta, es veu amb claredat a les antologies de referència sobre el conjunt de la poesia catalana elaborades durant els anys seixanta i editades a Barcelona. Fou l’únic poeta valencià seleccionat el 1963 (quan només tenia editats tres poemaris) a l’antologia del realisme social o històric, preparada per Josep Maria Castellet i Joaquim Molas, Poesia catalana del segle XX. D’entre els valencians, fou el més seleccionat el 1965 a la revisió del gènere (quan encara només tenia editats tres poemaris), des de la tradició simbolista, feta per Joan Triadú, a Nova antologia de la poesia catalana. (De Maragall als nostres dies). I fins i tot tornava a ser el valencià seleccionat el 1968 (quan ja havia editat un quart poemari) en l’antologia, iniciada per Jaume Bofill i Ferro i acabada per Antoni Comas, Un segle de poesia catalana. El poeta de Burjassot superava l’endarreriment, transcendia l’àmbit estrictament valencià i connectava plenament –i fins i tot en alguns aspectes avançant-se– amb la poesia de la resta del domini lingüístic català. Per exemple, un poema seleccionat a la primera i la tercera d’aquestes antologies seixantines, perquè era original i únic respecte al seu context literari no sols valencià sinó del tot el domini català, fou «Ègloga III», que originàriament havia estat publicat dins Donzell amarg, però que anys després en seria exclòs per integrar-lo dins El primer llibre de les èglogues, un altre llibre important en la trajectòria del poeta valencià.

Textos ben primerencs com el poema «A Sant Vicent Ferrer», ja del llibre La nit (editat el 1956), un text motivat per la participació el 1955 al volum col·lectiu Corona poètica que els poetes valencians ofrenen al Pare Vicent Ferrer amb motiu del V Centenari de sa Canonització i per a record, editat a cura de Josep Maria Bayarri, havien apuntat quina era la seua actitud ètica i estètica: s’hi reclamava i proclamava la necessitat d’un llenguatge combatiu i d’una poesia de testimoni i compromís feta per un ciutadà que ja se sentia «un entre tants», com veiem a les estrofes següents:

Dóna’m lluita, car no vull posar-me a adorar

els ídols imbècils de les paraules, ara

que és el temps d’agafar-les com ganivets o malls.

És el temps d’agafar-les i fer-les foc i flama,

de dir açò i allò clarament i tenaç.

Dóna’m lluita i motius de plany o d’esperança.

Si no tingués què dir, tapa’m la boca amb fang.

No em deixes a la vora de l’ègloga i les dàlies.

No vull trair qui lluita, qui passa son o fam.

De forma aclaparadora Estellés, d’una banda, aportava a la lírica dominant durant els anys cinquanta, un llenguatge més senzill, directe, comunicatiu, basat en el registre col·loquial; i d’altra banda, encetava i avançava tota una evolució poètica en incorporar com a univers referencial la quotidianitat personal i compartida de postguerra, amb una actitud testimonial i alhora compromesa, la qual permet incloure’l en un realisme compromès (Simbor, 2005), sobretot en el corrent neorealista, de denúncia humanitarista. El resultat poètic obtingut el convertia en un poeta balzacià i de realitats, com va sentenciar Joan Fuster (1972) a la introducció abans esmentada, que en el rerefons oferia el testimoni d’un home cronista de les vivències quotidianes (la realitat) o imaginades (el desig, la ficció) en un temps de catàstrofe o de caos (la postguerra).

3. Dels anys setanta als anys vuitanta: el poeta nacional dels valencians

La difusió, el reconeixement de la seua obra i la projecció pública del fenomen Estellés com un gran escriptor i el poeta nacional dels valencians van ocórrer a partir dels anys setanta: llavors es va recuperar la seua extensa obra inèdita, s’incrementà el seu ritme d’escriptura i es va començar l’edició de la poesia completa. També va conrear altres gèneres literaris: més teatre, narrativa, prosa autobiogràfica i nous textos periodístics. Hi va arribar, finalment, el ressò i reconeixement, literaris i socials.

Entre els guardons més destacats rebuts des de l’arribada dels anys setanta, cal esmentar alguns com la Lletra d’Or el 1975, el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes el 1978, la Creu de Sant Jordi el 1982, el Premi de les Lletres Valencianes el 1983, la distinció de la Generalitat Valenciana al mèrit cultural el 1989, entre molts d’altres, i, a més a títol pòstum, el nomenament de doctor Honoris Causa per la Universitat de València el 1993 i la Medalla d’Or de Belles Arts el 1994. Tot plegat arrodonia o complementava el reconeixement que ja li atorgaven els historiadors i crítics literaris com el poeta més important del País Valencià i un dels més destacats de la llengua catalana.

A les acaballes del franquisme i amb l’arribada del període més actual, hi hagué una convergència plural per la consagració i la difusió de l’obra d’Estellés. El 1971 es produïa l’edició de quatre obres anteriors, algunes de les quals es convertien en essencials: Llibre de meravelles, La clau que obri tots els panys, L’inventari clement i Primera audició. Ara algunes edicions anaven acompanyades d’avals rellevants i determinants: Manuel Sanchis Guarner prologava a l’editorial L’Estel Llibre de meravelles; Joan Fuster l’any següent, el 1972, sentenciava el poeta com el més gran en terres valencianes des de Roís de Corella –és a dir, des del segle XV– dins la introducció que feia al primer volum de l’Obra completa estellesiana, que publicava Edicions Tres i Quatre, l’editorial més representativa d’aquell moment al País Valencià. Aquest treball introductori de l’assagista de Sueca, a més, cal situar-lo en l’òrbita de les seues contribucions a l’estudi d’alguns dels grans escriptors en llengua catalana del segle XX, mitjançant les introduccions a les edicions de les obres completes o obres selectes, com ara les que va fer a Josep Pla, Joan Salvat-Papasseit i Salvador Espriu (Simbor, 2012: 228-250). L’editor Eliseu Climent no sols iniciava el 1972 la publicació de la poesia completa de l’escriptor de Burjassot, sinó que, a més, l’any següent instituïa a València l’anomenat premi Vicent Andrés Estellés, de poesia, dins els Octubre, els premis més prestigiosos al País Valencià.

En aquest començament de la dècada setantina l’aposta literària per editar i difondre Estellés no solament es va fer a l’àmbit valencià sinó que també va arribar a Mallorca, on mai no havia publicat abans: s’hi editaren el 1970 Lletres de canvi, el 1972 L’ofici de demà i el 1973 Boix, Heras, Armengol. I també el 1973, a Barcelona es reprenia l’edició d’obres seues, cosa que només havia ocorregut el 1958 amb Donzell amarg; ara s’hi editava L’Hotel París aquella obra que tenia inèdita des del 1956, com un precedent d’altres edicions barcelonines que la seguirien durant els anys setanta: Hamburg (1974), Antibes (1976), El procés (1978), Festes llunyanes (1978) i El corb (1978). A més a més, des de la dècada setantina, alguns poemes seus van ser musicats per cantautors com Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor, Al Tall, Araceli Banyuls, Carles Barranco i Paco Muñoz, o recitats per Celdoni Fonoll, entre d’altres, amb el que comportava de major difusió. Nombrosos cantautors i grups musicals han triat o encara opten avui per les lletres d’Estellés, perquè la seua poesia és, pel llenguatge, directa, senzilla i entenedora i, a més, per la temàtica, propera, comunicativa i emocional (Frechina, 2013). Cal avançar que Llibre de meravelles entre els anys 1971 i 2015 ha tingut vint-i-vuit edicions i reimpressions, un fet absolutament insòlit en la poesia valenciana de qualsevol època.

Aquell poeta de la postguerra valenciana a poc a poc s’havia convertit en el referent com a poeta nacional dels valencians, a partir de l’inici dels anys setanta, quan s’apropava la fi del franquisme i la transició política a la democràcia. L’autor va recórrer el País Valencià i va viatjar arreu dels Països Catalans, tot participant en actes culturals i en la defensa dels signes d’identitat dels valencians dins la cultura i la llengua catalana, i, a més a més, en els seus versos es va incrementar l’orientació més compromesa de la seua poesia. Per esmentar algun exemple concret, l’any 1970 figurava entre els convidats al Festival Popular de Poesia Catalana a Barcelona (tot i que no va poder assistir-hi) o el 1978 sí que va participar en l’homenatge que el PSUC va organitzar a Miquel Martí i Pol a Roda de Ter, amb qui tingué una certa amistat.

Això no obstant, dissortadament, també li van arribar atacs i insults, en un moment (el de la transició política del règim dictatorial al sistema democràtic) en què a València s’impulsava la defensa del secessionisme lingüístic i la persecució de la unitat de la llengua catalana. L’any 1978, el mateix en què obtenia el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes i en què tenia la segona de les operacions a les cames (respectivament, els 1977 i 1978), el periòdic Las Provincias (aleshores abanderat del secessionisme lingüístic), prescindia d’ell, tot i el fet d’haver-hi treballat durant tota la seua vida laboral.

L’allau editorial que acompanyà el reconeixement i la seua plena difusió s’incrementà posteriorment mitjançant la continuació de la publicació no solament de diferents poemaris solts sinó també amb l’inici, el 1972, de les seues obres completes en deu volums, les quals recuperaven l’obra inèdita anterior, alhora que incorporaven els nous llibres escrits. Aquests volums foren essencials en la difusió i en la recepció del poeta, i es caracteritzen per tenir cadascun d’ells un sobretítol, identificador i unificador de cada conjunt. Cinc volums en foren publicats en els anys setanta: Recomane tenebres. Obra completa 1 (1972), Les pedres de l’àmfora. Obra completa 2 (1974), Manual de conformitats. Obra completa 3 (1977), Balanç de mar. Obra completa 4 (1978) i Cant temporal. Obra completa 5 (1980). Entre els poemaris setantins publicats que eren de nova creació, cal assenyalar alguns títols especialment rellevants com ara Hamburg (1974), Antibes (1976), Cercles del Russafí (1978), El corb (1978), Ofici a la memòria de Joan B. Peset que fou afusellat a Paterna el 24 de maig de 1941 (1979), Cant temporal (1980) i Xàtiva (1980). Exemples de la seua orientació més compromesa són poemes ben coneguts i difosos com «Cançó de la rosa de paper» (que ha estat cantat per Carme Torrelles i també per Miquel Gil), del recull Taula parada (1978), o bé els coneguts sonets XII i XIII (també cantats i musicats per Ovidi Montllor i Toti Soler, dins la cançó «M’aclame a tu») d’aquesta darrera obra esmentada, Xàtiva. Una fita especialment important en la seua difusió massiva en àudio fou l’enregistrament el 1979 del doble LP Ovidi Montllor diu «Coral romput», disc que contenia un text explicatiu de Salvador Espriu.

La incorporació de la literatura d’altres autors, tot integrant-la o subvertint-la, encara era un aspecte determinant de la producció estellesiana. De fet, si en els anys cinquanta havia estat sobretot la relació amb la tradició literària medieval i del Renaixement, durant els anys seixanta s’incrementa notablement amb la progressiva incorporació dels grans poetes llatins amb qui el poeta de Burjassot compartia no tant versos concrets, com en els anteriorment esmentats, sinó sobretot actituds poètiques davant dels fets viscuts de la realitat de la seua època; la qual cosa va motivar l’inici de poemaris que tenien com a protagonistes aquests clàssics i que, començats segons l’autor a la segona part dels seixanta, s’acabarien ja en els anys setanta: Horacianes (1974), amb el referent d’Horaci, Ora marítima (1977) amb el rerefons de l’escriptor Ruf Fest Aviè, Les acaballes de Catul (1977), amb Catul, i Exili d’Ovidi (1982, però elaborat sobretot durant els setanta). Horaci, Ovidi o Virgili es convertien en poetes importants en l’entrellat literari estellesià. I durant els anys setanta la relació de poetes influents o admirats es va ampliar notablement, sempre in crescendo, amb nous noms forans com els de Charles Baudelaire, Edgar Allan Poe, Jacques Prévert, Paul Éluard…, a banda de continuar amb Pablo Neruda, Rafael Alberti, Vicente Aleixandre o Miguel Hernández; a més d’artistes plàstics com Pablo Picasso, Joan Miró o Vincent Van Gogh, per esmentar tres dels seus pintors més admirats.

Això no obstant, la tasca que més l’absorbí en la segona meitat d’aquesta dècada setantina fou l’escriptura de Mural del País Valencià (iniciat el 1974), constituït per un conjunt de vint-i-set llibres reunits en tres volums (nou llibres per cada volum), que inclouen diferents títols de reculls (vuitanta-tres) i que abracen més de mil cinc-centes pàgines de versos; mural que es va publicar pòstumament, el 1996, i que integra algunes obres ja publicades anteriorment. Entre els llibres rellevants d’aquest voluminós conjunt, cal destacar obres com ara Declaració de principis, Llibre de Xàtiva (editat anteriorment el 1980, com a Xàtiva) o Ofici a la memòria de Joan B. Peset que fou afusellat a Paterna el 24 de maig de 1941 (editat abans, el 1979), entre d’altres.

Durant els anys vuitanta Estellés va presentar una poesia diversa, heterogènia i amb nombroses possibilitats temàtiques i formals. D’una banda, mantenia l’orientació més arrelada al seu àmbit social o al seu propi espai nacional, com la de Cant temporal (1980), poemari influït també per Neruda (ja des del títol), Exili d’Ovidi (1982), amb el rerefons del poeta llatí, o fins i tot Puig Antich (1989), motivat per l’assassinat d’aquest sindicalista. D’altra banda, hi havia una lírica de temàtica amorosa, amb una orientació més sensual i eròtica, com la d’obres com Versos per a Jackeley (1982) i Jackeley (1983).

Aquesta dècada dels vuitanta es van difondre cinc nous volums de l’obra completa, que reunien la seua producció d’aleshores a més d’alguna anterior encara inèdita: Les homilies d’Organyà. Obra completa 6 (1981), Versos per a Jackeley. Obra completa 7 (1982), Vaixell de vidre. Obra completa 8 (1983), La lluna de colors. Obra completa 9 (1986) i Sonata d’Isabel. Obra completa 10 (1990). Posteriorment, en els noranta, van aparèixer els seus últims llibres publicats en vida: Estat d’excepció (1991) i Mare de terra (1992).

L’autor s’ha convertit en el poeta valencià amb més musicacions. Així els seus poemes han estat musicats, entre molts altres, per solistes com Paco Muñoz, Miquel Gil, Santi Arisa, Carme Torrelles, Ximo Caffarena, Bertomeu o Natxo Gironés; per parelles o trios com Toti Soler, Esther Formosa i Carles Rebassa; Jaume Arnella i Rafel Sala; Tomàs Llopis i Miquel Pérez Perelló; o per grups com Obrint Pas (Frechina, 2013).

4. Una escriptura singular⁵

Per l’ús literari del registre col·loquial, fins i tot dialectal, o per la temàtica de la quotidianitat, l’escriptura d’aquest poeta valencià aportava una poesia testimonial que es nodria, almenys inicialment, sobretot de dues deus: l’existencialisme francès –filosòfic i literari, amb Jean Paul Sartre i Albert Camus al capdavant–, especialment difós i influent durant els anys cinquanta, i el neorealisme del cinema italià, amb pel·lícules com les de Roberto Rossellini o Vitorio de Sica. Cal recordar que Estellés també feia cròniques de cinema al diari on treballava, i aquelles pel·lícules també captaven, des de l’humanitarisme i la solidaritat, la realitat dura i crua de la gent humil i senzilla, una realitat plena de detalls ben vius (Simbor, 2005: 13-142). El neguit existencial per les guerres, la d’Espanya i també l’europea, la crisi social i moral de la dictadura franquista i la crisi personal de la mort de la primera filla, foren tot un conjunt d’aspectes determinants que bastiren i singularitzaren el seu univers literari més genuí. La mirada escrita sobre la realitat immediata es va enriquir amb una intensa transtextualitat, sobretot per la intertextualitat o relació amb altres textos literaris, i també amb la interartisticitat i intermedialitat o relació amb altres manifestacions artístiques. La seua poesia tot i percebre’s, almenys aparentment, com a senzilla, era sovint ben complexa.

El poeta, ja des dels anys cinquanta, proposava, des d’un posicionament ben diferent, el distanciament respecte al discurs poètic anterior, molt més acurat i formalista, dominat pel model postsimbolista de Carles Riba, primer, o pel del cicle líric de Salvador Espriu, després. Fins i tot durant els seixanta, malgrat el seu realisme compromès, no va participar amb claredat –sols en alguns textos puntuals– del corrent del realisme històric o poesia social, i va anar, molt sovint, per lliure. Així doncs, des d’aquestes coordenades, l’autor incorporava, per exemple, les estructures conversacionals polifòniques (a obres com Testimoni d’Horaci), el monòleg interior en poesia (a «Coral romput», dins La clau que obri tots els panys) o un complex entrellat intertextual (a Llibre de meravelles).

Estellés ens ha ofert una producció extensa, diversificada i heterogènia en la temàtica i en l’expressió. Per exemple, en la versificació, es debat entre allò més tradicional i el més innovador, des de sonets i decasíl·labs o alexandrins fins a poemes visuals i tipogràfics, passant per cançons tradicionals o populars (cal recordar la coneguda «Cançó de bressol», de La nit) o poemes breus com epigrames o tankes (a La fira del vent), o també composicions dispars i variades, que són intitulades o considerades com a elegies, odes, èglogues, epitafis o bé oficis, testaments, cròniques, lletres, oratoris i fins i tot quaderns. També alterna –o de vegades integra– el lirisme exquisit (com alguns textos d’Hamburg) i la narrativitat quotidiana (al poema XXII de L’Hotel París); l’idealisme (recordem el sonet antologat «Sabia que vindries», de L’amant de tota la vida) i el realisme més cru i desolador (per exemple, «Vora el barranc del Carraixet», d’Ofici permanent a la memòria de Joan B. Peset que fou afusellat a Paterna el 24 de maig de 1941); o la llengua culta i la col·loquial (fixem-nos en fragments dels soliloquis entre Nemoròs i Bel·lisa a l’«Ègloga III», d’El primer llibre de les èglogues). Fins i tot barreja orientacions estètiques: és postsimbolista (per exemple, a molts poemes de La nit), fa denúncia neorealista (a poemes de L’Hotel París) o fa denúncia realista històrica (a textos de Mural del País Valencià), és innovador (a «Coral romput», de La clau que obri tots els panys), o fins i tot té voluntat experimental (a proses poètiques de Quadern de 1962).

El testimoni de la realitat viscuda o imaginada que ofereixen els seus versos, quan s’orienta al passat, a la infantesa i al poble, amb l’estratègia de recuperació des del record i la memòria, al capdavall el valor documental del poema, de vegades comporta un to especialment elegíac (pensem en poemes com «No escric èglogues», de Llibre de meravelles); quan es projecta sobre el present és sobretot un vessant més testimonial sobre la quotidianitat, que no sols descriu i constata sinó que també denuncia, una quotidianitat sovint enriquida amb aspectes de gaudi aparentment circumstancials i anecdòtics (com ara en els poemes hedonistes d’Horacianes); i quan s’orienta a la construcció del present-futur hi apareix el vessant més explícitament compromès, amb l’horitzó col·lectiu de la pàtria (així, el poema «Assumiràs la veu d’un poble…», de Llibre de meravelles).

Aquests, al cap i a la fi, són tres àmbits temàtics principals de l’univers poètic estellesià: la poesia quotidiana, la poesia amorosa i la poesia més compromesa i nacional (la primera, evidentment, s’interfereix amb les altres dues). La poesia amorosa és idil·li, fidelitat i sentiment (sempre Isabel, la seua muller, com el del poema «He aixecat, mentre escrivia, el cap…», de Sonata d’Isabel), però és també sensualitat i erotisme (especialment evocats des del record, per exemple amb el personatge Jackeley, a Versos per a Jackeley) i és sexe (desig i també pornografia, per exemple amb el personatge la cordovesa del raval, a El gran foc dels garbons); com a vivència personal i col·lectiva en un moment històric determinat de repressió, el sexe, a més, denota la frustració i el caos de l’època, com és palès a «Testament mural», de Llibre de meravelles. La poesia compromesa i nacional té les seues arrels en la terra pròpia, en la geografia, té el seu lligam directe en el poble i en l’horitzó en la pàtria; Estellés es compromet, amb esperança, amb la realitat del seu país: només cal recordar Mural del País Valencià. La poesia quotidiana és la plasmació hedonista dels instants feliços i de les sensacions de petites coses primàries i satisfactòries perquè són essencials (recordem el poema I «res no m’agrada tant…», d’Horacianes, o fins i tot el títol L’amant de tota la vida), però també i sobretot és fixació escrita del caos dominant en un temps de crisi: la fam, el dolor, la misèria, la solitud… i, especialment determinants, la pena i la mort (personal i col·lectiva), al capdavall, aspectes definitoris dels anys difícils de la postguerra: així en textos de L’ofici de demà o en alguns sonets d’El gran foc dels garbons.

La poesia d’Estellés, d’una banda, és el testimoni d’aquest univers que va viure i que va imaginar, el qual es pot conèixer i constatar mitjançant la crònica que en fa; i, de l’altra, construeix una ficció dissident –ben personal– mitjançant la passió d’escriure, una passió que el va absorbir durant tota una vida.

1. Per a les citacions de Llibre de meravelles se segueix l’edició revisada del 2015, dins Obra completa 2, València, Edicions Tres i Quatre. Quan la citació prové d’un altre poemari, en el cas d’estar inclòs a qualsevol dels quatre volums de la nova edició de l’Obra completa, es parteix d’aquesta. En el cas de no trobar-s’hi encara inclòs, es parteix de la publicació anterior de l’Obra completa, de la mateixa editorial. I quan és una obra només publicada solta (per exemple, Mural del País Valencià), llavors es pren l’edició existent a l’abast.

2. Aquests deu volums de les seues obres completes publicades per Eliseu Climent editor eren Recomane tenebres. Obra completa 1 (1972), Les pedres de l’àmfora. O.c. 2 (1974), Manual de conformitats. O.c. 3 (1977), Balanç de mar. O.c. 4 (1978), Cant temporal. O.c. 5 (1980), Les homilies d’Organyà. O.c. 6 (1981), Versos per a Jackeley. O.c. 7 (1982), Vaixell de vidre. O.c. 8 (1983), La lluna de colors. O.c. 9 (1986) i Sonata d’Isabel. O.c. 10 (1990). Des del 2014 Edicions Tres i Quatre ha publicat quatre volums d’una nova edició revisada, que de moment abracen el corpus poètic dels anys cinquanta i seixanta.

3. Al Fons Estellés es conserva el document de l’obra però no la portada, per tant, no se sap el títol del conjunt. Aquest primer poema en valencià ha estat reproduït per Carbó (2009a: 33).

4. El que actualment es coneix com L’inventari clement de Gandia.

5. Aquest apartat prové d’una reelaboració de dos treballs anteriors (Carbó, 2003 i 2009b: 104-108).

2

La creació dels textos

i la difusió del llibre

La passió d’escriure va absorbir Vicent Andrés Estellés durant tota una vida. Després del cicle de la tenebra,¹ configurat pels llibres acabats entre 1956 i 1957, des de La nit fins a La clau que obri tots els panys; després dels petits exilis de cada dia, de la segona part d’aquesta darrera obra esmentada –part intitulada «Llibre d’exilis»–, percebuts per algú que vivia un exili interior davant d’una realitat que considerava sense sentit, motivada pel context de la postguerra i accentuada i singularitzada personalment per la mort de la primera filla als tres mesos de vida–la darrera nit del febrer de 1956–; després del deliri del jo en «Coral romput» o tercera part d’aquesta mateixa obra esmentada; el poeta, immergit entre inventaris i manuscrits, descobrí petites meravelles en els records, les anècdotes i els detalls de la realitat, els instants quotidians, l’univers que l’envoltava i la seua imaginació.

Com Ramon Llull va fer amb Fèlix al Llibre de meravelles de la fi del segle XIII, aquell personatge que recorria el món per donar testimoni del meravellós que hi veia i que motivava la seua gratitud a Déu, el creador que ordenava el món ofert, Estellés va trobar i configurar un jo poètic que també vagava errabund per un món on, de tant en tant, percebia matisos i entrellucava algunes valuosíssimes diferències. Si la primera evolució dels anys cinquanta del gran poeta valencià havia estat de les homilies –d’Organyà–, o primers textos, a les tenebres (entre els anys 1952 i 1958); la segona, anava de les tenebres a les meravelles (a partir del 1958). Només de la tenebra estant es podien esbrinar meravelles. A la manera com havia passat amb Ramon Llull després de la naixença de la llengua catalana, ara Estellés, després de la repressió més dura del franquisme i de la més fosca davallada personal, es confirmava i es consolidava mitjançant la plenitud en la seua producció literària en aquesta llengua. Potser per això, quan escrivia aquesta obra, volia esbossar o composar com una mena d’«oda a l’aparició de la gramàtica».

1. La documentació original existent

Hi ha diferents documents suplementaris del Fons Estellés que contenen textos de Llibre de meravelles. Ressenyarem només els dos més extensos i d’agrupació de textos i no pas casos d’algun poema solt; i ho farem així perquè pot ajudar a esbrinar i situar la cronologia de la redacció de l’obra.

D’una banda, existeix un document mecanografiat, i, de l’altra, un document manuscrit. Tot i que aquests no tenen datació, tanmateix, els diferents escrits paratextuals existents que es refereixen a l’obra sempre la situen en els anys cinquanta, i més concretament a l’entorn del 1958. Ambdós documents contenen poemes de la part central del llibre, és a dir, dels textos, escrits en versos alexandrins, que es troben a les set seccions que coneixem editades amb la numeració romana.

El primer document s’intitula Oda a l’aparició de la gramàtica, títol que confirma la voluntat fundacional de l’obra. Al títol mecanografiat se sobreposa, manualment, «Originals Llibre de meravelles», intitulació que és posterior en el temps. Aquest document conté vint-i-vuit poemes en fulls solts, amb dues procedències de redacció, com palesa la tipografia de lletres de dues màquines d’escriure diferents: d’una banda, vint-iquatre poemes que, pel mecanografiat i pel tipus de paper, poden ser els vinculables a l’entorn del 1958 (la fi dels cinquanta o, com a molt, l’inici dels seixanta); i d’altra banda, els altres quatre, afegits i d’una altra procedència, sense dubte de redacció posterior. Entre els primers, només hi ha un poema que no s’incorporà a l’edició de l’obra. Aquest poema, reproduït ja en l’estudi introductori del volum segon de la nova edició de l’obra poètica estellesiana (Carbó, 2015: 53), és el següent:

I després de la guerra, brutalment confiàveu,

callats, en l’altra guerra. Escoltàveu notícies

de la guerra en la vostra dolorosa postguerra.

L’esperança, aleshores, s’anomenava guerra.

O, si es vol, Nord-Amèrica. O, si es vol, Gran Bretanya.

Vivíeu en el centre dolorós de la guerra.

Éreu les criatures amargues de la guerra.

I parlàveu l’idioma destructor de la guerra.

Parlàveu de la guerra a l’hora de l’amor.

O guerra o llibertat. Criatures amargues.

Només hi havia guerra. Entre l’amor, sorgien

paraules de la guerra. I deixàveu l’amor

en el nom de la guerra. Si els aliats volguessen…

Car després de la guerra sols hi hagué una esperança:

pels vells camins d’Europa retornava la guerra.

No es podria dir que era acabada la guerra.

Aürtats, aguardàveu, nit i dia, la guerra.

Respecte a l’altre document, és un petit quadern manuscrit i sense títol amb diversos poemes, cinc dels quals pertanyen a Llibre de meravelles i no es troben al document mecanoscrit anteriorment caracteritzat. A més a més, com ja hem apuntat, hi ha alguns altres textos de l’obra esparsos o repartits en altres documents del Fons Estellés, inicialment vinculables, per tant, a altres obres, com és el cas del poema publicat en la secció IV i intitulat «La collita», que apareixia al document original de l’obra L’ofici de demà, des d’on en algun moment s’extragué i s’aprofità per a Llibre de meravelles.

Els vint-i-quatre poemes més antics del document que hem referit en primer lloc palesen que Llibre de meravelles originàriament, en la seua primera creació, no tenia ni estructura ni paratextos (títols de poemes i epígrafs), i era sols un conjunt de textos seguits que després formarien part del cos central de l’obra editada, és a dir, del que coneixem com les seccions numerades I-VII, i que va créixer amb més poemes provinents d’altres indrets o documents llavors inèdits. En algun moment s’hi van afegir un altre tipus de textos que formarien, en la publicació de l’obra, les parts o cossos laterals que coneixem amb els títols «Teoria i pràctica de la flor natural» i «Propietats de la pena». Llavors s’ordenà el material anterior, amb retocs com ara la numeració de les agrupacions que configuren les seccions I-VII o la incorporació de títols i epígrafs per a gairebé cada poema, cosa que abans no tenien. Aquesta estructuració tal vegada va estar vinculada –o fou simultània– a la idea segons la qual l’obra formaria part, com a primer llibre, de la tetralogia Els manuscrits de Burjassot. De fet, fins i tot l’autor insinuà en algun document suplementari que el mateix Llibre de meravelles ja agrupava altres obres d’aquells manuscrits escrits durant la postguerra i vinculats a Burjassot.

2. Les edicions

Les edicions existents són les següents:

1. Llibre de meravelles, València, L’Estel, 1971. Amb un pròleg de Manuel Sanchis Guarner i una nota explicativa prèvia de V. Andrés Estellés. A la portada constava com a subtítol en lletra de cos més menut «Poemes». S’acabà d’imprimir el 22 de juny als tallers Fermar de València.

2. Llibre de meravelles, València, Edicions Tres i Quatre, collecció Poesia 3i4, núm. 7, 1976. Se n’han fet vint-i-quatre edicions en trenta-set anys (fins a la darrera del 2011), les quals, a causa d’un nou disseny de la col·lecció, havien tingut amb el temps un canvi de color de la portada (del blau al groc suau).

3. Llibre de meravelles, de V. Andrés Estellés, i Vint-i-set poemes en tres temps, de M. Martí i Pol, Barcelona, Edicions 62Orbis, 1984. (Aquesta publicació segueix la primera edició).

4. Livre de merveilles, Beuvry, Maison de la Poésie Nord/Pasde-Calais, 2004. Edició bilingüe. Traducció i pròleg d’Amador Calvo i Ramon. (Aquesta publicació segueix la d’Edicions Tres i Quatre).

5. Llibre de meravelles, dins Obra completa 2. Nova edició revisada, València, Edicions Tres i Quatre, 2015, pp. 221-322. Estudi introductori i edició del volum a cura de Ferran Carbó.

Si considerem el conjunt de les edicions i reimpressions, se n’han fet vint-i-vuit en quaranta-set anys. Cal dir que l’obra mai no havia estat integrada en cap dels deu volums de l’Obra completa (1972-1990) d’Edicions Tres i Quatre, potser per l’alt rendiment editorial que tenia com a llibre solt. Fins a l’aparició de la publicació del 2015, dins la nova edició revisada de l’obra completa, les dues edicions de referència havien estat la de L’Estel –o primera– i sobretot la de Tres i Quatre –a partir de la segona–, les quals tot seguit contrastarem.

La primera edició del llibre s’acabà d’imprimir als tallers tipogràfics Fermar, el 22 de juny de 1971, a València. Tenia tres singularitats no mantingudes posteriorment, que la fan irrepetible (i ja de bibliòfil) i afecten aspectes paratextuals; a més, puntualment, cal observar l’ordenació invertida dels dos poemes finals de la secció II de la segona part (els intitulats «Spill, o llibre de les dones» i «Flèrida (1)», que intercanvien posicionament des de la segona edició).

En primer lloc, el 1971 portava en la portada –i en la primera pàgina interior– un subtítol «Poemes», el qual es mantingué en la publicació conjunta d’Edicions 62-Orbis, que tenia com a base aquella primera de L’Estel; en canvi, aquest subtítol desaparegué de la portada i de l’interior en les diferents d’Edicions Tres i Quatre i en la bilingüe de França. En aquesta edició segona i posteriors fins a la del 2015, tanmateix, apareixia un sobretítol en l’interior, dins la primera plana, «manuscrits de Burjassot-1», vinculable a la substitució de la nota de l’autor que es comentarà més endavant.

El títol és coincident amb el de l’obra en prosa de Ramon Llull, set segles anterior. Convé recordar que segons Miquel Batllori (1993: 164) el nom més autèntic de l’obra lul·liana era Llibre de meravelles i no Fèlix o llibre de meravelles, sense el nom previ afegit tal vegada a semblança del Blanquerna. Aquesta convergència de títols segurament havia motivat aquell subtítol inicial –«Poemes»–, que introduïa un matís respecte a l’obra de Llull escrita en prosa: hi havia un Llibre de meravelles, en prosa, i un altre, en vers; un mateix títol per a dos tipus de textos, de gèneres diferents. Amb el subtítol estellesià «Poemes», de la primera edició, per tant, se singularitzava i matisava el títol respecte al coincident lul·lià. Així, el nou títol no era un plagi del de Llull, sinó més aviat una al·lusió i un préstec. Cal tenir present que Estellés consultà l’obra dins el volum Obres essencials, de Llull, en l’edició del 1957 a cura de Batllori, on s’intitulava Llibre de meravelles sense el nom previ de Fèlix.

A més a més, per a Miquel Batllori, Llibre de meravelles, de Ramon Llull, «és una novel·la episòdica: en el seu origen fóra com una guia espiritual…». Aquesta citació de Batllori apareix com a segona citació preliminar escollida d’entre les cinc que encapçalen el llibre del poeta de Burjassot. La citació prové de la «introducció» que Batllori féu a l’obra de Llull el 1957, pp. 309-317 (Batllori, 1993: 163-173). Estellés, doncs, pren a Llull no sols el títol del llibre, sinó també el tipus de construcció episòdica i la intenció pedagogicomoral, ara, en forma de poemes. També cal avançar com a dada anecdòtica més puntual, tot i que hi tornarem, que així com l’escriptor mallorquí a l’entorn del 1299 o 1300 havia compost el seu «Cant de Ramon», ara el poeta valencià intentava, en un poema dins el nou llibre, el seu «Cant de Vicent» (el poema vuitè de la secció III, de la segona part); dos títols en paral·lel i amb clares connexions, ja que els dos textos aportaven, amb manipulació ficcional, dades autobiogràfiques. No cal insistir en el fet que l’autor de Burjassot tenia ben present el beat mallorquí, quan escrivia la seua obra sobre les meravelles. Subratllem que el llibre del qual el poeta va agafar la citació preliminar de Batllori fou editat el 1957.

En segon lloc, aquella primera edició de Llibre de meravelles anava encapçalada per un pròleg de Manuel Sanchis Guarner–de quatre pàgines– que recolzava i avalava el poeta, el presentava i el caracteritzava, així com singularitzava aquell llibre «amerat de valenciania» (Sanchis Guarner, 1971: 10). Pel filòleg, pel moment històric (l’any 1971) i per l’obra que encapçalava, aquest pròleg tenia un alt valor documental –eren els anys de la instauració definitiva de la trinitat valenciana de Fuster, Estellés i Sanchis Guarner, l’intel·lectual, el poeta i el lingüista– i sorprèn que aquell pròleg mai més no s’haja editat.²

I en tercer lloc, aquella primera edició portava una nota explicativa en lletra cursiva signada pel poeta, que es reprodueix tot seguit, íntegrament:

Aquest volum és el primer d’un cicle de quatre, el qual vaig titular «Els manuscrits de Burjassot». Escrit tot el cicle entre les darreries del 1956 i la primavera del 1958, ara, en fer la revisió, hi he afegit sis o vuit composicions, a banda d’alguna que altra estrofa que no fa al cas assenyalar.

Emprant un vers d’Ausiàs March, «no sé a qui adreç mon parlament», si no és al meu respectat i benvolgut amic el senyor Joan Garcia Rigal. A ell dedique la totalitat de «Els manuscrits de Burjassot», des d’aquesta primera plana de Llibre de meravelles, per la prudència dels seus consells, que tant m’han ajudat en moments ben difícils per a mi, i per la seua generosa i general comprensió. Superant còleres i desenganys, són molts els poemes que he escrit, en arribar a casa, en la meua nit, mercés a les seues paraules encoratjadores. Més enllà dels poemes, és molt el bé que m’ha fet el senyor Joan Garcia Rigal. I així vull que conste en aquest lloc. (Andrés Estellés, 1971: 11)

El mecanoscrit d’aquesta nota preliminar es conserva al Fons Estellés i va datat el 1968, és a dir, que ens porta a una altra cronologia, la qual cosa convida a pensar que la nota va ser motivada per la preparació de la llavors propera edició, del juny de 1971. Del seu contingut hi ha, almenys, tres aspectes que cal subratllar: la cronologia d’escriptura, la filiació i, després, la dedicatòria. D’una banda, es diu que el llibre fou escrit majoritàriament entre la fi del 1956 i la primavera del 1958. De l’altra banda, s’explica que era el primer d’una tetralogia anomenada Els manuscrits de Burjassot (d’on prové aquell nou sobretítol, que acompanyava la pàgina primera de les diverses reedicions de Tres i Quatre de Llibre de meravelles). I, a més a més, com es diu en el fragment ara no reproduït, el llibre es dedicà a Joan Garcia Rigal, llibreter lletraferit i persona potser vinculada a aquesta publicació perquè o bé va animar l’autor perquè edités l’obra o fins i tot en va poder col·laborar en el patrocini.

També cal dir que els lectors de l’obra solta en les vint-i-quatre edicions d’Edicions Tres i Quatre no hem conegut ni el subtítol, ni la nota de l’autor, ni el pròleg de Sanchis Guarner que hi havia en la primera edició. I, per tant, ens ha mancat informació paratextual rellevant. Aquestes dades, excepte la recuperació del pròleg de Sanchis, les corregeix l’edició última del 2015.

Un altre aspecte que no ha de passar desapercebut i mereix especial atenció és l’índex de l’obra que sempre havia acompanyat totes les edicions, inclosa la primera; era un índex inadequat i podia generar confusió. Si es comptaven els poemes de l’índex n’hi havia quaranta-nou. Si es passaven les pàgines de l’obra i es feia el recompte n’eixien seixanta-dos. La divergència del còmput és perquè a l’índex, primer, només hi havia els textos que tenien títol i no hi constaven els que no en tenien; segon, s’hi incloïen els títols de dues seccions, com si fossen poemes, i no s’hi incloïen, incomprensiblement, els rètols de les seccions numèriques (I-VII); i tercer, s’ignorava la veritable estructura de l’obra en tres cossos o conjunts, com un tríptic. El lector que mirava l’índex no percebia l’estructura del conjunt, i llegint-ne les pàgines, una darrere de l’altra, tampoc no se n’adonava. Aquesta ja s’explicita amb claredat a l’índex de l’edició del 2015.

3. El procés d’elaboració i d’escriptura

Pel comentari cronològic de la nota o pròleg estellesià a la primera edició, per la documentació original del Fons Estellés, pels altres documents paratextuals existents, per la cronologia de la citació de Batllori… podem situar l’escriptura de l’obra sobretot després de l’acabament de «Coral romput» (escrit el 1957); i, per l’esment que fa de les èglogues i les referències a Garcilaso o a la seua Flèrida, de la tercera ègloga garcilasista (en alguns poemes de Llibre de meravelles), a l’entorn de l’escriptura o l’increment de textos d’El primer llibre de les èglogues (que l’autor datà entre els anys 1953 i 1958). A més, l’univers temàtic i el predomini del vers alexandrí l’apropen a poemes del llibre de «Misser Mascó, 17» (de L’inventari clement de Gandia), text del qual l’autor havia parlat a Fuster a la carta del 2 de setembre de 1958, com a pertanyent a una obra que escrivia, referida aleshores com el llibre de «Misser Mascó, 17». Segons una anotació manuscrita, L’inventari clement el va començar a escriure només va obtenir el premi de la Diputació Provincial per La clau que obri tots els panys, efectivament, el maig del 1958. Diferents textos del que coneixem com L’inventari clement i L’inventari clement de Gandia foren coetanis a poemes de l’obra que ens ocupa.

Considerem que Llibre de meravelles va ser escrit majoritàriament a l’entorn del 1958 i també del 1959, moment dels originals i de la seua lectura d’obres de Llull, i sobretot va poder ser complementat i estructurat el 1968, data del mecanoscrit de la nota explicativa preparada per a l’edició. En el primer període, l’escriptura d’alguns textos va contribuir a la superació del cicle de les tenebres.

En el segon dels moments esmentats, Estellés, després d’una etapa per a ell difícil, a partir del 1963, va poder tornar al llibre ja el 1968, per tal de complementar-lo, deixar-lo acabat i preparar-ne la nota prèvia, per a la primera edició. El període havia estat complicat perquè des del diari on treballava i n’era redactor en cap, José Ombuena, el director del rotatiu Las Provincias, va organitzar una campanya contra Fuster, fins aleshores gran amic del jove burjassoter, en què fou atacat i vetat per l’antivalencianisme atribuït, perversament, a El País Valenciano. Les circumstàncies van motivar un distanciament entre Estellés i Fuster, i el poeta llavors va viure moments de silenci, tant respecte a algunes amistats com pel que fa a la difusió de la seua producció escrita en llengua catalana. Potser el retorn a Llibre de meravelles, amb els dos precedents immediats, el 1965, de l’edició de L’amant de tota la vida i, el 1966, de l’obtenció del premi Ausiàs March de Gandia per L’inventari clement de Gandia, era com el retrobament, la represa o la recuperació d’un passat interromput i alhora comportava l’assumpció denou, públicament, de la seua veu. O tal vegada encara no, perquè l’editor de la primera d’aquestes obres era Xavier Casp, que també es trobava en el jurat del premi de la segona i que en tot moment s’havia alineat amb Ombuena i contra Fuster.

Cal dir, però, malgrat el tancament de l’obra a la fi dels seixanta, que Llibre de meravelles és una obra vinculable i situable a la fi dels anys cinquanta, per l’escriptura d’una part important dels textos, per les connexions, formals i temàtiques, amb altres poemes i obres d’aquell moment, i per l’univers ofert i tractat. Sens dubte, una obra irrepetible. Complementar-la o completar-la era no sols tornar sobre ella, sinó també reprendre i confirmar el seu passat de la fi dels anys cinquanta i l’inici dels seixanta: aquell món que s’havia endut de València a Burjassot quan va deixar l’adreça del carrer Misser Mascó.

La descoberta de la història real viscuda o imaginada i no pas l’oficial és el que palesa Llibre de meravelles. Guerra i sobretot postguerra nodreixen aquesta literatura, en què el poeta vol ser un individu del conjunt que comparteix vivències, repressions, mancances, penes, emocions i fantasies. El resultat és una poesia testimonial i alhora compromesa, amb un compromís moral sobre les meravelles que el jo, recorda i contempla del que ha viscut o imagina, tant en un sentit autèntic com des de la perspectiva irònica. Com indica Jaume Pérez Montaner (1994: 52) és la presència constant del record la que es converteix en fil estructurador de la reflexió poètica estellesiana: «El poeta refà o reconstrueix la vida mitjançant la memòria i el record»; «és la memòria d’aquesta experiència i la inefable subtilitat del record que informen el poema i la literatura» (Pérez Montaner, 1994: 56). Les meravelles, ara valencianes, havien de ser descobertes i mostrades durant l’època franquista, set segles després de Llull, pel poeta nascut a Burjassot, mitjançant un jo poètic que es presenta com «Un entre tants».

La versió original conservada en mecanoscrit no conté ni la primera ni la darrera part del llibre editat; i pel que fa als textos existents de l’extens cos central, l’únic del mecanoscrit, no inclouen els epígrafs que serveixen de citacions prèvies als poemes, ni tampoc els títols d’aquests. És ben suggeridora l’anotació que hi ha a la carpeta del document, com a rètol: Oda a l’aparició de la gramàtica, títol que confirma la voluntat fundacional de l’obra. Una oda (com Horaci, com Garcilaso o com Neruda, per posar tres exemples rellevants per a Estellés), un poema –o en aquest cas poemari– destinat al cant a l’origen de la llengua o la seua consolidació amb Ramon Llull. El comentari, a més, situa en la direcció d’un únic cant líric (oda i no odes), amb voluntat unitària. Es tracta, fet i fet, de la crònica documental d’una realitat mostrada objectivament, amb fidelitat, i sobre la qual s’incorpora el component subjectiu que possibilita intensos moments de lirisme, amb un llenguatge de contrastos en què a la dura realitat s’afegeixen el desig, la il·lusió i la imaginació.³

A més a més, el comentari de la carpeta dels mecanoscrits orienta cap als orígens, des del present. Com també ho fan els epígrafs o citacions que precedeixen els poemes en l’edició i que veurem més avant. Present i passat es converteixen, comptat i debatut, en els dos eixos temporals d’aquesta magna obra que connecten la fundació d’una llengua, un poble i una cultura, amb el moment més difícil de la seua pervivència (la dictadura), malgrat els segles de separació entre les dues èpoques. I, evidentment, hi plana, com un missatge subjacent, que el passat és un exemple –exemplum, amb una lliçó moral– vàlid per poder afrontar el present i amb esperança per viure i projectar-se en el futur.

1. «Recomane tenebres» en va dir l’autor repetidament en alguns versos (per exemple, com escriu al vers 148 del segon poema de «Coral romput»: «El salt definitiu. Recomane tenebres») i així, de fet, ho va instaurar com a sobretítol del primer volum de l’obra completa del 1972.

2. El reproduïm a l’annex del present volum.

3. Cal assenyalar que, segons un comentari del poeta a les notes finals a Manual de conformitats. Obra completa 3 (València, Tres i Quatre, 1977, p. 277), poc de temps després, en rellegir Llibre de meravelles va pensar, tot i que no ho va fer, d’afegir-hi a la meitat l’obra posterior A mi acorda un dictat (datada el 1960), l’original de la qual retolava com a «Crònica farcida», com figura en el subtítol de l’edició, sintagma que ja palesa aquella voluntat de reportatge o crònica plena d’aspectes d’un temps determinat. Tant el mot oda com ara crònica marquen dos camins de lectura de l’obra que ens ocupa, perquè s’hi complementen: el lirisme imaginari combinat amb la reproducció dels fets.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.