NOBLES, PATRIMONIS I CONFLICTES

A LA VALÈNCIA MODERNA

ESTUDIS EN HOMENATGE A LA PROFESSORA

CARME PÉREZ APARICIO

Aquesta publicació no pot ser reproduïda, ni totalment ni parcialment, ni enregistrada en, o transmesa per, un sistema de recuperació d’informació, en cap forma ni per cap mitjà, sia fotomecànic, fotoquímic, electrònic, per fotocòpia o per qualsevol altre, sense el permís previ de l’editorial.

© Dels textos: els autors, 2018

© D’aquesta edició: Universitat de València, 2018

Coordinació editorial: Maite Simon

Correcció: Letras y Píxeles, S. L.

Fotocomposició i maquetació: Letras y Píxeles, S. L.

Coberta:

Il·lustració: Jean Laurent, Palau de la Generalitat (València) en 1870

Diseny: Celso Hernández de la Figuera

ISBN: 978-84-9134-337-0

ÍNDEX

PRESENTACIÓ

LA FUNDACIÓ DE VILAFRANQUESA SOBRE LES TRACES DE CRISTÒFOR ANTONELLI, María Jesús Gimeno Sanfeliu

EL ANTIGUO PALACIO DE LOS CONDES DE ALMENARA. ACTUAL MUSEO DE LA CIUDAD DE VALENCIA, Ricardo Santarrufina Romero

ESPAI DOMÈSTIC I VIDA PRIVADA DELS SENYORS DE GUARDAMAR (1660-1755), Frederic Barber Castellà

LITIGAR PER LA TERRA: LA CONSTRUCCIÓ DEL PATRIMONI SENYORIAL DELS COMTES DEL REAL (SEGLES XVI-XVIII), Xavier Úbeda i Revert

L’ESCRIPTURA D’ORDENANCES DE REG AL SEGLE XVIII I EL PROTAGONISME DELS ELETS. EL CAS DE CASTELLÓ DE LA PLANA, Cristian Pardo Nàcher

ELS PUJALT D’ALZIRA: DE LLAURADORS BENESTANTS A SENYORS DE VASSALLS, Vicent M. Garés Timor

LA VIDA PRIVADA DE DON ALONS DE CARDONA, PRIMER MARQUÈS DE CASTELLNOU (1600-1659). ESTRATÈGIES MATRIMONIALS I PATRIMONIALS AL SI D’UNA CASA NOBILIÀRIA, Maria Salas Benedito

LOS ROIG DE VALENCIA EN EL SIGLO XVIII: LA SUPERVIVENCIA DEL LINAJE, Enric Marí García

NOBLES I PLEBEUS IL·LEGÍTIMS. LES LEGITIMACIONS PER RESCRIPTE DEL PRÍNCEP EN LES CORTS DE 1604, Marisa Muñoz Altabert

DE FRAILES, MORISCOS Y OTRAS VICISITUDES DOMINICANAS. EL PADRE DAMIÁN FONSECA (1573 – †1633), Emilio Callado Estela

TIEMPOS VIOLENTOS. LAS CONFLICTIVAS RELACIONES INSTITUCIONALES, MILITARES Y SEÑORIALES DE DON JUAN BOÏL DE ARENÓS, Guadalupe Pérez Torregrosa

LA CEGA FÚRIA D’UNA PASSIÓ, ORGULL I DEFENSA DE L’HONOR. EL BÀNDOL DEL MARQUÉS DE QUIRRA (1651-1653), Vicente Sanz Viñuelas

OPORTUNITATS I AFLICCIONS INDIVIDUALS A LA GUERRA DE SUCCESSIÓ. JOSEP CERNESIO, UN NOBLE A LA CRUÏLLA DINÀSTICA (1705-1714), Josep San Ruperto Albert

¿UNA LIBRERÍA PARA SU MAGESTAD? LA CONFISCACIÓ DE LA BIBLIOTECA DEL COMTE DE CERVELLÓ, Amparo Felipo Orts

PERFIL DELS AUTORS

PRESENTACIÓ

Amparo Felipo Orts Universitat de València

La profunda renovació de la disciplina històrica durant els últims decennis s’ha vist acompanyada –i ha impulsat– d’una veritable proliferació d’estudis sobre la noblesa durant a l’edat moderna de la qual la historiografia valenciana no ha volgut romandre al marge. Participant d’aquest anhel, sota el títol de Nobles, patrimonis i conflictes a la València moderna reunim catorze treballs, que aprofundeixen en les elits nobiliàries de València des de perspectives molt diverses. Obrin les pàgines del volum un conjunt d’estudis que, interessats pels habitatges nobles, ens permeten assistir a la fundació de Vilafranquesa, visitar l’antic palau dels comtes d’Almenara o endinsar-nos en l’espai domèstic dels senyors de Guardamar. També trobarem els comtes del Real litigant per la terra o als regants de Castelló de la Plana elaborant les seues ordenances. Però si el patrimoni i el seu acreixement se situen en la base d’aquests treballs, serem així mateix testimonis dels mecanismes d’ascens social desplegats per la nissaga dels Pujalt durant el segle XVI, del marquès de Castellnou en el XVII i dels descendents de Jaume Roig en el XVIII, així com de nobles i plebeus il·legítims, que cercaran en la seua legitimació la via d’integració familiar. Paral·lelament, assistirem a les polèmiques literàries entorn de l’expulsió dels moriscs provocades pel dominic Fonseca i ens aproparem a la conflictivitat nobiliària derivada de les difícils relacions de don Joan Boïl o de l’apassionament del marquès de Quirra. Conclourem el nostre recorregut situant-nos davant la Guerra de Successió, observada des de la doble mirada de l’opció política del comte de Parcent i de la confiscació de la biblioteca del comte de Cervelló.

Dins d’aquest marc, M.a Jesús Gimeno analitza el paper que van jugar els diferents actors en la construcció de nova planta del lloc de Vilafranquesa, començant per Damián Miralles, síndic de la ciutat d’Alacant, persona influent que va participar en diferents esdeveniments emblemàtics per a la ciutat –com ara la reactivació de la construcció del pantà de Tibi–, gran coneixedor dels beneficis i millores que per a les terres de l’horta d’Alacant suposaria i, per tant, l’autèntic ideòleg i impulsor del projecte. Però, més enllà d’això, mostra com la idea va ser aprofitada per Pedro Franqueza, secretari d’Estat i home de confiança del totpoderós favorit, duc de Lerma, qui no sols va utilitzar la seua influència política per a impulsar el finançament i finalització de la presa de Tibi amb les seues corresponents canalitzacions, sinó que va aconseguir que arribara més aigua a les terres que acabava de comprar. Terres del Palamó i Orgègia sobre les quals, a l’espera que arribara la tan anhelada aigua, duria a terme un procés de transformació agrària basada en el cultiu de la vinya destinada a la comercialització a través del port d’Alacant, moreres per a la fabricació de la cotitzada seda, ametlers per als típics dolços d’Alacant i, com no podia ser de cap altra manera, cereals per a l’autoconsum. Una modificació del paisatge agrari, sens dubte, però també una transformació urbana de primer ordre, amb la construcció de nova planta de la vila. I ací és on intervé Cristòfor Antonelli, enginyer militar en el Regne de València, autor de les traces, dibuixos, plantes i alçats de Tibi i també del lloc de Santa Magdalena, que acabaria rebent el nom del seu fundador, Vilafranquesa. A partir d’aquests dibuixos o traces, l’autora estudia l’evolució de l’emplaçament, la construcció del lloc, el perquè d’aqueixa ubicació, els costos de la dita construcció o els problemes i canvis en l’execució. Això li permet observar com, en poc més de cinc anys (1590-1595), unes terres poc rendibles i sense a penes població es convertiren en heretats a ple rendiment, regades per l’aigua nova del pantà i amb emfiteutes que pagaven al nou senyor, Pedro Franqueza.

L’estudi de Ricardo Santarrufina es fa ressò que la recuperació de part del patrimoni arquitectònic valencià i la seua posada en valor ha permès rescatar per a l’ús i gaudi de la ciutadania espais carregats d’història que aprofundeixen en les nostres més profundes arrels. Un bon exemple d’açò el troba en el Museu de la Ciutat de València. Tractar de desvetllar de quina manera es va gestar la seua construcció, amb quin propòsit es va edificar i els qui la van habitar el porta a indagar sobre una de les famílies de les elits dominants com eren els Próxita, un llinatge d’origen napolità que es va assentar a València al principi del segle XIII. Introduir-se en l’objecte de la seua recerca el porta a abordar la problemàtica creditícia sustentada sobre la propietat de les parcel·les urbanes. Però, molt especialment, a aprofundir en els inventaris post mortem com a font per al coneixement i estudi de la cultura material i, al seu torn, com a mitjà auxiliar per a la reconstrucció dels espais domèstics de tan emblemàtic edifici.

Sense abandonar la vessant patrimonial i immobiliària, Frederic Barber prefereix endinsar-se en el interior de la casa de la família Miranda que, originària d’Oliva, va protagonitzar durant el segle XVII un interessant procés d’ascensió social i d’acumulació de riquesa. El seu estudi mostra com Enric de Miranda, fill d’un mestre de camp i prestador, esdevingué el veritable artífex de la dinastia en convertir-se en senyor de Guardamar, cavaller, tresorer de la Batllia i fundador d’un vincle amb el seu ingent patrimoni. Però també que part de la fortuna aconseguida serà invertida en adoptar un determinat estil de vida que imita la dels nobles titulats. En aquest context, la compra d’un immoble per a la nissaga així com la necessària adquisició de nombrosos béns mobles de qualitat conformen l’espai més íntim i privat d’aquesta elit benestant. Els carruatges, les joies, el parament, la roba personal però també el servei domèstic són els símbols més tangibles de la cultura material familiar de tres generacions de senyors (1660-1755). Ultra això, la inversió feta en art, condiciona una determinada pràctica cultural presidida per la necessitat d’afermar-se com a nobles i acumular prestigi. La col·lecció pictòrica adquirida respon a la difusió d’un determinat missatge ideològic en la línia del Concili de Trento, de patronatge de les institucions religioses més properes i de foment de la pietat de caràcter local. També, i en menor mesura, detecta un creixent gust, amb el pas del temps, per les representacions profanes i pels retrats. D’altra banda, la biblioteca familiar apunta a la necessitat d’una formació de caràcter científic i tècnic dels senyors de Guardamar per a poder dur endavant amb èxit els seus negocis financers.

Encara que els patrimonis nobiliaris es van diversificar enormement al llarg de l’edat moderna, les senyories i les rendes que se’n podien obtenir van continuar sent un puntal fonamental en l’economia de moltes famílies de la noblesa valenciana i, fins i tot, el principal. Javier Úbeda demostra que aquest va ser el cas dels Calataiud, comtes del Real des del 1599. El seu treball incideix en què, tot i partir d’unes petites baronies – el Real i Montserrat– que els seus avantpassats havien comprat al principi del segle XV, els membres d’aquest llinatge desplegaren una acurada política matrimonial i de recurs als vincles que els permeté acumular amb el pas del temps una extensa nòmina de senyories i títols. No debades, a mitjan segle XVIII el patrimoni senyorial dels comtes del Real era un dels més importants del regne de València. Això no obstant, les pretensions dels Calataiud per expandir les seues possessions toparen contínuament amb els interessos paral·lels d’altres personatges i llinatges que perseguien el mateix; uns conflictes que es traduïren en un recurs constant i permanent als tribunals de justícia. Des d’aquest punt, l’estudi de la multitud de processos generats li permet traure a relluir una gran diversitat d’arguments, recursos i estratègies –en les quals s’entremesclaven vincles, testaments, matrimonis, genealogies o judicis paral·lels– a través dels quals es desenvolupava una lluita infatigable per la possessió de la terra i, sobretot, per unes rendes que els permetrien mantenir i millorar el seu nivell de vida.

Per la seua banda, Cristian Pardo tracta de desvetllar les motivacions, els procediments i els actors que participaren en la redacció de les ordenances de reg de Castelló de la Plana al segle XVIII. La seua aportació principal serà la de no centrar-se únicament en el text definitiu de 1784, tot i aportant nous documents alhora que reconstrueix els factors –tant polítics com econòmics– que hi anaren interactuant i influint durant més de setanta anys. Aquest llarg i complex recorregut anirà més enllà de l’interès local, ja que li permetrà aportar noves fonts per tal de comparar les diferències i similituds existents entre els regadius valencians de govern municipal i els autònoms. Això li permet comprovar com en el procés de redacció de les ordenances hi havia alguns elements característics de l’Horta de València –com ara les assemblees– que també estaven presents als regadius de gestió municipal. Observa igualment certes semblances respecte als actors que protagonitzaren aquests processos en ambdós casos, essent els elets l’exemple més clar. Finalment, analitza el contingut del text definitiu, per tal de delimitar les seues innovacions, alhora que reconstrueix la tradició escrita dels capítols que formaren part de texts normatius anteriors.

Des de la propietat i els patrimonis, altres treballs en transporten a un dels fenòmens més característics de l’època moderna, el desig d’ascens social. És el cas del que Vicent Garés dedica a la nissaga dels Pujalt, una de les que més ràpidament va ascendir durant el segle XVI. Tant va ser així que en només tres o quatre generacions van passar de llauradors benestants a senyors de vassalls. Com mostra l’autor, açò va ser possible, d’una banda, gràcies a la posició sociopolítica que l’incipient llinatge va saber prendre a la vila d’Alzira. No debades, el que començà amb la compra d’escrivanies i l’aposta decidida per una educació en drets acabà per cristal·litzar en l’adjudicació d’una advocacia fiscal a Francesc-Joan Pujalt, a la qual se li van sumar aviat la concessió de la familiatura del Sant Ofici i la condició de ciutadà. Ni dir cal que un cop obertes les portes del Consell de la vila l’estirp hagué de prendre part en la lluita de bàndols. No debades, els Pujalt van fer costat als Valero. D’altra banda, val a dir que en el terreny econòmic l’ascens social dels Pujalt va estar íntimament lligat al comerç i al contraban, tot arrodonint-lo després amb la possessió de molins. En eixe sentit, no es pot negar que el producte estrella fou la seda –matèria que van traure sovint sense pagar els impostos– però també hi va haver tractes més o menys lícits amb forments a Castella, cavalls vinguts del Bearn o França, llavor de cuc portada al nord d’Itàlia... Cal dir també que la major part d’aquestes transaccions no es feien en primera persona, sinó mitjançant xarxes de clienteles polivalents. Aquest dinamisme fou el que portà Pere Pujalt, fill de Francesc-Joan, a maridar amb la unigènita dels Esparça, una altra família de ciutadans de la ciutat de València, que eren senyors de Montortal, un petit llogaret inscrit en el terme jurisdiccional de la vila d’Alzira.

En aquesta mateixa línia, l’estudi de Maria Salas té com objectiu analitzar la vida familiar de don Alons de Cardona, Borja i Milà, membre d’una de les branques secundàries de la nissaga dels Cardona que experimentarà, cap a la segona meitat del Sis-cents, un important ascens social. Partint de la seua infantesa i la prematura mort de la seua mare –de la qual és declarat hereu universal– l’autora se proposa estudiar l’esdevenir de la seua vida personal, especialment des que son pare rebera en herència la baronia de Castellnou. Però, si més no, el fet més cridaner va ser el casament sense capitulacions matrimonials ni dot amb Jerònima d’Alagó, filla dels marquesos de Villasor, així com els inconvenients derivats a l’hora de cobrar la legítima i redactar el seu testament. Circumstàncies aquestes, que no solament condicionaren la seua posició socioeconòmica, sinó també la política matrimonial i patrimonial que va aplicar tant a les seues segones noces, com amb els seus descendents, tenint sempre com horitzó el desig d’ennobliment. És per això que, al llarg d’aquestes pàgines, se proposa demostrar la importància d’aquestes estratègies per a la posterior projecció política de don Alons i el destí escollit, tot i que de vegades imposat, per a cadascun dels membres de la casa. Amb aquestes premisses pretén constatar com, sovint, la cerca dels convenients vincles socials i familiars, a més de proporcionar prestigi social, portaven de la mà un conjunt de sacrificis econòmics en benefici de la consolidació del llinatge.

Un seguiment de trajectòria familiar de més llarga durada és el que presenta Enric Marí. En el seu cas, l’estudi del llibre de família dels Roig de València, iniciat en 1688 per don Francesc Roig i Dou (València, 1631-1692) li ha permès reconstruir la genealogia d’aquesta família valenciana, des de la mort del fundador del vincle en 1692, fins a pràcticament els nostres dies. La continuació de les escriptures en aquest llibre memorial l’informa que els hereus del vincle creat en 1692 per don Francesc Roig van ser el seu net, don Francesc Roig i Ginart, fill primogènit de don Vicent Roig i Moliner i donya Flor Ginart, i el fill d’aquest, don Francesc Roig i Deona. Mort en 1783 sense descendència, el vincle va passar al seu cosí, l’advocat don Joan Baptista Roig i Aguirre i al seu primogènit, don Francesc de Paula Roig i Brisa. Partint d’aquestes premisses, en aquestes pàgines recopila les dades dels descendents de l’autor del llibre de família al llarg del segle XVIII i mostra com les seues relacions familiars i socials vénen marcades per l’anhelada llibertat buscada al marge dels convencionalismes de l’època del fill del fundador, don Vicent Roig, les escasses dades aportades pel net Francesc Roig i Ginart, la tornada a les elits valencianes en la figura del besnet Francesc Roig i Deona, el desenllaç del matrimoni d’aquest amb la seua segona esposa, Mariana Mayor i Ruiz de Liori i les conseqüències patrimonials del seu testament.

També la família se situa en la base de l’anàlisi de Marisa Muñoz, tot i que des d’una perspectiva tan diferent com la de la legitimació. Un estudi que té el seu punt de partida en les Corts celebrades a la ciutat de València l’any 1604, on nobles i plebeus presentaren les seues sol·licituds per a legitimar als seus fills il·legítims. Assumida la paternitat i atorgat el consentiment dels fills legítims, només calia un acte d’autoritat del rei per a aconseguir la mateixa equiparació jurídica que gaudia la descendència legítima. Amb aquest nou estatus, el fill il·legítim de la noblesa s’integrava en la família i en el llinatge com a un engranatge més en l’estratègia del grup. La legitimació per rescripte del príncep permetia al fill natural i a l’espuri l’accés a l’herència del pare. Per al natural, d’una forma més completa que si la legitimació s’haguera aconseguit mitjançant el matrimoni dels progenitors. Per a l’espuri, nascut d’una relació reprovada pels Furs i prohibida per l’Església, ser legitimat pel rei suposava, a més, evitar una legislació foral restrictiva i contrària a la seua legitimació. El treball mostra que, amb el 90,6% de sol·licituds resoltes afirmativament, Felip III va donar bon compte de la seua magnanimitat, la qual, a efectes de les eixutes arques reials, s’havia de traduir en uns 174.350 sous en concepte del dret de segell estampat sobre les certificacions de legitimació. Un ingrés tan sucós no podia deixar de ser recaptat, ni permetre que cap beneficiat eludira el seu pagament. D’una part, per ser-ne un frau a l’erari reial. D’altra, perquè sense l’imprescindible segell el document que certificava la legitimació mancava de total validesa. En el 1610, la Real Pragmática sobre la cobrança del derecho del sello de la Real Cancillería de Aragón ja va posar sobre avís la necessitat d’ordenar possibles irregularitats. En 1617, però, el frau va quedar constatat i un dels possibles focus cercat al voltant de Francesc Pau Alrreus, l’escrivà de manament encarregat de lliurar les certificacions. En la segona meitat del segle XVII, la qüestió encara cuejava, amplificada ara amb les noves fornades de legitimacions de les Corts del 1626 i 1645.

Des dels nobles i plebeus il·legítims, Emilio Callado ens trasllada al món dels religiosos de la mà de la interessant figura del dominic portugués fra Damián Fonseca (Lisboa, 1573-†Roma, 1633 ). Al seu estudi es fa ressò que la seua personalitat va acabar sent aombrada per la més coneguda de les seues obres, Iusta expulsión de los moriscos de España, apareguda al començament de la segona dècada del Sis-cents. Observa al respecte que des que el seu paisà D. Barbosa li dedicara a mitjan segle XVIII una breu ressenya biogràfica, autors posteriors s’han limitat a reproduir aquelles línies més o menys literalment. Ningú fins ara, no obstant això, havia aprofundit en la vida del pare Fonseca, sobretot en la seua faceta política, ja al servei de la corona, ja al de la cúria pontifícia o l’orde dominicà. Com tampoc en les vicissituds que van envoltar l’activitat literària per ell desenvolupada arran de la diàspora morisca. Aspectes tots ells que conformen el fil conductor del seu estudi.

També la vessant conflictiva vinculada al bandolerisme i als bàndols troba el seu espai en aquest volum. Així, en el context de la tensió social provocada per les bandositats durant el regnat de Felipe II, Guadalupe Pérez s’interessa per la figura de don Joan Boïl d’Arenós, noble integrant d’un llinatge que va gaudir de possessions tant en el regne d’Aragó, en el qual va ostentar el títol de baró de Boïl, com en el de València, en el qual va ser senyor de Borriol i d’Alfafar. En la dècada de 1560, en Boïl, va caminar barrejat amb bandolers, dels quals es va servir per a recuperar la baronia, donada la ineficàcia i lentitud de la justícia aragonesa. Felip II li va condonar les seues «passions» a canvi que formara un terç per a anar a la guerra de Granada. Anys després, a València, va tenir enfrontaments amb misser Grau, jutge oïdor de la Real Audiència, per acusacions mútues de pertinença a bàndols rivals, la qual cosa va eixir a relluir en el judici de residència a què va ser sotmès Grau durant la visita del regent del Consell, Miguel Juan Quintana. Finalment, i com a espernetec de la tensió generada per la disputada jurisdicció del lloc de Benetússer amb don Giner Rabaça de Perellós, un veí d’Alfafar anomenat Pedro Andrés, va intentar lliurar-se de la seua condició de vassall de don Joan. Fracassada la seua obstinació judicial, va passar a majors cometent un frustrat intent d’assassinat del seu senyor. La seua història constitueix, com evidència l’autora, un traç més dels molts que retraten el nivell de violència que va esguitar el paisatge social de la Corona d’Aragó en la segona meitat del segle XVI.

Una mostra més de la conflictivitat nobiliària a la València del Sis-cents i de l’oposició a la política autoritària de la monarquia és la que ofereix Vicente Sanz. En aquest cas, el protagonista és don Joaquim Carròs de Centelles i Calatayud, marqués de Quirra i Nules, qui es vorà immers en dos altercats: un desafiament contra un noble rival, el marqués de Villasor; i un enfrontament contra el virrei de València, el duc de Montalto, també rival i enemic seu. En ambdós casos l’enemistat venia de lluny, bé per qüestions de preeminències, bé per motius econòmics. Ara bé, tant en un com en altre cas es pot observar la solidaritat nobiliària i les fortes relacions familiars i d’amistat, conformant fins i tot un bàndol nobiliari enfrontat, que va alterar la tranquil·litat de la ciutat de València i es va oposar obertament al virrei per una qüestió d’honor. A més, l’autor ens ofereix una carta de desafiament, que és una magnífica mostra d’un document dels quals n’hi ha pocs conservats. En definitiva, i com assenyala al títol, un exemple de la sensibilitat i la fúria que presidia les reaccions d’alguns nobles quan se’ls contrariava o quan trobaven una excusa per a venjar-se dels seus enemics i rivals, en una evident pretensió d’exhibició del seu poder.

Tampoc podia faltar en un volum d’aquestes característiques alguna aportació relacionada amb la Guerra de Successió a la Monarquia Hispànica, un esdeveniment que la més recent historiografia ha revisat des de diversos punts de vista, com ara la política internacional, la contesa bèl·lica, les seues conseqüències econòmiques i socials o la configuració política en el trànsit d’una dinastia a altra. Entre ells, sense dubte, un dels aspectes claus fou la conformació de grups partidaris els dos candidats a la corona, Felip d’Anjou i l’arxiduc Carles d’Àustria, que va condicionar les posicions dels diferents territoris de la Monarquia, però també dels seus grups socials. Precisament, al País Valencià la noblesa territorial va recolzar majoritàriament al Borbó, tot i que part dels seguidors no van dubtar en manifestar la seua oposició a algunes de les actuacions derivades de la política del francès. Aquest és l’aspecte en què vol incidir Josep San Ruperto en el seu treball a través del cas d’estudi del comte de Parcent, Josep Cernesio, i la seua trajectòria individual abans, durant i després del conflicte. Se proposa així respondre a diferents qüestions, com ara les aspiracions, la cerca d’oportunitats, les contradiccions, les afliccions i també les compensacions de tan destacat membre de la noblesa valenciana en la cruïlla successòria.

També en relació amb les conseqüències del conflicte successori, coneguda la intenció d’incorporar els llibres de l’arquebisbe Folch de Cardona al projecte de creació d’una Biblioteca Real, que amb el temps donaria pas a la Biblioteca Nacional, el treball d’Amparo Felipo mostra que, de la mateixa manera, la fabulosa col·lecció de don Joan Basili de Castellví –austriacista exiliat a Viena– es va situar en el punt de mira dels confiscadors. L’inventari de la mateixa que a aquest efecte va remetre José Pedrajas – superintendent general de les rendes i béns confiscats en la ciutat i regne de València– a don José Grimaldo –secretari del despatx de Guerra i Hisenda– perquè la traslladara al confessor de Felip V –Robinet– a fi que incorporara a la Biblioteca Real els exemplars que estimara convenient, se situa en la base d’unes pàgines que indaguen sobre les obres que possiblement van passar a engrossir-la durant un temps. L’anàlisi realitzada desentranya el nombre, la identitat i la temàtica dels llibres «absents», evidenciant que es tractava d’una rica i seleccionada compilació d’obres, moltes de les quals resulten poc habituals en les biblioteques valencianes coetànies. Però s’interessa també per la repercussió que va tenir sobre elles la signatura de la Pau de Viena –que disposava la restitució dels béns confiscats als súbdits rebels dels dos bàndols enfrontats en el conflicte successori– i la subsegüent reclamació de les seues possessions pel comte de Cervelló. Una recerca que permet comprovar que don Joan Basili aconseguiria recuperar una part important dels llibres, però no la seua totalitat.

Reunim, en definitiva, en aquest volum un recull d’estudis que han nascut amb el desig comú de tots els autors de retre homenatge a Carme Pérez Aparicio, professora, mestra i amiga de tantes generacions ací representades.

Assolit el nostre anhel, no volem deixar d’agrair a Vicent Olmos i a Maite Simon la seua gestió i al Servei de Publicacions de la Universitat de València que haja acceptat fer-se càrrec de l’edició.

LA FUNDACIÓ DE VILAFRANQUESA SOBRE LES TRACES DE CRISTÒFOR ANTONELLI

María Jesús Gimeno Sanfeliu

CRISTÒFOR GARAVELLI ANTONELLI

Cristòfor Garavelli Antonelli havia nascut a Gatteo (Itàlia) (1550-1608), era fill de Catalina i Giacomo Garavelli i germà major de Francesc Garavelli Antonelli. Tots dos eren nebots i deixebles de Joan Baptista Antonelli, fundador de la saga d’enginyers italians que van treballar des del 1559 i durant més d’un segle al servei de la corona espanyola. D’aquell van aprendre les matemàtiques i l’arquitectura militar i hidràulica.

Cristòfor Garavelli Antonelli va arribar a Espanya al voltant del 1573. Després d’una dècada d’aprenentatge, acompanyant el seu oncle en tots els seus viatges a Navarra, Catalunya, València i Andalusia construint castells i fortificacions en els quals el nebot treia les plantes i les traces de tot el que disposava l’oncle, va iniciar la seua trajectòria en solitari consolidant-se com a enginyer militar al Regne de València: «Sirvió veinte y cinco años continuadamente en el reino de Valencia, donde por cédula de S. M. dada en el Escorial el año de 1583 fue por ingeniero militar, y llevó veinte y cinco ducados de sueldo al mes: en el cual tiempo hizo muchos grandes servicios, siendo su persona de gran importancia en aquel reino, ocupándose de la fortaleza de Benidorm, villa de Altea, Torres de la costa, castillo de Alicante y pantano de dicha ciudad (que dirigió en 1590 de orden de Felipe II): obra insigne y de gran beneficio, así para los vecinos como para el real patrimonio».¹

Giménez Font² li atribueix com a obres de caràcter eminentment militar les muralles d’Altea, la fortificació de Benidorm (1585) i diverses torres sentinella litorals com ara la de Foradada (1591), Santa Faç (1592) o la reedificació de la torre del Cap de Moraira i la del seu port (1585-1596),³ juntament amb actuacions de caràcter civil, com la nova població de Vilafranquesa, la parada fixa de l’Albufera de València (1607) o la seua participació en els embassaments de Tibi (1580-1594) i Relleu (1607).

Cristòfor Garavelli Antonelli és, per tant, l’autor de la magnífica col·lecció de dibuixos, plantes i alçats realitzats per a la ubicació i disseny del pantà de Tibi, així com dels que s’utilitzaren per a la construcció de nova planta del lloc de Vilafranquesa i que analitzarem a continuació.

Embassament de Tibi

Conceptuat com a modèlic en l’època, el de més capacitat en el moment de la seua conclusió i el més alt d’Europa fins al segle XX, va ser construït en el curs del riu Montnegre o Sec en una estreta gorja pròxima a la població de Tibi, amb l’objectiu d’estancar les erràtiques aigües procedents de les pluges torrencials pròpies de la zona, per tal que no es perderen en la mar i poder regar les terres de l’horta alacantina.

La presa, efectivament, va permetre assegurar el reg en aqueixes terres, incrementar-hi els cultius de vinya (panses i vi que s’exportaven pel port d’Alacant), ametlers amb el fruit dels quals es feia panfigo i torró d’Alacant, moreres per a la fabricació de la seda i cereals per al consum de la zona; ampliar-ne la superfície cultivable; atenuar el monopoli dels titulars d’antigues donacions d’aigua i, sobretot, dissenyar-hi un complex sistema de repartiment i distribució de l’aigua, controlada pel municipi alacantí de gran transcendència jurídica i econòmica. Va permetre duplicar la quantitat d’aigua disponible per al reg, que es distribuïa a raó d’un minut per tafulla de terra posseïda entre els terratinents, d’un total de 336 fils de l’aigua embassada al pantà.⁴

El projecte de l’embassament de Tibi va començar l’any 1579, i culminà el 13 d’octubre del 1593, quan es tanca l’estany i es considera disposat per emmagatzemar-hi aigua, però no va ser fins al 13 de gener del 1594 que, després de la visita i supervisió de l’arquitecte reial Juan de Herrera, se’n va obtenir l’aprovació corresponent.⁵ La paret arribava a una altura de 190 pams.⁶ No obstant això, en una carta que Ginés Miralles envia al secretari Pedro Franquesa el 4 de gener del 1594, és a dir, uns dies abans de l’obertura oficial, descriu que el pantà té una altura de 149 pams i «hay en él sesenta palmos y medio de agua, que está como un cristal y muy dulce y buena de beber».⁷

Es va sufragar majoritàriament amb les quantitats preses a cens pel govern alacantí i va suposar un desemborsament superior a 58.000 lliures. Va comptar amb l’autorització prèvia del rei Felip II, el qual, gran amant d’aquest tipus d’infraestructures, des del mateix moment que la ciutat d’Alacant li va sol·licitar permís per a construir la presa, es va mostrar favorable al projecte i va proporcionar el suport tècnic necessari. L’encàrrec del projecte i obres va estar sota la direcció de Cristòfor Antonelli, germà de Joan Baptista Antonelli segons Alberola. Encara que en realitat es tracta de Cristòfor Garavelli Antonelli, que com hem dit era nebot de Joan Baptista Antonelli, i no Cristòfor de Roda Antonelli, també nebot dels fundadors, perquè aquest últim es va traslladar a l’Havana el 1591 requerit pel seu oncle Baptista i ja no va tornar d’Amèrica. L’octubre del 1593 Felip II, seguint els consells de Cristòfor Garavelli Antonelli, ordena el tancament de la presa a fi d’embassar les aigües de les pluges tardorenques.⁸ Per tant, no podia ser a l’Havana i a Tibi alhora.

Sempre va signar les seues obres com a Cristòfor Antonelli, d’ací la possible confusió, perquè tots els membres de la nissaga, set en total, a excepció de Francesc, van rebre els noms de Joan Baptista, Baptista i Cristòfor.⁹ El paper de Cristòfor Antonelli en l’èxit de la construcció de Tibi va ser superior al de la resta d’enginyers que hi van participar. Ell va ser l’encarregat de dirigir les obres, aplicar-hi millores durant els difícils anys de la seua realització i plasmar gràficament els nombrosos plans del projecte.

El 1594 es va concloure aquesta monumental presa de picapedreria, de més de 42,7 metres d’altura, d’una amplària en la base d’uns 33 metres i 65 metres de longitud de coronació, seguint el projecte de Cristòfor Antonelli, que va fer diferents dibuixos, plantes, alçats, seccions que permeten afirmar que la presa de Tibi és una presa pionera en el tipus arc-gravetat i precursora de les primeres preses de volta del món. Un dels aspectes constructius més interessants era la torre de connexió d’aigua per al reg, que consistia en un pou vertical d’una vara de diàmetre encastat en el parament d’aigua amunt i connectat en una part més profunda amb una galeria que travessava el cos de la presa fins a aigua avall, on anava tancat amb una comporta. La torre de presa estava connectada amb l’aigua embassada mitjançant un conjunt de buits o espitlleres situades a diferents altures que garantia el subministrament d’aigua al canal, fora quin fora el nivell d’aigua embassada. Això posa de manifest que el principal objectiu de la construcció de la presa era garantir el reg de les terres alacantines i que, com veurem més avall, va servir de detonant per a la construcció de nova planta de la vila de Vilafranquesa.

LES TRACES DE VILAFRANQUESA

Els dibuixos de Cristòfor Antonelli representen un autèntic patrimoni cartogràfic de l’evolució de l’emplaçament i construcció del lloc primer denominat de Santa Magdalena i que acabaria rebent el nom del seu fundador, Vilafranquesa.

En la bella col·lecció de dibuixos, plantes i alçats amb els seus esbossos, replantejaments i modificacions duts a terme, podem saber el perquè de l’elecció de l’emplaçament; podem, a través dels codis de colors utilitzats, conèixer l’obra antiga i la nova, ja que com bé indica el mateix Antonelli, el color groc indica la traça de l’obra projectada; podem saber els costos en l’execució de les obres, les diferents variants i canvis en la realització del projecte inicial, i podem conèixer el curs de les aigües i les noves canalitzacions.

La representació del relleu va ser el gran repte del període renaixentista, ja que s’avança aconseguint una imatge més realista de l’orografia, i és gràcies a la superposició d’icones muntanyoses com s’aconsegueix aquesta representació orogràfica, delimitant-hi fins i tot la conques hidrogràfiques. Distribueix les imatges abatudes i els textos, quan l’escala és gran, en diferents direccions per a evitar-ne solapaments, aconseguint un punt de vista més elevat i allunyat. Però no sols la representació orogràfica avança, també ho fa la urbana, incorporant-hi escales o pitipies que permeten acostar-nos a les mesures reals, a més d’unes escales cromàtiques i una representació volumètrica de les obres d’enginyeria o arquitectura.¹⁰ El mapa i la descripció topogràfica era la base per a facilitar la construcció, ubicació de l’obra i l’ajust de la seua traça a les característiques morfològiques de l’entorn, amb la vigilància que el procés constructiu es realitzava pel mestre d’obres.

Per això en els dibuixos d’Antonelli observem com la traça s’adequa a la topografia del lloc, la qual cosa ens permet realitzar-ne una perfecta ubicació de l’emplaçament, conèixer l’estructura dels camins, els sistemes de reg, fonts, basses i conduccions d’aigua, els diferents cultius i sobretot la traça urbanística¹¹ i la seua evolució constructiva.

Ens detindrem ara a analitzar els set dibuixos que entre l’1 de juliol de 1590 i el 10 d’abril de 1592 realitza Antonelli, amb dues modificacions referides a la traça urbanística i que podríem organitzar de la manera següent:

1. Mapa general de l’heretat datat pel mateix Antonelli l’1 de juliol de 1590 (fig. 1).

2. Mapa amb el plànol de la traça de Santa Magdalena datat el 18 de setembre de 1590 (fig. 2).

3. Plànol de la traça de les cases del lloc de Santa Magdalena, datat el 18 de setembre de 1590 (fig. 3).

4. Modificació del mapa amb el plànol de la traça de Santa Magdalena, sense datar, aproximadament abans de l’octubre del 1591 (fig. 4).

5. Modificació del plànol de la traça de les cases, sense datar, aproximadament abans de l’octubre del 1591 (fig. 5).

6. Mapa general de l’heretat datat el 10 d’abril de 1592 (fig. 6).

7. Mapa general de l’heretat, amb descripció de les finques comprades i els seus cultius, camins, sistema de regs i l’emplaçament del lloc de Vilafranquesa (fig. 7).

Una observació a simple vista de la planificació urbanística prevista per Antonelli ens recorda el cardo romà, és a dir, un carrer principal, el cardo maximus, amb una orientació nord-sud, que s’encreua perpendicularment amb el decumanus maximus, l’altre carrer principal, situant en el centre o intersecció la plaça pública. Idea general que va ser presa per Felip II en les seues ordenances de 3 de maig de 1576 per a la fundació i organització urbanística de la major part de les 40.000 ciutats que els espanyols van fundar a Amèrica i que segurament coneixia Antonelli. D’ací aquest traçat geomètric, en què els carrers rectes es tallen formant illes rectangulars (retícula ortogonal), en escaquer, amb l’illa central lliure d’edificació per a ser usada com a plaça major i sobre la qual s’assenta l’església i la casa del senyor. La plaça major és un element estructural bàsic i generador del lloc que s’organitza al voltant. És el centre geomètric, vital i simbòlic en el qual se situen els edificis del poder i de la religió.

El lloc de Vilafranquesa és un model de planta a cordell i regle, caracteritzat per l’ordre i la racionalitat i que respon clarament a una forma típica de parcel·lació, que consisteix a dividir les illes en quatre parts iguals i la prolongació de la quadrícula serveix de suport a l’extensió de la ciutat en totes les direccions, com podem veure en el mapa 1. En aquest primer mapa, a més d’aquesta distribució en quadrícula, amb la muralla, inicialment exempta, i amb torretes en els cantons, podem observar la configuració espacial del territori, amb muntanyes, camins, séquies (les existents i la nova que s’ha de construir per a fer arribar els fils d’aigua a l’horta i per al pantà), fonts i basses de cada una de les heretats (Orgègia, amb la font i la bassa, i el Palamó, de la qual només dibuixa una de les dues basses existents¹² i les dues fonts), les cases de les heretats del Palamó de Dalt o de Vidanya, la del Palamó de Baix i la casa d’Orgègia, els cultius de cada una de les heretats, posant de manifest que només hi ha superfície cultivada al costat de les heretats antigues, açò és el Palamó i Orgègia, que disposaven de la seua corresponent font i bassa per al reg. Antonelli posa nom a les diferents portes d’accés a la ciutat i crida l’atenció l’error quant a l’orientació, error que esmenarà en els dibuixos següents. Creiem que el plànol 1 és la primera aproximació a l’estructura i ubicació del nou lloc a construir. La llegenda que figura és la següent:

Traza del lugar de Santa Magdalena, que es en forma cuadrangular, es muy buena que es lo que está en color amarillo con sus torrecillas en las esquinas para su defensa y la plaza en el medio y una calle larga y ancha que pasa de una parte a otra del lugar y otra que cruza por la dicha plaza y otras dos más pequeñas como se parece y la iglesia se [illegible] La cerca del dicho lugar [illegible].

El mapa 2 és una modificació, amb molt més detall, de la traça anterior, en què només es representava l’assentament urbà i els terrenys contigus; encara hi observem l’estructura quadrangular del nou assentament, ara ja amb escales de pams, amb l’església i la casa del senyor en la plaça central, com a eix i nucli sobre el qual es prolonguen els carrers en quadrícula, amb el carrer Major ja indicat. Amb una tanca, no exempta, o muralla de defensa i les seues corresponents portes, la porta de la Mar, la del Raspeig o de la Muntanya, la de Ponent o d’Alacant i la València, ara ja ben orientades. Segons les dites traces podrien construir-s’hi més de 200 cases, i les dimensions del nou emplaçament urbà eren de 1.000 pams per 500 pams. La traça només representa els territoris més pròxims a l’assentament, açò és el Palamó de Dalt, en la qual només inclou una bassa per a la dita heretat, amb casa i horta.

El plànol 3 és un detall únicament de la nova estructura urbana realitzada també el setembre del 1590, prescindint de la representació del territori. S’observa perfectament la configuració de les cases, de la plaça Major i la ubicació de l’església i la casa del senyor al volant d’aquella. Amb l’escala de pams i la llegenda següent:

Traza del lugar de Santa Madalena, la cerca está en color amarillo y las calles están en color colorado, el sitio de las casas que están señaladas con líneas negras el cual es capaz de mas de doscientas casas, como se parece en la dicha traza, con sus medidas en la escala de palmos, la cual escala está repartida en quinientos palmos. A 18 de septiembre de 1590. Costará la cerca del dicho lugar 1.200 ducados. Cristoval Antonelli.¹³

Els dibuixos 4 i 5, sense datar, creiem que poden ser d’abans de l’octubre del 1591, atès que en el revers figura la inscripció següent: «Traza del Palamón para el Sr. Damián Miralles», i aquest va morir entre l’octubre i el novembre de 1591. Permeten veure com Antonelli va canviant la configuració urbanística inicial fins a aconseguir una trama molt mes igualitària, on totes les cases tenen la mateixa orientació i, per tant, una disposició mar/muntanya per a tots els habitatges per igual, davant les primeres traces, en què una part de les noves cases, les que es configuren sobre l’eix central, tenen aquesta orientació, però per a les més pròximes a la tanca o muralla la seua orientació és nord/sud. De la mateixa manera la constitució dels carrers és molt més neta, ordenada i amb continuïtat, en comparació les primeres traces (plànols 2 i 3), en què alguns carrers secundaris no tenen la continuïtat que dona aquesta nova quadrícula molt més ordenada; a més ha crescut el nombre de carrers i la ubicació de la plaça Major s’ha traslladat cap al nord, deixant de ser el centre geomètric que era abans. Creiem que aquesta ampliació és deguda a la necessitat de construcció de la séquia nova, que apareixerà en la traça següent (mapa 6) i circularà per l’interior del lloc. A més, ha canviat la ubicació de l’església i de la casa del senyor, que s’ha traslladat a l’altre angle de la plaça Major, encara que per a l’església sembla que encara no està decidida la ubicació definitiva, i s’indica que es podria fer en dos llocs diferents de la plaça. Ja figuren les dues basses del Palamó, la qual cosa demostra un major coneixement de l’espai, i per tant aquest dibuix ha de ser posterior als anteriors.

El mapa 6, datat el 10 d’abril de 1592, igual que l’1, el 2 i el 4, permet veure la configuració orogràfica i espacial del territori sobre el qual s’emplaça el lloc ara ja anomenat Franqueza, que sembla correspondre’s amb la traça final, en què Antonelli ha dibuixat amb molta cura totes i cadascuna de les cases que es construirien en la nova població, així com la nova séquia al seu pas per l’entramat urbà indicant el lloc fins on arriba la ja recentment construïda séquia amb l’aigua procedent del pantà. Precisament aquesta séquia determina l’evolució i cronologia dels dibuixos perquè veiem que no és fins al 1592 quan pareix representada travessant la nova població de nord a sud, parallela al carrer Major, motiu pel qual l’estructura de la ciutat canvia i creix.

I és que la construcció de nova planta del lloc de Vilafranquesa no s’entendria sense la construcció del pantà de Tibi, imprescindible per a garantir el reg en unes terres incultes, que Pedro Franqueza,¹⁴ secretari d’Estat, coneixedor de primera mà del projecte de l’embassament i de la riquesa que suposaria per a aquestes terres, decideix encarregar a Damián Miralles,¹⁵ notari i síndic de la ciutat d’Alacant, la compra de 100 cafissades de terra, «las cuales estén debajo del riego de la presa o pantano que se hace en el estrecho de Tibi, tierra del marqués de Terra Nova, de las personas que mejor y a menos precio podrá concertarse a pagar...». Les primeres terres que ha de comprar han de ser les finques del Palamó i Orgègia. A partir d’aquest moment s’inicia una frenètica activitat compradora, acompanyada de múltiples informes que donen inici a l’heretat dels Palamons i Orgègia i que acabaria sent Vilafranquesa. En aquest escrit, Damián Miralles rep de Pedro Franqueza un total de vint-i-sis advertiments per a encarregar-se de la compra de les heretats de l’horta d’Alacant («... las dichas tierras han de estar en partes que las tome el agua de la presa que saldrá por los partidores del consell, guiando el agua por las cequias viejas que se han de alargar»)¹⁶ i que arreplega moltes de les indicacions que ell mateix havia descrit anteriorment en diversos informes i memorials. En l’últim advertiment diu «que llegando a la ciudad de Alicante haga hacer un dibujo del pantano y de la huerta y de todo el término con toda la realidad que se pueda para que se entienda muy en particular que es cada cosa».¹⁷

El mapa 7 és un dibuix posterior a la compra de propietats i representa un mapa detallat i general de l’heretat, amb una grandària molt major que la resta de les traces, amb descripció de les finques comprades, antics propietaris i els seus cultius, camins, sistema de regs, séquies, fonts i canals i l’emplaçament ja definitiu del lloc de Vilafranquesa. Hi aporta moltíssima informació, encara que el seu grau de deteriorament impedeix un millor estudi. Té una llegenda que resa el següent:

Descripción de las tierras que se han comprado en el término comunes de la ciudad de Alicante por orden del Ilmo. Sr. Pedro Franqueza, del consejo del rey nuestro señor y su secretario, en el supremo de Aragón. En la cual descripción se nombra los dueños de quienes se han comprado y cuantas tahullas y porque hay tierras de particulares que no se ha podido disponer en la presente descripción y para que se entienda bien cuales son las del dicho señor secretario, he señalado con estas líneas coloradas dentro de las cuales están las dichas tierras como se parece aquí en la dicha descripción y señalado cada cosa con número en guarismos [illegible].¹⁸

DAMIÁN MIRALLES

Si Damián Miralles rep l’encàrrec de comprar 100 cafissades de terra de part de Pedro Franqueza, és perquè aquest, amb la informació privilegiada que el seu càrrec li reporta, és coneixedor a més de l’agilització en la finalització i construcció del pantà, dels diferents memorials i informes que el mateix Damián Miralles ha realitzat, adreçats a la corona i, que encara que sense datar, podem situar entre la fi del 1589 i el principi del 1590 i que ens atrevim a qualificar com el punt d’inici de la compra de les terres de la hisenda que acabaria sent el lloc de Vilafranquesa. En primer lloc realitza un «Memorial de las tierras que podría regar en el término de Alicante, el agua del pantano que se suplica a su majestad mande acabar, que está principiado en el estrecho que llaman de Tibi, entre dos grandes montañas, tres leguas de aquella ciudad en tierra del Marqués de Terra Nona». Hi analitza i descriu les persones que tenen terres, el valor d’aquestes, sense aigua, i el que valdrien si es pogueren regar. Relaciona 268 propietaris de terres que es corresponen amb diferents partides de l’horta alacantina: Pla de Bonrepòs, Espartal, Toll Amunt, Racons, Raspeig,¹⁹ entre d’altres, i calcula que per al reg de totes aqueixes terres es necessitarien 670 fils d’aigua.

Un segon informe que titula Pantà i que inicia amb el text següent: «Para que entienda la merced que su majestad hace a los de Alicante y lo mal que lo agradecerán por no entenderlo, se declara en la forma que se dirá». Hi realitza un autèntic pla estratègic, anàlisi de costos –business plan, que en diríem ara–, en què fa una justificació econòmica del benefici de construir el pantà per a les terres que regaria i en què detalla els recursos mínims de terra i aigua necessaris per a establir heretats amb els seus corresponents veïns, el repartiment de la terra en funció de cada tipus de cultiu, amb el seu corresponent rendiment en funció dels preus de la seda, el vi (amb les diferents varietats), ametles, blat o ordi, les obligacions de l’amo de la terra i dels llauradors, les obligacions dels emfiteutes (si s’optés per aquesta via d’establiment), amb el seu corresponent càlcul de rendiments i sobretot calcula la quantitat de terra que podria regar el pantà, així com el profit que segons ell se n’obtindria i «además habría dado de comer a 10.000 personas».

Segons els seus càlculs afirma que hi haurà 800 cafissades sense procurar, perquè estan ermes i seran davall el reg del pantà que s’està construint. Qui comprés 100 cafissades²⁰ al preu mitjà de 40 lliures,²¹ tindria 5.000 tafulles per un preu de 4.000 lliures. Les 5.000 tafulles es podrien partir en 50 heretats, per tant tindria 100 tafulles per heretat i podria establir-hi 50 veïns.

L’amo de les 5.000 tafulles necessita 200 fils d’aigua del pantà, «que una vez construido su majestad dará gratis», només pagant el redelme del rendiment de les terres noves. Si hagués de comprar aquests fils d’aigua costarien 225 lliures cadascun, el que representa 45.000 lliures, és dir, quasi deu vegades més que el preu de compra de les terres, la qual cosa posa de manifest la importància de la construcció de l’embassament, no només en la sostenibilitat del projecte sinó especialment en la rendibilitat i els guanys que se’n derivarien. Seguint amb l’anàlisi de costos, calcula que l’amo de les terres haurà de donar a cada veí quatre fils d’aigua per cada centena de tafulles.

El repartiment de cultius que estableix per a aquestes tafulles i el seu respectiu rendiment, és el següent:

– 20 tafulles de vinyes, les quals s’hauran de regar dues vegades a l’any. Calcula una producció de 100 cànters de vi per tafulla, encara que ell només n’estima la meitat,²² el que representaria 1.000 cànters de vi de producció i, a raó de 2 o 3 rals el cànter, representaria 200 lliures de renda.

– 10 tafulles de moreres, que s’hauran de regar tres vegades a l’any, amb una producció estimada de 10 unces per tafulla; sent el preu de la seda a 10 lliures per unça (encara que de nou n’estima un preu menor), calcula 75 lliures.

– 5 tafulles per a ametlers, a raó de 10 cafissades d’ametles de producció a 3 lliures la cafissada, són 30 lliures de renda.

– 2 tafulles de moscatells i malvasies, que ben tractades traurien 50 cànters de producció al preu de 12 sous el cànter, encara que en calcula 10 sous, suposen 25 lliures de renda.

– 1 tafulla per a la casa, corrals, cavallerisses i paller.

– 2 tafulles per a alfals per a les mules

– 60 tafulles per a guaret, deixant la meitat sense cultivar i l’altra meitat distribuïda de la manera següent:

• 10 tafulles per a blat, amb una producció de 15 cafissos a 5 lliures/cafissada.

• 10 tafulles per a ordi, amb una producció de 20 cafissos a 30 sous/cafissada, la qual cosa suposa una renda total del gra de 105 lliures.

• 10 tafulles per a hortalisses i altres cultius d’estiu, sobre les quals estima 30 lliures de benefici.

QUADRE 1

Distribució de cultius, producció i renda estimada per a una heretat de 100 tafulles

Tot l’anterior suposa que les 100 tafulles rendiran, per veí, 465 lliures. Seguint amb els seus càlculs afirma que les 50 heretats suposarien, comptant només 400 lliures de renda per heretat, 20.000 lliures de benefici. Afirma que es trobaran moltes persones que prendran les heretats a la meitat, pagant els seus delmes i primícies i el redelme; i que les obligacions del senyor seran: procurar i netejar les séquies, fer casa còmoda i celler per al vi i lloc per a la seda. Les obligacions del llaurador, de la seua dona i dels fills havien de ser conservar els béns, tractar-los bé i no deteriorar-los. Calcula que els 50 veïns representarien més de 500 persones que poblarien el lloc.

Tenint en compte el benefici calculat de 20.000 lliures, de les quals el senyor obtindria la meitat, és a dir 10.000 lliures de renda, i atès que hi ha invertit 4.000 lliures per a la compra, sempre que la renda fos superior a les dites 4.000 lliures, hi hauria rendibilitat en el projecte.

Preveu les despeses de les llavors per als cultius anuals, i estableix que les llavors de la seda se les proveirà el llaurador amb el preu de cada any. Les de blat i ordi i lli es trauran del muntó, abans de repartir-les.

Preocupat per la utilització i sostenibilitat del recurs hídric afirma que es podria fer un safareig còmode i gran en què caberen molts fils d’aigua, perquè «cuando viene de noche, los labradores la metiesen en ellas y después de día ir regando sin perder una gota de agua».

Calcula també el benefici obtingut si s’optés per establir emfiteutes a les terres al terç, donant-les amb l’aigua i sense l’obligació de fer-hi ni cases ni lloc, la qual cosa, segons Damián Miralles, seria de més utilitat per al senyor i més profitós per a l’emfiteuta perquè si la ven en trauria el lluïsme.

Per tant, 465 lliures per heretat per 50 heretats equivalen a 23.250 lliures de benefici, de les quals el terç que obtindria el senyor seria 7.750 lliures.

En aquest pla estratègic que realitza per a la justificació econòmica del benefici que suposaria la finalització de l’embassament, calcula quina seria la rendibilitat de les 800 cafissades que podria regar el pantà, que com hem dit equivalen a 40.000 tafulles i que suposarien, a raó de 465 lliures de renda per cada 100 cafissades, un total de 372.000 lliures de renda, de les quals el senyor obtindria a mitges 186.000 lliures que, descomptats el delme, primícia i redelme (34.000 ducats), deixarien nets més de 150.000 ducats de renda.

Acaba el seu informe fent un autèntic al·legat a favor de la finalització del pantà per la seua rendibilitat, i afirmant que podrien ser els mateixos veïns d’Alacant els que feren front al cost de finalització de les obres, atès el benefici que s’obtindria regant les terres amb l’aigua del pantà.

No van ser els veïns d’Alacant, com resa en el seu al·legat final, sinó el funcionari Pedro Franqueza, que seguint atentament les indicacions de Damián Miralles i vistos els grans beneficis que hi descriu, encarrega al mateix Miralles la compra de 100 cafissades de terra amb l’objectiu d’establir-hi emfiteutes.

Com hem dit, a partir d’aquest moment s’inicia una frenètica activitat compradora, precedida d’un altre informe de Damián Miralles, datat entre l’11 i el 23 de gener de 1590, en què relaciona les propietats que ha de comprar, ara ja per encàrrec de Pedro Franqueza, de l’heretat d’Orgègia,²³ amb una superfície de més de 400 tafulles, i afirma que es podria comprar per 2.000 lliures. Afirma que s’haurien de comprar també altres propietats més xicotetes i que pertanyen a sis propietaris diferents per un preu total de 1.500 lliures. No s’oblida del bé imprescindible per a poder posar en rendiment les terres, l’aigua. Per això afirma que caldria comprar 12 fils d’aigua a 150 lliures, cosa que suposava 1.800 lliures més. Tot això fa un total de 5.300 lliures, a les quals caldrà sumar 150 lliures que calcula que són necessàries per a arreglar i compondre l’aigua de les fonts d’Orgègia, i 500 més per a fer un edifici de pedra, «seguro de moros». És a dir, amb 6.000 lliures com a inversió en la compra de les terres i l’arreglament i reparacions necessàries, afirma que s’obtindrà un rendiment de l’heretat del 10%, distribuïda la producció de la manera següent:

– 6.000 cànters de vi.

– 100 unces de llavor de seda.

– 2.000 arroves de garrofes.

– 40 quintars de figues.

– 40 arroves d’oli.

– 20 cafissos d’ametla.

És a dir, que dels arbres s’obtindrien segures més de 350 lliures. Del gra afirma que s’obtindrien 600 lliures per al senyor i altres 600 per als llauradors.

Arribat el moment que l’heretat estigués en plena producció, és a dir, que hi hagués 1.000 moreres i 100 tafulles de vinyes plantades, torna a repetir que se’n podrien obtenir més de 2.000 lliures de renda. De nou el pantà i els seus futurs beneficis ixen en l’informe, acabar-lo o no seria determinant per al projecte iniciat. Així doncs, afirma que «Nicolás de Sona me dijo que había estado con el virrey en el pantano y que sí se hacía». Però, sembla que aquest projecte inversor no només interessava Pedro Franqueza, Damián Miralles ens conta com hi havia altres inversors: el doctor Cucar, que tenia 3.000 lliures en diners, que volia emprar en terres. Però Damián, fidel al secretari Pedro Franqueza, li diu que no li podia servir perquè estava impedit.

No obstant això, veiem com Miralles s’ocupa intensament de dur a terme els encàrrecs del secretari. Compra 50.000 sarments, meitat blancs i meitat negres, que diu que posarà soterrats enguany i els plantarà a l’altre, perquè arrelen. També adobarà 1.500 moreres, de les quals diu que «mejor tomarlas ya rejadas para que en breve den renta», i això que encara no ha dut a terme cap compra de les terres previstes. Per això s’aclama al cel i declara el següent: «espero salir bien del negocio». Negoci que ell veia segur perquè afirma que amb les 6.000 lliures que invertirà el senyor secretari en la compra de l’heretat d’Orgègia obtindrà 2.000 o 3.000 lliures de renda.

PEDRO FRANQUEZA I LA FUNDACIÓ DE VILAFRANQUESA

El totpoderós secretari Pedro Franqueza estava molt ben informat,²⁴ s’havia rodejat d’experts coneixedors del territori, que tenia al seu servei i que l’assessoraven en matèria d’explotació agrícola, de regs..., però també de les condicions d’explotació de les terres i dels seus rendiments. Per això dona instruccions a Damián Miralles per a iniciar un procés d’adquisició de terres, en què és prioritari començar per les heretats d’Orgègia i el Palamó, les dues amb cases, torre, font i bassa, terres de bona qualitat i gran superfície, seguides d’altres finques, de les mateixes partides encara que més menudes, en les quals, a més, actua com a notari el mateix Damián Miralles.²⁵

Vegem a continuació aquest procés massiu de compra de les principals heretats que es du a terme al llarg del 1590 i que s’inicia el mateix dia que Felip II autoritza la finalització immediata del pantà. Damián Miralles, el mateix que representa la ciutat d’Alacant per a aquest important esdeveniment, és qui en nom i per encàrrec de Pedro Franqueza procedeix a la compra de la propietat d’Orgègia, el nucli inicial que, juntament amb el Palamó, constitueix el gros de la nova heretat del secretari Pedro Franqueza. Tot estava orquestrat i previst:

6 maig 1590 | compra d’Orgègia a Bernat Celfa | 2.200 lliures
31 juliol 1590 | compra de terra en Orgègia a Cristòfor Mingot | 54 lliures
27 agost 1590 | compra del Palamón* a Baltasar Vidanya | 2.300 lliures
1 setembre 1590 | compra del Palamó de Baix a Ardança | 1.000 lliures
6 setembre 1590 | compra una altra terra al Palamó a Bartolomé Marco | 355 lliures
12 setembre 1590 | compra una altra terra al Palamó de baix a Juan Planelles | 30 lliures
24 setembre 1590 | compra de l’Imperial a Nicolau Imperial | 340 lliures
6 desembre 1590 | compra (29 tafulles) en Orgègia a Gines Llinares | 90 lliures 10 sous
24 desembre 1590 | compra terra a Torre Roja a Isabel Juan Martínez de Fleixar | 65 lliures

* Anomenada el Palamó de Dalt. Amb casa i torre, dues fonts i dues basses i altres terres. ADPCS, DCC, 4, 3, 1.

Compres a què van seguir d’altres al llarg de 1591. Un any després de la primera compra de terres, és a dir, el maig del 1591, la suma de totes les propietats adquirides per Pedro Franqueza ascendeix ja a 2.629 tafulles, havent-se pagat per aquestes 10.522 lliures, 13 sous i 9 diners²⁶ i tenint plantats 2.880 arbres vells en totes les heretats ja comprades. Gràcies a l’informe de Barber sabem amb detall els diferents arbres vells plantats a les noves heretats adquirides de Pedro Franqueza:

oliveres | 57
figueres | 561
garroferes | 170
moreres | 197
ametlers | 848
magraners | 462
tarongers | 47
llimeres | 1
pereres | 15
nesprers | 1
albercoquers | 10
llorer | 1
murtra | 2
cirerers | 8

Alhora que es du a terme la compra de les heretats és necessari procedir a la construcció de nova planta del lloc, que primer es va projectar com a Santa Magdalena, i que acabaria rebent el nom del seu fundador, Vilafranquesa. De fet, el primer dibuix o traça que realitza Cristòfor Antonelli està datat l’1 de juliol de 1590, és a dir, menys de dos mesos després de la primera compra. En poc més de dos anys Antonelli fa la sèrie de dibuixos i plànols descrits més amunt que ens permeten conèixer l’evolució del nou lloc i la seua configuració en el territori.

La planificació i el desenrotllament urbanístic previst va anar acompanyat per la construcció dels principals edificis necessaris per a l’establiment del lloc, com són:

– Forn de coure pa, subjecte a cens del rei. Autorització per a la construcció el 20 de juliol del 1591.

– Forn de coure teula i rajola. Autorització per a la construcció el 1591.

– Magatzem. Autorització per a la construcció el 1591.

– Molí fariner amb les seues moles, subjecte a cens del rei. Autorització el 6 d’abril del 1592.

Juntament amb aquests edificis simbòlics, com a mostra del poder del nou senyor, Franqueza, amb els objectius de la seua nova hisenda molt clars i perfecte coneixedor de la situació, dona clares instruccions o advertiments a Damián Miralles –26 en total– perquè, a més de comprar les propietats, procedisca a plantar noves vinyes, moreres i altres cultius i establisca emfiteutes en les cases noves que hi construirà.²⁷ El 4 d’octubre de 1591, difunt ja Damián Miralles, el seu fill, Ginés Miralles rep, en total, 45 instruccions o preguntes referides a les terres i els seus cultius, a la construcció de les cases, als establiments i a la situació dels regadius, en què Franquesa requereix la contestació o resposta que ha de realitzar Ginés Miralles per a informar-lo de l’evolució de la seua hisenda.²⁸ Tenint en compte que Damián Miralles, l’impulsor i ideòleg del projecte, s’ha mort, Franquesa vol saber si el seu successor, Ginés Miralles, pot i està capacitat per a portar endavant un projecte encara incipient i en procés de desenrotllament.

CONSTRUCCIÓ DE LES CASES

Ens detindrem ara en la informació relativa a la fàbrica i construcció de les cases del lloc, les incidències en la construcció, els diferents mestres d’obres i els seus problemes de pagament amb el fundador. Ens interessa especialment estudiar, a més de l’evolució de la trama urbanística del nou lloc ja vist, les traces de les cases projectades per Cristòfor Antonelli.

Deixa molt clar Franqueza en una de les seues instruccions l’objectiu de les seues actuacions: «el fin que yo tengo es hacer una población en estas heredades y para eso labrar un buen golpe de casas y para ellas será menester buscar vecinos». Per això, de les 45 preguntes que fa a Ginés Miralles l’any 1591, les nou primeres i les quatre últimes es refereixen a la construcció dels edificis i les cases, el seu cost, pertrets que són necessaris per a l’obra i la prioritat d’aqueixes per a aconseguir nous veïns. Així sabem que una de les primeres ordres va consistir a manar construir un magatzem, per a poder posar a cobert tota la fusta necessària per a la construcció de les cases. Respecte d’això, Ginés Miralles l’informa que l’obra del magatzem està quasi acabada, a falta de 50 escuts amb què acabar l’obra.

Ha manat construir 30 cases a estall, el mestre d’obres de les quals és Lázaro Gallan. L’octubre del 1591 ja s’ha delimitat el lloc per a les 30 cases, s’hi han construït els fonaments de les parets travesseres dels carrers i part de les tàpies, a què es posarà alguna defensa per a l’aigua. Els materials utilitzats per a les cases, a més de fusta, són teules, canyes, rajoles, calç pedra i arena. El cost per a acabar cada casa amb les seues portes, teules i bigues seria poc més o menys de 100 lliures i es podrien acabar les 30 cases amb 3.000 escuts. El mestre Gallan afirma que se li deuen diners perquè ha fet més del que té rebut.

Pedro Franqueza es fa càrrec de subministrar la fusta necessària per a l’obra, fusta que procedeix de les terres del comte d’Elda (1.030 bigues)²⁹ i de Monòver (864 bigues) i, per descomptat, vol estar informat de quanta fusta s’hi ha fet servir ja, quanta manca per portar-hi, quant s’ha pagat o quant falta per pagar.

També vol saber quantes teules necessita, qui les fabrica i a quin preu; el mateix amb la calç i la pedra. No obstant això, la resposta de Ginés Miralles a aquesta pregunta és un tant confusa. Sí que sabem que Lázaro ha rebut 4.919 reals per als jornals i que «fuera el destajo tiene ganados 1.000 reales, los demás por ahora no se puede sacar bien la cuenta porque tiene mucha piedra traída para dicho destajo y no está gastada».

Respecte al forn de coure teula, que ja havia d’estar en producció a l’octubre del 1591, Franqueza pretén que es done en arrendament, perquè no s’ocupe «siempre en hacer teja y ladrillo para mí» i puga obtenir la teula i rajola que hagués de menester a un preu moderat. Miralles li contesta que per via d’arrendament no es trobarà cap que el prenga, però que ha parlat amb Gaspar Córdova qui el té ara, perquè el prenga amb el conveni següent: per cada 10 teules bones se’n quedarà una³⁰ i fabricarà totes les que el senyor necessite, assumint al seu càrrec traginar la terra i tallar i traginar la llenya fins al dit forn, i en pagarà el delme.

Cristòfor Antonelli estava bastant preocupat per agilitzar la construcció de les cases així com per reduir costos, per això escriu a Pedro Franqueza per a dir-li que l’obra de les cases es fera de «tapieria porque era tan durable como de la otra manera y más breve y barata», indicació que Franqueza trasllada a Ginés Miralles, però que acompanya de l’interès a saber el preu de la les dites tàpies, si hi ha alguna feta, quantes són les cases que ja estan començades, quant falta per a acabar-les i quant costaran, si hi ha prou fusta, etc. Miralles li respon que el mestre Gallan diu que les tàpies costaran tant les unes com les altres, i que amb les que ja estan fetes de terra es tindrà la cura de cobrir-les perquè l’aigua no les faça malbé.

Finalment, en la instrucció 39 diu clarament «que se pase adelante las obras de la casas sin detención, de ello depende saber si hay personas que entren en ellas...», i en la 42 «adviértese que si para hallar con más facilidad personas a quien establecer esta hacienda conviene que yo prometa de que en caso que no sucediese bien el pantano les daré agua bastante por otra vía, se les podrá prometer en mi nombre y yo me obligaré a ello si será menester».

De nou veiem la relació estreta i directa entre la construcció de Vilafranquesa i la finalització de Tibi, encara que Franqueza sabia perfectament que no seria necessari que ell personalment fera front a cap despesa addicional per l’aigua.

Calia agilitzar per tant la construcció de les cases, però sembla que no va existir molt bona sintonia entre el mestre Gallan i els promotors de l’obra, siga Ginés Miralles com a intermediari o encarregat, o el mateix Pedro Franqueza, perquè tres anys després, és a dir, el 4 de gener de 1594, Ginés Miralles rep ordres de Franqueza perquè no li entregue més diners, perquè Gallan encara li deu diners de comptes vells, i no ha treballat al gust del promotor. Tant és així que no va ser Gallan qui va dur a terme la finalització de les obres, sinó Juan Bernaldón. El 9 de maig del 1592, el secretari Pedro Franqueza i Cristòfor Antonelli encarreguen al mestre Juan Bernaldón 30 cases que s’han d’alçar en el Palamó, per 70 lliures cadascuna.³¹

En aquests capítols les instruccions per a la construcció són molt clares. Es faran de tàpia amb la seua crosta d’argamassa, és a dir, d’argila i calç o tàpia reial. Es faran segons les traces (dibuix 8): 34 pams de llarg i 33,5 pams d’ample, incloent-hi el gruix de les parets. En l’entrada hi haurà un arc, menjador, cuina i corral, que tindrà 36 pams de llarg i 30 d’ample, i se’n cobrirà una part per a les cavalleries. La tàpia del dit corral tindrà 10 pams.

En la cuina es farà una xemeneia i un banc d’algeps per a seure, amb un armari davall de l’escala amb porta, pany i clau. Sobre l’entrada, menjador i cuina es faran dues habitacions, les quals tindran 34 pams de llarg, 13 d’ample i 14 d’alt. Les cobertes, tant de la planta baixa com de les habitacions, seran de fusta, que subministrarà el senyor secretari. Tota la resta ho posarà Juan Bernaldón, que farà les cobertes de revoltons o revoltons d’algeps i pedra, i deixarà els sòls de les habitacions plans d’algeps i pedra. En el porxo farà un pilar també d’algeps i pedra i es cobrirà a dues aigües amb fusta, canyís i teula. L’escala per a pujar a les habitacions i al porxo serà d’algeps i pedra. Cada habitació tindrà una porta de 4 pams d’ample i 7 d’alt, així com dues finestres al carrer³² i una en l’habitació que dona al corral.

La porta principal serà de 7 pams d’ample per 11 d’alt, amb un arc de lloses i algeps, un batedor de pedra picada i «las esquinas de las calles de dichas casas se harán también de piedra picada y en las tapias de trecho en trecho se hará un pilar de las dichas losas». La porta principal serà de fusta de dues peces, amb pany i clau per a tancar per dins i per fora, i una altra porta per a entrar al corral de 5 pams d’ample i 8 d’alt, amb una porta de fusta i un pany amb clau i una altra porta perquè hi entre la cavalleria, en el qual hi haurà la seua menjadora. Totes les portes seran de fusta i tindran panys i claus.

Todo lo cual se hará con toda perfección que convenga para su perpetuidad y a la satisfacción del señor secretario, señor de las dichas casa y lugar y de Christóbal Antonelli o de la persona que el dicho señor secretario ordenara. Las cuales treinta casas dará acabadas en un año desde el día que se le dará la primera paga y porque así lo cumplirá obliga su persona y bienes.

El termini d’execució del contracte era d’un any, però de nou la diligència de l’obra no va haver de ser del grat de Franqueza, perquè el 1594³³ aquest dona instruccions a Josep Ávila, el nou administrador de la hisenda, i a Ginés Miralles, perquè constrenyeren els mestres a complir el concert:

Ávila y Miralles, con mucho deseo de acertar y intentos de traer preso a Bernaldón, fueron a Ibi donde les dieron aviso que estaba (travesaron de allí a Altea que es una de las peores jornadas del reino) y hallándole vieron que quería venir a buenas y así le trajeron disimulando con el que iba a prenderle, llegaron a Alicante y emplazamos otro día domingo oída misa para juntarnos en Villafranqueza y allí al ojo verlo todo.

Antonelli, Miralles, Ávila i dos mestres amics d’Ávila, obrers d’ofici d’obra i de bon judici, van estar en l’obra des de les 7 del matí fins a les 12 mesurant-la i remesurant-la pam a pam, i en van fer els seus comptes. Antonelli opinava que s’havien d’entregar als mestres més diners, «cosa que no debe escuchar vm. aunque se lo escribiere, porque yo tengo consolado a Bernaldón en esto. Espánteme mucho como siendo oficial erró tanto en su daño diciéndome que Ávila, Miralles y Antonelli le fueron empujando asegurándole que le darían esto y lo otro y que así lo hizo, y ellos confesaron que era verdad». Tant és així que Ávila i Antonelli es comprometen el 28 d’octubre de 1594 a compensar Bernaldón:

Nosotros Josep de Ávila, acedor que soy del Sr. Pedro Franqueza, secretario de su Majestad, y Cristóbal Antonelli, ingeniero del Rey, prometemos a vos Juan Bernaldón que las treinta casas que hacéis en el Palamón conforme los capítulos tenéis hechos, a razón de 70 libras la casa en las cuales estáis obligados a hacer y si por caso perdieses algo en el precio de ellas, os prometemos rehaceros una refacción justa nuestras consciencias y yo maestre Juan Bernaldón prometo hacer dichas 30 casas conforme los capítulos tengo hechos y firmados de la mano de Joan Torres menor en 9 de mayo de 1592 y por la verdad hicimos este albarán a 28 de octubre de 1594.

Respecte a aquest document, l’autor de la missiva deixa clar a Bernaldón el seu nul valor, perquè ni s’havia fet per l’amo de la hisenda, ni amb ordre ni comissió seua, encara que concerta amb el citat mestre d’obres que el dia 6 del mes següent li començarà a lliurar els diners necessaris per a comprar els pertrets que falten per a la finalització de l’obra. Finalment, el mestre Bernaldón es compromet a deixar les cases acabades el novembre, amb l’esperança que almenys se li paguen les 70 lliures previstes en el concert, «contentándose en perder un buen golpe de dinero». A més, ha de comprometre’s a partir d’ara que «ni de las casas, ni de los carpinteros, ni de otros oficiales de tejería, ladrillos, yeso, cal... habían de ver ni tratar con nosotros, ni viceversa».

Tanmateix, gràcies a uns comptes firmats entre d’altres per Ginés Miralles, Josep Ávila, Cristòfor Antonelli i Llorenç de Rocafell, el 25 setembre de 1595, podem saber la relació de la despesa de les cases de Vilafranquesa i del muntant de l’estall de 32 cases, esbrinades totes les pretensions dels mestres.

Pel que veiem, les 30 cases incipients s’han convertit en 32, amb un preu final semblant. Encara que les cases s’han fet de major superfície, cosa que ha suposat més tàpies, més teules i dos revoltons més en cada casa pel fet de ser més amples, com que s’ha llevat un terra a cada casa, el preu final és quasi el mateix.

– 30 cases x 70 lliures/ casa = 2.100 lliures

– 32 cases x 64 lliures/casa = 2.069 lliures 16 diners

L’execució de les cases va ser laboriosa i complexa, i quedà finalitzada a finals del 1595,³⁴ tres anys després de la firma del concert i capitulacions amb Bernaldón, quatre des de les instruccions que Franqueza remet a Ginés Miralles i cinc des de la compra de les heretats d’Orgègia i el Palamó.

Durant aquest curt període de temps, van passar per la hisenda de Pedro Franqueza Damián Miralles, el seu fill Ginés Miralles i Josep Ávila. Tots van tindre a càrrec seu el projecte de compra de les terres, la transformació agrària, la construcció de nova planta de Vilafranquesa, l’atenció de les séquies i regadius, els establiments de veïns en les terres, i tots van anar rebent sengles instruccions firmades per Pedro Franqueza, en què molt clarament indicava quines eren les actuacions que s’havien de seguir en cada un d’aquests assumptes. Tots van ser fidels complidors dels desitjos, interessos i advertiments de Pedro Franqueza, que des de Madrid feia un estricte seguiment de la seua hisenda. Demostra ser un gran coneixedor de tota la problemàtica i qüestions relatives a les seues propietats, fins i tot d’índole agrària, per a la qual cosa es rodeja d’experts coneixedors de la terres i els seus cultius com en cas d’Onofre Barber³⁵ o per Pere Carratalá de la Maimona,³⁶ els quals duen a terme diversos informes sobre els cultius i arbres existents,³⁷ els millors cultius que cal plantar en funció de les possibilitats de reg i la necessitat imperiosa d’acabar la construcció del pantà. Respecte d’això Barber, en el seu informe de 28 d’abril de 1591 afirma:

Esto es lo que hasta ahora he visto, pues por el poco tiempo y lo grande de la heredad y muchos árboles solo puedo decir una cosa a mi parecer y es que todo consiste en tener esta hacienda agua... Por eso ruego a nuestro señor salga bien el pantano porque sino el agua de la huerta es poca y venir de tan lejos se han de beber mucha las acequias que son largas y han de costar mucho de conformar y esto no se puede hacer sino es siendo el provecho mucho. También sería de mucha consideración si los Palamones fuesen primeros en riego que los lugares de Muchamiel y San Juan.

Un mes després, en un altre informe del 21 de maig, torna a remarcar la importància de l’obra del pantà i els beneficis que s’obtindran en les terres:

El pantano es cosa que no se puede creer ni dar a entender su grandeza, tengo la por muy buena obra y va muy adelante y que recogerá mucha agua, solo hay el peligro de la runa y con todo aún que costase de 10 en 10 años, 12.000 ducados o más de desenrunar lo tengo por bueno y así digo que todo el ser de esta hacienda consiste en tener agua porque aunque la tierra es muy buena de si es sequisa y necesita mucho el agua, la cual si viene por la acequia que está abierta hasta el lugar que está señalado se podrá hacer un buen molino de mucho provecho y poca costa. Veamos presto el agua como se desea.³⁸

També Pere Carratalá de la Maimona, en la seua memòria de l’estat dels cultius de l’heretat del Palamó i de les millores que s’hi poden, datada aproximadament el 1591, analitza la viabilitat dels diferents cultius en funció de la necessitat o proximitat a l’aigua. Així doncs, estableix el següent:

Se mane plantar les vinyes en la terra més plana i amorosa de gra i si per ser la plantada molta, convendrà aplanar e igualar perquè la vinya bega per un igual i açò convé molt per al fruit. [...] Se planten el ametlles en les terres més fondes i grosses per ser arbres forts i que [...] amb un reg en lo any aprés que és criat fa son fruit i bon efecte. Mes convé que es planten figueres en les terres més primes per ser arbres que requereixen terra prima axí per a bé criar-los. [...] Mes convé se planten moreres en les terres fondes i planes per ser arbres que desitgen i volen la aigua molt prompte i que es planten a marge segun de a hon hi ha plantades que ja fan fruit. Mes si se han de plantar oliveres se planten en les terres més acostades al reg i céquia major que ve de la horta per ser arbre que requereix molt la aigua. [...] Garroferes, per ser arbres forts i que se sostenen amb poca agua i los fruits de aquelles és necessari per a les alimanyes mes convé se planten per los forans de les dites terres.

Sobre els fruiters diu que «se planten pereres, mangraners, preseguers, codonyers, albercoquers, pruneres, agrures de tarongers i llimoners los cuals ja ni ha molts i la terra los pren bé i se planten en la terra mes hortada i prompte del principi del lloch i cases».³⁹

Indicacions i consells que eren fidelment tinguts en compte per Pedro Franqueza, que els traslladava als seus encarregats, i que, juntament amb tota la nova organització agrària, seran objecte d’un estudi detallat en una altra ocasió.

Per determinar quines condicions havien de complir els nous pobladors, es deixa assessorar per Damián Miralles, que el 1590 afirma que «las 4.000 libras de renta de los vasallos cristianos valen más de 10.000 libras en moriscos, donde cada un día se esperan idas a Argel, quedando el hijo o la hija y las reprehesions de los predicadores en los púlpitos públicos y las de los confesores secretas y tras todo esto el buen nombre por el amor de Dios». És a dir, que han de ser cristians vells, com després dirà a Josep Ávila el 1592. També prefereix que siguen llauradors que cultiven les terres amb les seues mans front als nobles o d’extracció social elevada, «mi voluntad es que no se establezcan a hombres de capa negra sino labradores que las cultiven por sus manos y que [...] se vayan a residir con su familia a las casas que se labran en las dichas heredades».

Per a finalitzar volem destacar una sèrie d’indicacions certament sorprenents que el senyor secretari remet l’abril del 1592⁴⁰ a Josep Ávila, el nou encarregat de la hisenda, en què, a més de les conegudes instruccions per als nous cultius, noves séquies, condicions dels establiments i persones que li han de pagar rendes, posen de manifest la personalitat previnguda i un tant reservada del nostre fundador, així com una certa desconfiança amb les gents d’Alacant, a les quals cita de gandules, preferint com a pobladors els rudes veïns de les muntanyes:

Metido en su casa en la heredad ha de escusarse de ir a Alicante sino es cuando no puede más porque de esta manera se conservará mejor viendo y tratando les pocas veces. La misa en los días de precepto la podrá oír en Santa Verónica, que es un monasterio de monjas franciscanas y escusará de meterse en amistad con ellas, pues no le podrían resultar sino pesadumbres. Se le advierte de que nadie tome costumbre de comer y beber en su casa solo algún amigo muy estrecho y aun con los tales, escusando las veces que se pudiere por el ejemplo con los otros. Como en aquella tierra suelen andar algunas veces forajidos no recogerá a dormir a nadie por la ofensa que se haría a Dios y a su Majestad y la mala reputación que eso cobraría. La mujer de servicio que hubiere de tener, hay que buscarla de edad mayor y de muy buena fama para quitar ocasiones de pesadumbres y disgustos. Porque ninguna cosa da tanto disgusto como cuentas viejas le encargo que cada tres meses o cuatro me las envíe, asentando en un libro que se llevará de aquí en la forma que yo diré. Que el fin que yo tengo es hacer una población en estas heredades y para eso labrar un buen golpe de casas como verá que están comenzadas y para ellas será menester buscar vecinos y hablando lo que siento querría que los vecinos no se tomasen de la ciudad de Alicante ni de los lugares circunvecinos a tres ni a cuatro leguas sino de otros mas lejos de hacia las montañas del Reino de Valencia, porque la gente de Alicante y de los lugares circunvecinos la tengo por holgazana y la de las montañas por de más trabajo y como vendrán tierra más ruin a mejor se hallaran más fácilmente y no tendrán las guaridas de sus deudos tan cerca, llegado allá considerará esto que digo y sin fiar a nadie este secreto me irá diciendo lo que le parecerá y yo le daré persona que vaya a las montañas a buscar gente y todos han de ser cristianos viejos y si se pudieren hallar que tengan mulas importará mucho.

CONCLUSIÓ

El 6 de maig del 1590, el mateix dia que Felip II autoritza el finançament necessari per a la finalització de la construcció del pantà de Tibi, Damián Miralles, seguint les instruccions del secretari Pedro Franqueza i en nom seu, inicia un procés de compra de terres en Orgègia i el Palamó, terres que serien beneficiades amb el reg del pantà, amb l’objectiu de fundar una població en aquesta heretat. No havien transcorregut dos mesos, quan Cristòfor Antonelli realitza la primera traça de la nova població. Un procés perfectament orquestrat i organitzat que va necessitar tres actors: Damián Miralles, l’ideòleg, Pedro Franqueza, l’aconseguidor, i Cristòfor Antonelli, el realitzador.

En només cinc anys, Pedro Franqueza du a terme en les heretats que acaba de comprar una acurada planificació, acompanyada d’una profunda transformació agrària, de la parcel·lació del territori i d’un creixement urbanístic de primer ordre. El totpoderós Franqueza va saber aprofitar la informació i el seu poder en la Cort per a agilitzar la finalització del pantà de Tibi, infraestructura que va jugar un paper determinant, ja que amb les noves canalitzacions i séquies construïdes va permetre regar unes terres fins ara ermes, passant la seua propietat a ser explotada en règim de regadiu. Reg i aigua que va atorgar un valor afegit a aquesta propietat i va facilitar l’arribada de nous pobladors, que juntament amb la construcció i urbanització del nou lloc, de la mà d’Antonelli, va permetre al seu fundador obtenir, a més de grans beneficis, la sentència de la Reial Audiència de València el 1598 que li reconeixia la jurisdicció alfonsina, culminada el 10 de setembre del 1604⁴¹ quan Felip III li va atorgar la jurisdicció civil i criminal, mer i mixt imperi. Encara que aquest meteòric ascens del totpoderós secretari d’Estat tardaria molt poc a caure en desgràcia.

APÉNDIX GRÀFIC

Figura 1. Mapa general de l’heretat datat pel mateix Antonelli l’1 de juliol de 1590 (31,5 x 55,5 cm).

Figura 2. Mapa amb el plànol de la traça de Santa Magdalena datat el 18 de setembre de 1590 (55 x 41 cm).

Figura 3. Plànol de la traça de les cases del lloc de Santa Magdalena, datat el 18 de setembre de 1590 (42,5 x 29 cm).

Figura 4. Modificació del mapa amb el plànol de la traça de Santa Magadalena, sense datar, aproximadament abans de l’octubre de 1591 (55,5 x 41 cm).

Figura 5. Modificació del plànol de la traça de les cases, sense datar, aproximadament abans de l’octubre de 1591 (42,5 x 21 cm).

Figura 6. Mapa general de l’heretat datat el 10 d’abril de 1592 (55,5 x 41 cm).

Figura 7. Mapa general de l’heretat, amb descripció de les finques comprades i els seus cultius, camins, sistema de regs i l’emplaçament del lloc de Villafranqueza (110 x 76 cm).

Figura 8. Planta baixa de les cases del Palamó.

Figura 9. Alçat de la façana de les cases per als emfiteutes.

1. Eugenio Llaguno Amirola: Noticias de los arquitectos y arquitectura de España desde su restauración. Madrid, Imprenta Real, 1829, pp. 44-46.

2. Pablo Giménez Font: «Cristóbal Antonelli y la innovación de la presa-bóveda de Relleu», en Libro jubilar en Homenaje al profesor Antonio Gil Olcina, Alacant, Universitat d’Alacant, 2016, pp. 162-163.

3. Josep Vicent Boira Maiques: Las torres del litoral valenciano, València, Conselleria de Infraestructures i Transport, 2007, p. 256.

4. Armando Alberola Romá: Demanda y economía del agua en España. Las disponibilidades hídricas en la huerta alicantina: un problema tradicional, Alacant, Institut Universitari de Geografia, Universitat d’Alacant, 1988, p. 406.

5. Armando Alberola Romá: Quan la pluja no sap ploure. Sequeres i riuades al País Valencià, València, puv, 2010, p. 47.

6. Armando Alberola Romá: «La reconstrucción del Pantano de Tibi», Instituto de Estudios Alicantinos, 26 (1979) pp. 67-91.

7. Arxiu Diputació Provincial de Castelló (d’ara endavant ADPCS). Donación Conde de Cirat, DCC. 5, 2, 1).

8. Ignacio González Tascón: «Obras de regadío», en Felipe II. Los ingenios y las máquinas. Ingeniería y obras públicas en la época de Felipe II, Madrid, Sociedad Estatal para la Conmemoración de los Centenarios de Felipe II y Carlos V, 1999, p. 216. Los Antonelli, arquitectos de Gatteo. <http://www.provincia.fc.it/cultura/antonelli/ESP/StoriaAttivita/CristobalRodaAntonelli.html>.

9. Pablo Giménez Font: «Cristóbal Antonelli y la innovación de...», cit., p. 162. Graziano Gasparini: Los Antonelli. Arquitectos militares al servicio de la corona española en España, África y América. (1559-1649), Caracas, Editorial Arte, 2007, p. 242.

10. Tot açò respon, segons Aguilar Civera, a la tradició dels enginyers que treballaven per a la corona, ja que Felip II, gran aficionat a les obres d’enginyeria, va contractar els millors enginyers estrangers perquè treballaren al seu servei. Inmaculada Aguilar Civera: Construir, registrar, representar. Sendas, caminos y carreteras en la Comunidad Valenciana. Mapas y Planos 1550-1850, València, Conselleria de Infraestructures i Transport, 2009, p. LVII.

11. ADPCS, DCC, 21, 1, 24.

12. Les dues basses del Palamó comencen a aparèixer en els dibuixos 4 i 6, és a dir, que en las traces de 1590 només es ressenya una bassa en el Palamó quan realment n’hi ha dues.

13. ADPCS, DCC, 21, 1, 24.

14. Pedro Franqueza (Igualada, 1547-León, 1614), la biografia del qual ja ha prou estudiada, sembla que va viure alguns anys a València a partir de març del 1589. Allí va conèixer Francisco de Sandoval i Rojas, marquès de Dénia, futur duc de Lerma i favorit del rei Felip III, i arribà a convertir-se en un dels homes de confiança del totpoderós favorit. Francisco Tomás y Valiente: Los validos de la monarquía española del siglo XVII, Madrid, 1990. Julián Juderias: «Los favoritos de Felipe III. D. Pedro Franqueza, Conde de Vilallonga, Secretario de Estado», Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos, XII (1908), p. 315. José Antonio Escudero: Los secretarios de Estado y del Despacho. 1474-1724, Madrid, Instituto Nacional de Administración Pública, 1976, p. 227. Ana Guerrero Mayllo: «D. Pedro Franqueza y Esteve. De regidor madrileño a Secretario de Estado», Pedralbes, 11 (1991), pp. 79-89. Ricardo Gómez Rivero: «El juicio al secretario de Estado Pedro Franqueza, conde de Villalonga», Ius fugit: Revista Interdisciplinar de Estudios HistóricoJurídicos, 10-11 (2001-2003), pp. 401-531. Antonio Feros: El Duque de Lerma: realeza y privanza en la España de Felipe III, Madrid, Marcial Pons, 2002. Bernardo J. García García: «Pedro Franqueza, secretario de sí mismo. Proceso a una privanza y primera crisis del valimiento de Lerma (1607-1609)», Annali di storia moderna e contemporanea, 5 (1999) pp. 21-42.

15. Damián Miralles, síndic de la ciutat d’Alacant, persona influent de la seua època, va participar en diferents esdeveniments emblemàtics per a la ciutat, com el pagament el 1578 de les quantitats necessàries per als treballs de fortificació del castell de la ciutat d’Alacant o la reactivació de la construcció del pantà de Tibi; per tant el febrer del 1590 va ser l’encarregat de traslladar-se a la Cort per a a demanar recursos al rei per a finançar els diners que faltaven fins a la seua conclusió. El 6 de maig del 1590 el rei va autoritzar el municipi per a aconseguir els diners sol·licitats, 10.000 lliures, i va ordenar immediatament que es prosseguís el pantà; s’acordà que les obres es realitzaren per subhasta, el 16 de setembre d’aquell mateix any, i s’adjudicaren als mestres picapedrers de la ciutat, Joan Torres i Gaspar Visent. Revista de Obras Públicas, Madrid, 1307, 11 octubre 1900, p. 342. Com a conseqüència d’aquesta activitat, Damián Miralles va conèixer, entre altres enginyers que treballaven per a la corona, Cristòfor Antonelli.

16. Acord per a Damián Miralles sobre les terres de l’horta d’Alacant. Entorn del 1590. ADPCS, DCC, 5, 2, 1.

17. Atès que Damián Miralles coneixia Cristòfor Antonelli, va haver de comptar amb ell per a la realització de les traces de Vilafranquesa.

18. ADPCS. DCC. 21, 1, 24.

19. En la partida del Raspeig, relaciona 84 cafissades de terra cultivada, amb un valor de 16.000 lliures, davant 258 de terres ermes: «Quant podríen valer les 258 cafisadas que están yermes si se labrasen, procurasen y regasen». ADPCS, DCC, 5, 2, 1.

20. Segons diu, 1 cafissada pot equivaler a 50 tafulles, que en quadre són 3 vares valencianes.

21. En els seus càlculs estima que algunes terres poden valer 15 lliures, d’altres 20 i d’altres fins a 50 lliures. Es considera com a preu mitjà 40 lliures/cafissada.

22. En els seus càlculs de costos sempre estima els preus, rendiments o valors més baixos, realitzant per tant una anàlisi molt ajustada i a la baixa.

23. L’heretat de Orgègia comprenia casa i torre, amb una font i una bassa, cultius de garroferes, ametlers, figueres, oliveres i altres arbres.

24. Pedro Franqueza encarrega sengles informes o memorials a diferents especialistes, al mateix Damián Miralles, però també a Onofre Barber o a Pere Carratalá de la Maimona, veïns d’Ontinyent i d’Oriola respectivament, els quals duen a terme diversos informes sobre els cultius i arbres existents, la qualitat de la terra en les diferents heretats, els millors cultius a plantar en funció dels possibilitats de reg i la necessitat imperiosa d’acabar la construcció del pantà.

25. Al voltant del 1590. ADPCS, DCC, 5, 2, 1.

26. ADPCS, DCC, 5,10,1. Informe que presenta Onofre Barber sobre les terres d’Alacant, el 21 de maig de 1591.

27. Advertiments de Damián Miralles sobre les terres de l’horta d’Alacant. Al voltant del 1590. ADPCS, DCC, 5, 2, 1.

28. De fet, les instruccions firmades per Pedro Franqueza a Madrid estan disposades en un document amb espai suficient perquè Ginés Miralles realitzés les corresponents respostes a les preguntes del senyor secretari sobre la seua hisenda. Preguntes que posen de manifest el perfecte coneixement de Pedro Franqueza sobre les seues noves propietats, el tipus i les característiques dels cultius més rendibles i adequats al terreny, les condicions dels establiments, els problemes de regadiu, les característiques de les noves cases i el procés de construcció d’aquestes, etc.

29. Per 51 dotzenes de bigues –és a dir, 612 bigues– ha pagat 600 rals, mentre que per les 864 de Monòver ha pagat 888 rals. Instrucció 5 i 6. ADPCS, DCC, 5, 10, 1.

30. Segons diu és la condició que hi ha a Elda.

31. Capítols sobre les cases que s’han d’obrar en el Palamó, per 70 lliures cadascuna. Se’n conserven tres còpies, dues amb data del 9 de maig i una de l’1 de setembre del 1592. ADPCS, DCC, 4, 6, 6.

32. En la traça d’Antonelli només figura una finestra al carrer. ADPCS, DCC, 21.1, 24 (dibuix 9).

33. Carta informativa d’autor desconegut i data posterior a l’octubre del 1594 que envia al secretari Pedro Franqueza, en què relata el seu viatge a Alacant, la visita a les obres de Vilafranquesa i els problemes en el preu i execució de les cases amb els mestres d’obres. ADPCS, DCC, 4, 6, 6.

34. Per a aquesta data el mestre Bernaldón afirma que encara li falta gastar en l’obra per a tàpies, teules, jornals, calç, algeps, portes o ferratges un total de 13.700 rals.

35. Onofre Barber, natural d’Ontinyent, va ser notari de Caudete, on es va casar el 1571, es manifesta en els seus diferents informes com un gran coneixedor de les diferents terres, els seus cultius, necessitats de reg, així com de l’interès per un o altre cultiu en funció de la qualitat de la terra.

36. De Pere Carratalá diu Franqueza que és llaurador ric molt honrat i home molt intel·ligent.

37. Onofre Barber realitza diversos informes entre abril i maig del 1590 en els quals, després de la visita a les diferents heretats, arreplega les construccions existents, si té aigua, font o bassa, la qualitat de les terres, els cultius que hi ha i quins es podrien plantar, si té pobladors i les seues condicions.

38. ADPCS, DCC, 5, 10, 1.

39. ADPCS, DCC, 4, 7, 1.

40. 1 abril del 1592. Trasllat de les instruccions de Pedro Franqueza a Josep Ávila. ADPCS, DCC, 5, 10, 1.

41. ADPCS, DCC, 4, 3, 1.

EL ANTIGUO PALACIO DE LOS CONDES DE ALMENARA

ACTUAL MUSEO DE LA CIUDAD DE VALENCIA

Ricardo Santarrufina Romero

El edificio que actualmente alberga el Museo de la Ciudad es conocido como el palacio del Marqués de Campo,¹ quien lo adquirió en 1840. Posteriormente pasaría a manos de don José de Prat y Dasi, conde de Berbedel y vizconde de Viota de Arba, quien lo donó a sus hijos doña María del Carmen y don Federico de Prat y Dupy en julio de 1945. En la década de los setenta fue adquirido por el Ayuntamiento de Valencia y declarado monumento histórico-artístico de carácter local.² Anteriormente, había pertenecido a los duques de Villahermosa y condes de Olocau, pasando después a un acaudalado hombre de negocios de origen peruano quien lo cedió en arriendo. Durante un tiempo el edificio albergó la capitanía general de Valencia, donde residieron, entre otros conocidos personajes, los generales Elío y Froilán Menéndez Vigo, cuyo trágico final es conocido.³

El cambio de titularidad, las modas y los diferentes usos a los que fue destinado el edificio conllevaron diferentes reformas que alteraron sustancialmente tanto la distribución interna como algunos aspectos de la fachada principal. No obstante, la estructura general del edificio mantiene notables similitudes con la construcción originaria y, a día de hoy, todavía se conserva una pequeña capilla abovedada similar a las que existen en la vecina parroquia de San Esteban.⁴ Las labores de recuperación y conservación promovidas por el Ayuntamiento han conseguido preservar uno de los edificios más emblemáticos de la arquitectura valenciana del siglo XVIII, que ha pasado a formar parte del nutrido patrimonio cultural valenciano.

LOS ORÍGENES DEL PALACIO

El 23 de diciembre de 1695, don José Antonio Ferrer de Próxita –conde de Almenara– adquirió de la administración fundada por doña María Salvador Escorcia –universal heredera de don Francisco Escorcia y Ladrón–, un espacioso inmueble en el que se incluían dos casas bajas y escalerilla, contiguas, y enfrente de la iglesia parroquial de San Esteban.⁵

Lo que el conde y el notario Andrés Vidal desconocían era que el inmueble no estaba libre de cargas. Para entender con mayor claridad la complejidad del asunto nos tenemos que remontar al 28 de enero de 1602, cuando, ante el notario Honorato Climent, Gerónimo Vaciero, universal heredero de los bienes de Catalina Soler y Ravasquillo, se impuso un censo de 400 libras de capital y anua pensión de 400 sueldos a favor del convento de Santo Domingo de Valencia. En el documento, se comprometía a señalar –en un plazo de cuatro años– un bien de valor similar que no estuviese vinculado para que sirviera como aval hipotecario, con el propósito de hacer frente a las obligaciones pactadas en caso de incumplimiento de dichos pagos.

Fig. 1. Patio interior, en fase de rehabilitación. Fuente: amv, Sig.: A.67.2/21. Enric Martínez, 1987.

Trascurrido el tiempo, Gerónimo no hizo efectivo el aval. Entre tanto, el 16 de agosto de 1634 otorgó testamento ante el notario Gaspar Balanza, nombrando heredero universal a su hijo Pedro Vaciero, momento en el que el Convento de Predicadores decidió reclamar su derechos por vía jurídica, instando mandamiento de ejecución ante la justicia ordinaria el 23 de agosto de 1639 contra Pedro Juan Vaciero, como heredero de su padre, tanto por el pago del capital de dicho censo o en su defecto la provisión de bienes que lo garantizasen, como por los réditos generados hasta el momento. Por su parte, Pedro Vaciero había otorgado testamento en 1642, dejando todos sus bienes en usufructo a su esposa Isabel Pla y disponiendo que tras su fallecimiento habrían de ser destinados íntegramente para la salvación de su alma.

En el marco del citado procedimiento, y ante la ausencia de suficientes bienes muebles para garantizar la fianza con la que hacer frente a dicho censo, el convento solicitó que se admitiese hacerlo efectivo sobre una casa recayente en dicha herencia, sita en la plaza del Palacio Arzobispal, que tenía por lindes, por un lado, otra casa de la misma herencia y, por otro, la casa del doctor Miguel Cros, sacerdote de la parroquia de San Andrés.

En Auto de 6 de marzo de 1643 fue admitida dicha petición, siendo valorado el inmueble en 1.000 libras. Efectuada pública subasta el 8 de julio de 1646, no hubo mejor postor que el propio convento, que ofreció 667 libras por el inmueble, cantidad que se depositó en la Taula de Canvis para hacer frente a la resolución judicial. El convento recibió por lo adeudado hasta el momento 591 libras, 13 sueldos y 4 dineros, además de otras 41 libras por los gastos causados en dicha ejecución. De esta forma, y por real decreto de venta que pronunció la Real Audiencia, el Convento de los Dominicos adquirió dicha propiedad, libre de cargas. Finalmente, el 11 de septiembre de 1647 el apoderado del convento tomó posesión del inmueble como verdadero dueño de este.⁶

El 13 de diciembre de 1649 el convento arrendó dicho inmueble, por plazo de tres años, a la viuda doña Úrsula Florentina Merce y de Reig. Este contrato de arrendamiento se rescindió en diciembre de 1650, tras lo que pasó a ocupar la vivienda don Carlos Giner, canónigo de la catedral, por un periodo de tres años a censo anuo de 60 libras.

La situación se enmarañó cuando, finalizado el arrendamiento del canónigo de la catedral, en 1654 la casa se arrendó de palabra al noble don Francisco Escorcia,⁷ regente de la Audiencia de Valencia, por el mismo precio de 60 libras anuales. Pensión que fue satisfaciendo puntualmente hasta el año 1667, cuando decidió dejar de hacerlo. Precisamente, sobre esas fechas, fue cuando el regente tomó la decisión de edificar una ostentosa casa, agregando diversas casas contiguas, de forma que la casa del convento sirvió de entrada y patio, conformándose así la que posteriormente adquiriría el conde de Almenara.

Unos años antes, el 29 de septiembre de 1659, don Felipe Boíl de la Escala, señor de Manises, como sucesor del vínculo fundado por Bernardo Luis Albert, antes Vidal –precediendo autorización del justicia civil de Valencia– vendió a don Francisco Escorcia y Ladrón dos casas bajas y escalerilla sitas en la calle llamada de Pou, enfrente de la iglesia parroquial de San Esteban, por 180 libras, cargándose un censo por el mismo capital y anuo rédito de 180 sueldos en favor del señor de Manises. Entonces lindaban, por un lado, con la casa de doña Eufrasia Pons y Querol, viuda; por otro, con el Pozo y, por delante, con la vivienda de María Peña, calle del Pou mediante.⁸

En consecuencia, el regente tenía en propiedad, aunque hipotecadas, las dos casas adquiridas a don Felipe Boíl, a las que habría que agregar la que tenía arrendada al Convento de Predicadores, y otras cuya procedencia desconocemos.

En definitiva, don Francisco Escorcia construyó una «casa grande» acorde a su condición a finales de la década de 1660, probablemente en toda la manzana señalada con la letra «A» (figura 2a), en el plano de Antonio Manceli, fechado el 28 de septiembre de 1608, donde hay representadas cinco viviendas.

Afortunadamente contamos con la valiosa información gráfica que nos proporcionan el plano de Manceli –que nos ofrece una visión de la Valencia renacentista poco antes de la expulsión de los moriscos, cuyo desarrollo urbano había finalizado a finales del XVI–⁹ y el elaborado por el padre Tosca. Comparando ambos, se puede apreciar la evolución del parcelario durante el periodo comprendido desde principios del XVII hasta principios del XVIII.

Durante el siglo XVII los cambios fueron escasos. Sin embargo, en esa zona se aprecia todo lo contrario; destaca la construcción de la basílica de la Virgen (1652-1668)¹⁰ sobre la Casa del Arcediano,¹¹ y la que da origen al palacio que nos ocupa, cuya edificación se llevó a término por esas mismas fechas, previo derribo y acondicionamiento de las viviendas colindantes. Ello conformó la llamada «casa grande», edificio que con algunas remodelaciones y adiciones dio lugar a la definitiva casa palacio donde residió el conde de Almenara, cuya estructura exterior, a pesar de las distintas intervenciones, presenta buena parte de las características primitivas del edificio en aquellas fechas.

El 19 de diciembre de 1680, don Francisco de Escorcia, ante el notario Fernando Cortés, instituyó por heredera universal con libre disposición de sus bienes a su esposa doña María Salvador, quien, a su vez, el 4 de abril de 1684 otorgó testamento ante Miguel Enrich, dejando como albacea y administrador de sus bienes a quien en su momento fuese síndico secular de la casa profesa de la Compañía de Jesús. Una función que recayó en el notario Andrés Vidal, quien se convertiría en estrecho colaborador del conde de Almenara. El propio Andrés Vidal, en su condición de síndico de dicha casa profesa, fue quien, el 23 de diciembre de 1695, vendió al conde de Almenara la casa grande y ciertas casas para el almacenamiento de trigo contiguas a dicho inmueble por el precio de 5.150 libras.

Por su parte, de manera gradual, don José Antonio Próxita¹² fue acumulando títulos y patrimonio, y a diferencia de su padre, que durante toda su vida estuvo al servicio del rey fuera del Reino de Valencia, quiso establecerse de manera regular en la capital valenciana. Por esa razón, la adquisición de un inmueble que reunía las características adecuadas en cuanto a la situación, grandiosidad y elegancia acordes a su estatus, colmaba su ego personal y afianzaba su proyección pública.

Fig. 2a. Detalle de la zona anexa al palacio arzobispal en el plano de Antonio Manceli. Fuente: Plano axonométrico de Valencia diseñado por Antonio Manceli en1608. Amando Llopis Alonso y Luis Perdigón Fernández: Cartografía histórica de la ciudad de Valencia (1608-1944), Universitat Politècnica de València, 2010.

Fig. 2b. Detalle de la zona anexa al palacio arzobispal en el plano del padre Vicente Tosca. Fuente: Plano axonométrico de Valencia diseñado por el padre Tosca. Ibíd.

EL PLEITO CON EL CONVENTO DE LOS DOMINICOS

Así las cosas, el nuevo archivero del convento de los dominicos, celoso en el cumplimiento de sus tareas, debió de percatarse de que desde el año 1667 no se percibían las mensualidades del arriendo de aquella casa-solar que quedó inmersa en dicho palacio. Por ese motivo, el 10 de enero de 1703, por medio del padre fray Vicente Ricart, como síndico y procurador del convento de Santo Domingo, solicitó a la Real Audiencia que se restituyesen los derechos de posesión sobre aquella casa –ahora derruida–, que se les adjudicó en venta judicial.

Dicho noble regente, usando de su propia autoridad y despótico poder, y sin el previo assenso del Convento, mi parte, dispuso la ruina y demolición de la casa propia de este, uniéndola y agregándola a la fábrica de la grande y sumptuosa, que hizo fabricar enfrente del Palacio Arquiepiscopal de esta ciudad, en la que al presente tiene su morada y domicilio dicho conde de Almenara.¹³

El último pago por el alquiler de la casa lo efectuó don Francisco Escorcia en el mes de junio de 1667 pero, como señalamos, el contrato se hizo verbalmente. Por tanto, no existía documento alguno que acreditase la relación contractual entre ambos, ni tampoco se pudo encontrar en la Real Cancillería el documento original de la venta judicial que en su momento se hizo al convento, y que de manera sospechosa se había traspapelado, hallándolo posteriormente en un estado lamentable y roído, por lo que se tuvo que ordenar efectuar una copia con las apropiadas garantías jurídicas.

Con los elementos necesarios para iniciar el proceso, el convento, de un lado, pretendía obtener del conde de Almenara las 1.000 libras en que en su momento fue justipreciada dicha casa –no el precio real por el que fue adquirida, 667 libras–, y la renta devengada desde el día de la interposición de la demanda (1703) hasta el día en que se le restituyese el valor total del inmueble. De otro lado, demandaba de la administración de los bienes de doña María Salvador, 2.130 libras en concepto de los arrendamientos vencidos desde junio de 1667 hasta el día de la demanda, a razón de 60 libras anuales.

Dos eran los principales argumentos esgrimidos para vindicar sus derechos: el dominio, del que no podía albergar duda alguna, pues la adquisición del inmueble se realizó mediante venta judicial, y la posesión de este, algo más complicado de demostrar cuando hasta el momento no había habido ninguna reclamación sobre dicho bien.

La defensa del conde giraba en torno a la prescripción del derecho. Alegaba que aunque todo lo afirmado fuese cierto, en su día permitieron el derribo y la agregación a la casa grande sin suscitar reclamación alguna hasta ese momento, de manera que lo que habría que aplicar en este caso debía ser la prescripción, según señalaban los antiguos Fueros de Valencia, concretamente el Fuero 6, rubrica prescripciones,¹⁴ por el que quedaba prescrita toda acción real trascurrido el plazo de 30 años. Subsidiariamente, solicitaba se condenase a la administración de los bienes de doña María Salvador, como heredera de don Francisco de Escorcia, a dicho pago por ser responsable de su derribo.

Por otro lado, el procurador del convento argumentaba que, aunque hubiesen trascurrido 35 años desde que se dejó de pagar el arriendo, no era suficiente por tratarse de una institución religiosa y poder acogerse al Fuero 16, rubrica de rei vindicat, que refería que si alguien ocupase por su propia autoridad algún bien perteneciente a un tercero, dicho bien habría que restituirlo con todos los arriendos y comodidades que hubiese recibido.¹⁵

La resolución en grado de vista fue favorable al conde de Almenara, quien, el 27 de mayo de 1716, quedó absuelto de la demanda interpuesta por el convento. No obstante, contra esta se alzaron en grado de suplicación o revista los dominicos. Tres años después, el 2 de junio de 1719, el tribunal confirmó la sentencia inicial respecto a las pretensiones sobre el conde, y revocó parcialmente el fallo, condenando a la administración de los bienes de doña María Salvador a pagar 800 libras en que habían justipreciado la casa derruida, y los intereses que hubiese devengado dicha cantidad a razón de un 5% desde el año 1667, cuando dejaron de pagarse los alquileres.¹⁶

El asunto plantea varias cuestiones, ¿por qué se dejó de cobrar el arriendo a don Francisco de Escorcia una vez hubo derribado la vivienda y no se reclamaron dichos derechos hasta el año 1703? ¿Por qué razón se traspapeló el documento de la venta judicial en la Real Cancillería?

Parece lógico pensar que entre el regente de la Audiencia y el convento de Predicadores, mediaba, cuando menos, buena sintonía y confianza, porque el arrendamiento se hizo de palabra, sin documento notarial alguno y sin que exista constancia de una eventual reclamación por el impago de las anualidades desde que dejó de abonarlas en 1667.

Por otro lado, las cuentas del convento estaban perfectamente fiscalizadas por su archivero, quien a buen seguro debió de advertir la falta de dichos ingresos, poniéndolo en conocimiento de sus superiores, quienes, posiblemente, podían estar agradecidos al regente, quizás por su favorable intervención en alguno de los casos que el convento tenía planteados en la Audiencia o por otras razones que se nos escapan. Por tanto, podríamos estar ante un trato de favor, una manera de recompensar sus servicios sin llegar a plasmarse en documento alguno.¹⁷ En tal caso, la sustitución del archivero y del prior de los dominicos, ajenos a los compromisos verbales entre el regente y el convento, desempolvó el viejo asunto, momento desde el cual se quiso hacer valer el derecho que sobre dicho inmueble tenía dicho convento.

LAS CARGAS

Todavía quedaban algunos flecos que resolver. Algunas de las primitivas viviendas que componían la llamada casa Grande estaban cargadas de censos, de forma que el conde de Almenara se vio en la obligación de seguir pagando las rentas o redimirlos desde el momento en que se tuvo conocimiento de estos. El 23 de diciembre de 1696 redimió uno de capital de 350 libras propiedad de José Tachell. El 25 de junio de 1697 otro de 200 libras al convento de la Zaidía sobre cuatro casas integradas en la grande. El 29 de junio de 1698 otro de 96 libras y 15 sueldos otorgado por el licenciado Pedro Fuster, presbítero de la parroquia de San Bartolomé sobre un beneficio instituido en dicha parroquia. Por último, el 27 de agosto de 1697 otro de 100 libras de capital otorgado a favor del colegio del Patriarca.¹⁸

Con los años, su hija doña Inés –condesa de Real– tuvo que redimir otro censo que recaía sobre dos casas incluidas en la grande, aquellas que don Felipe Boíl vendió a don Francisco Escorcia, ambas supuestamente libres de toda carga por 180 libras; dinero que se retuvo el comprador cargando un censo de semejante capital en favor de dicho vínculo y sus sucesores a anuo rédito de 180 sueldos. Posteriormente, fue reducido el capital a 150 libras al haberse justificado que dichas casas eran tenidas a señorío directo y mayor del convento de Nuestra Señora de Gracia Dei, alias la Zaidía, a censo anuo y perpetuo de 9 sueldos, con los derechos de luismo y fadiga y demás de la enfiteusis.

Al conde de Almenara no se le informó de la existencia de dicho censo cuando adquirió la casa grande a finales de 1695. No obstante, se tuvo que hacer cargo del pago de las pensiones hasta el 20 de agosto de 1732, fecha en que su hija doña Inés lo redimió.¹⁹ Asimismo, en 1737 se condenó a doña María Teresa Salvador, como heredera de su tío Juan Bautista Salvador, a subrogarse en la obligación de reintegrar a la condesa del Real las 240 libras, 7 sueldos y 6 dineros que había gastado en redimir dicho censo.

Por su parte, don Juan Bautista Salvador mantuvo diferentes pretensiones contra la expresada administración de doña María Salvador y Escorcia, y mediante escritura de transacción autorizada por José Orient y Llatser, escribano, el 24 de febrero de 1697, se trasportaron a Juan Bautista diferentes pensiones de censos sobre la ciudad de Valencia, con la obligación de responder el censo al marqués de la Escala; y posteriormente, mediante otra escritura ante Matías Albiñana, el 1 de mayo de 1697, se constituyó como principal obligado en dicho censo asignando nuevas hipotecas.²⁰

LA CONFORMACIÓN DEL PALACIO

Como señalamos, lo más probable es que don Salvador Escorcia ocupó toda la manzana señalada con la letra «A» en el plano de Mancini –figura 2a–, para edificar la llamada casa grande. ¿Modificó el conde de Almenara entre 1695 –cuando adquirió la casa– y 1704 –en que está datado el plano del padre Tosca– lo que hoy conocemos como el Museo de la Ciudad? ¿Mantuvo las mismas características en la fachada?

Sobre el primer interrogante hay varios datos que así lo señalan, al menos por la adición de nuevos inmuebles a la casa principal y la elevación en altura de una planta, porque don José Antonio adquirió en poco tiempo otra casa lindante con la grande, tres botigas o almacenes que se utilizaban para trigo y dos casas bajas con escalerilla. Por tanto, debió de adquirir toda la manzana señalada en el plano de Manceli con la letra «B», engullendo la calle que las separaba.

El día 30 de marzo de 1697 adquirió de la administración de doña María Salvador Escorcia una casa en la calle de la Harina, parroquia de San Esteban, por 110 libras, que lindaba, por una parte, con la del conde de Almenara, por otra, con la de Pedro Sacanelles y, por delante, calle en medio, con Tomás Carbonell. El día 22 de junio de 1698, mediante concordia con Marcelina Vaciero, adquirió una casa en la calle del Campanario de San Esteban sobre la que recaía un censo de 12 libras y 12 sueldos que se respondían al convento de la Zaidía por el precio de 219 libras. El 17 de agosto de 1698, compró al padre Emanuel Pyneyro, presbítero de la Compañía de Jesús y administrador de doña Isabel Montpalau, dos casas en la parroquia de San Esteban por 860 libras. Finalmente, el 26 de diciembre de 1701 adquirió una casa en la calle Navellos, que iba de la plaza del Arzobispo a la iglesia de San Esteban, perteneciente a don Giner Rabasa de Perellós de la Casta, marqués de Dos Aguas, por 984 libras y 12 sueldos.²¹

Los datos que nos aportan las fuentes no nos permiten localizar la situación exacta de dichas adquisiciones en el plano pero, ciertamente, con la excepción de la casa del marqués de la Casta, conformaban lo que hoy en día es el Museo de la Ciudad. En el inventario post mortem del conde de Almenara, efectuado en diciembre de 1726, dejaba explícitamente claro que la llamada casa grande donde habitó el conde estaba aislada y circundada por las calles que vulgarmente llamaban de la Harina, del Pozo, del Campanario de San Esteban y la de Navellos,²² en la que había dos botigas de trigo y tres casas agregadas que daban al campanario de San Esteban, adquiridas, una a Marcelina Vaciero y las otras dos a Isabel Mompalau.²³ Por tanto, ocupaba la manzana completa tal y como está representado en el plano del padre Tosca (figura 2b).

Por otro lado, quedó acreditado que don José Antonio Próxita invirtió en la casa grande 5.150 libras, cantidad que unos años después, en 1705, estimaban revalorizada al menos en 10.000 libras; bien por el aumento de los precios de los inmuebles urbanos, bien por las notables y valiosas mejoras que había hecho el conde, además de haber agregado la que compró a Marcelina Vaciero en 1698 y las otras dos a la administración de Isabel Montpalau por 860 libras el 17 de agosto de 1698.²⁴ En definitiva, con los datos de los que disponemos y con la representación gráfica del padre Tosca, no hay duda de que el conde de Almenara adquirió y modificó, agregando otras casas, la llamada «casa grande».

Fig. 3. Detalle de la zona anexa al palacio arzobispal en el plano del padre Tosca superpuesta con una fotografía aérea (ortofoto). Fuente: Plano axonométrico de Valencia diseñado por el padre Tosca. Amando Llopis Alonso y Luis Perdigón Fernández: Cartografía histórica..., op. cit. Nuestro agradecimiento por la desinteresada colaboración prestada por el profesor de geografía don J. E. Pardo Pascual.

Nota: parte superior izquierda, detalle de la fotografía aérea del actual palacio donde se aprecian las dos torres que delimitan la longitud de la fachada.

A día de hoy, podemos tener una idea aproximada de algunas de las intervenciones arquitectónicas realizadas sobre el edificio. El plano del padre Tosca nos muestra las delimitaciones del edificio, muy similar al actual, donde se aprecia la modificación en la entrada que da al patio interior y la adición de las postizas torres laterales.

Respecto a la fachada, se observa una gran similitud con la del actual museo San Pío V, encargado al arquitecto valenciano Juan Bautista Pérez Castiel. Sabemos que fue modificada, al menos con la inclusión de las dos torres laterales que armonizan el conjunto arquitectónico y, aunque desconocemos exactamente en qué momento se modificó, nos inclinaríamos a pensar que fue realizada por el conde don José Antonio en su adición primitiva. De todas formas, por la información que nos ofrece el padre jesuita Tomás Serrano, con motivo del tercer aniversario de la canonización de San Vicente Ferrer,²⁵ sabemos que fue anterior a 1755.

La casa del muy ilustre señor conde de Almenara está en el mejor sitio del mundo para lucir: tiene ciento dos palmos de longitud y sesenta de altitud; dos puertas magníficas en medio, con los escudos de armas, y dos hermosas torres a los flancos: sobre las dos puertas y entre las dos torres corren ocho balcones, que llenan todo el frontis de magestad. Todo quanto en esta frente se ve, es un triunfo de la arquitectura...²⁶

La descripción se ajusta con bastante precisión a la actual tipología de la fachada. Permanecen las dos grandes puertas, cada una de ellas coronada con un escudo de armas –en aquel entonces el de Ferrer-Próxita en una y el del Real en la otra–, y los ocho balcones, y si damos por ciertos los 102 palmos valencianos a razón de 23 centímetros, nos da una longitud de fachada de 23,47 metros.

Actualmente, la fachada, desde la esquina de la calle de la Harina hasta la esquina de la calle los Venerables –antes San Esteban–, mide 47,95 metros, pero la longitud que nos indica el texto es de torre a torre, muy similar a los 24,66 metros que mide actualmente. Si observamos en la figura 3 la posición donde estarían situadas las torres, comparándola con la ortofoto de la misma figura en la parte superior izquierda, observaremos la desproporción que hay entre la torre de la derecha y la calle Venerables, y las diferencias en lo que respecta al patio interior.²⁷

En la figura 4 podemos observar los detalles de la fachada a principios de la década de los ochenta, delimitada por los dos torreones que encuadran la fachada de manera armoniosa en un planteamiento clásico y similar a otros palacios valencianos.

En las fechas en las que se celebró el aniversario de la canonización de San Vicente, lo habitaba de manera discontinua don Vicente Pascual Vich de Próxita, conde de Almenara y del Real, quien hacía tiempo había fijado su residencia en la villa de Madrid. Sin embargo, no escatimó gastos en embellecer la fachada para la ocasión pues era el último ornamento de la procesión antes de finalizar en la catedral.

Don Vicente, al igual que su abuelo don José Antonio, gustaba de distinguirse y resaltar su posición. De hecho, don Vicente, uno de los nobles valencianos más ricos del momento, mantenía un león en Valencia a cuyo cuidado estaba su criado llamado José. A pesar de ello, en algunas ocasiones tuvo que empeñar joyas para obtener dinero líquido con el que hacer frente a sus gastos corrientes, cuantiosos en la corte madrileña, donde la competencia con sus homólogos era superior a la que tenía en su tierra.

Afortunadamente, contamos con el inventario de los bienes de don José Antonio, quien falleció en el mismo palacio a las 11 de la noche del día 15 de noviembre de 1726.²⁸ Conforme con su estilo de vida y conciencia de pertenecer al grupo de las élites dominantes, en su última enfermedad, estando postrado en el lecho, no quiso defraudar a sus allegados, mostrando al menos su decrépito cuerpo en un lecho digno de su condición. No porque no poseyese una cama digna, que la poesía, sino porque estaba algo desgastada por el tiempo y no reunía las condiciones más idóneas para el momento. Lo cierto fue que tan solo fue valorada en el inventario por ocho libras, pero sí contaba con los complementos necesarios para darle un fastuoso realce, con una colgadura entera con su cubre cama y rueda cama, todo de tela de damasco carmesí guarnecido de galón de oro y un dosel de lo mismo, complementos valorados por trescientas cincuenta libras.²⁹ Para salvar el escollo hizo traer de la ropería de la Orden de Montesa una cama más distinguida con sus colgaduras y otros adornos que la embellecían.³⁰

Fig. 4. Fachada del Museo de la Ciudad de Valencia, antiguo palacio de los condes de Almenara. Fuente: AMV, Sig.: A.6702/10. Museo de la Ciudad, Manuel Labrandero, 1982.

LAS ESTANCIAS A TRAVÉS DE LOS INVENTARIOS

Los inventarios post mortem son fuentes que proporcionan un buen número de datos e información que nos ayudan de manera significativa al conocimiento y el estudio de la cultura material. Su utilización como fuente de estudio de las fortunas nobiliarias presenta algunos inconvenientes por cuanto omite buena parte de los bienes vinculados, pero no es motivo suficiente para invalidarla, porque en sí son un claro reflejo de la inversión de los excedentes y la conformación de su fortuna personal.

En la línea de considerar esta fuente notarial adecuada para profundizar en la acumulación patrimonial están el profesor Jorge Antonio Catalá y Ricardo Franch Benavent.³¹ Por un lado, nos permite conocer los bienes que poseía el difunto al final de su existencia, y además, una serie de cuestiones que nos ayudan a reconstruir algunos aspectos de su vida cotidiana como son: la moda, la alimentación, el mobiliario, las joyas, sus gustos artísticos, la religiosidad, la cultura etc., incluso, en el caso que nos referimos, aunque con ciertas dificultades, se podría intentar reconstruir las estancias del palacio.

Algunos de los espacios como la capilla, la recepción y algunas habitaciones, quedan bastante bien delimitadas, aunque para llevar a cabo un análisis en profundidad del conjunto sería necesario contar con otras fuentes complementarias y estas nos la proporcionan otros inventarios realizados con diferentes criterios;³² en concreto el de su hija doña Inés de Próxita efectuado en 1754 y el de su nieto don Vicente Pascual Vich de Próxita, conde de Almenara y del Real, realizado el 17 de febrero de 1766. En ellos se aprecian algunas reformas como el cambio del oratorio a otra sala diferente, el derribo de alguna sala o cuarto para anexionarlos con otro para obtener una sala más espaciosa –pieza³³ grande nueva– o la apertura de una puerta frente al campanario de san Esteban.

Relación de las estancias en el inventario de doña Inés (1754):

1- Comedor. 2- Estrado. 3- Cuadra. 4- Pasadizo para el cuarto de la Alacena. 5- Pieza de la alacena. 6- Cuarto del antiguo oratorio. 7- Cuarto de la Torre. 8- Pieza grande nueva. 9- Cuarto de la torre «que sale al terradico». 10- Pieza oscura. 11- Cuarto de pajes. 12- Cuarto del señor conde. 13- Oratorio. 14- Cocina. 15- Cuarto de la familia. 16- Desvanes. 17- Entresuelo. 18- Zaguán.³⁴

Relación de las estancias en el inventario de don Vicente (1766):

1- Zaguán: caballería entrando a la derecha. 2- Caballería bajo la escalera. 3- Caballería llamada del callejón. 4- La levadera. 5- La cochera. 6- Torno del comedor. 7-Cuarto del zaguán. 8- Cuarto del guadarnés (armería, depósito). 9- Recibidor antes de la antesala. 10- Sala del dosel. 11-Pieza del oratorio o comedor. 12- Tocador. 13- Pieza nueva con alcoba. 14- Pieza nueva de la torre «que sale al terradito». 15- Antesala de las piezas nuevas. 16- Cuarto del campanario. 17- Oratorio. 18- Cocina. 19- Cuarto de la familia. 20- Cuarto de la andana. 21- Los desvanes. 22- La cocina del pozo de la sènia.³⁵ 23- Cuadra de atajados. 24- El cuarto del balcón atajador de vidrios. 25- Último cuarto de la habitación principal. 26- El zaguán de la puerta que sale frente al campanario de san Esteban. 27- Plata del almario del pasito.

El criterio utilizado para la elaboración del inventario de don Vicente por un notario distinto a los anteriores es muy similar al que se realizó a su madre, y aunque se produce la apertura de una puerta en la calle de San Esteban con su zaguán correspondiente, se aprecia un mayor detalle en la zona de las caballerizas y posibles ampliaciones o divisiones de estancias en el desván; además, es mucho más explícito y detallista que el de doña Inés de Próxita.

Situada en un lugar privilegiado de la ciudad, la residencia se caracterizaba por sus numerosas estancias distribuidas en tres plantas. En la planta baja se alojaban las caballerizas, despensas y otras estancias útiles para el servicio de la casa. A su vez, en algunas zonas se subdividía la propia planta baja y el entresuelo, donde se encontraban las dependencias funcionales para el servicio, cocina, alojamiento, etc. La planta primera o planta noble era donde se encontraban los salones, el oratorio, el despacho y las habitaciones de los señores, y en el último nivel el desván.

UN EJEMPLO DE RECONSTRUCCIÓN, EL ORATORIO

El oratorio es el lugar de la casa destinado a la oración y la celebración de la misa con autorización papal.³⁶ Después del concilio tridentino, la potestad de autorizar la construcción y uso de los oratorios privados pasó a ser competencia exclusiva del Santo Padre, quien, mediante bula o breve concedía la autorización necesaria. Del primitivo oratorio solo queda el estilo –figura 5a– porque en principio fue trasladado a una estancia más espaciosa, dejando la ubicación anterior como dormitorio, y los posteriores dueños cambiaron la ornamentación. Lo que es bien cierto es que el original reunía las características necesarias tanto arquitectónicas como del equipamiento apropiado para la celebración de la Eucaristía,³⁷ albergando buena parte de la colección pictórica existente en el palacio. Un lienzo de la Inmaculada Concepción de 6 x 10 palmos valencianos hacía de retablo flaqueado por dos columnas sobre dos gradas de madera que asentaban sobre la mesa del altar, y en lo alto rematado con una imagen de San Vicente Ferrer.

Fig. 5. En la izquierda imagen del oratorio actual. Fuente: <http://www.museosymonumentosvalencia.com/museos/museo-de-laciudad/> [en línea, consulta: 14/03/2016]. En la derecha una simulación aproximada del primer oratorio del conde de Almenara. Figura compuesta con una combinación de imágenes libres de la red.

Las paredes laterales se embellecían con tres lienzos de la Pasión de 6 x 3 en cada lado junto con otros cuadros, mientras sobre la puerta del oratorio lucía uno de la Oración en el Huerto de 8 x 4. La estancia se iluminaba con una lámpara araña de plata de cuatro brazos donde se colocaban las velas y ocho candelabros de plata. Se decoraba para la ocasión con ocho floreros de plata. Además, contaba con todos los elementos necesarios para celebrar la Santa Misa: un misal, atril, cáliz, un evangelio de san Juan, lavabo de plata, vinajeras, hostiera, campanilla, crucifijo, además del atuendo completo para el oficiante con cuatro casullas, blanca, verde, roja y morada, para oficiar según el tiempo litúrgico, de tafetán guarnecidas con galón de seda con su estola, manípulo y cubre cáliz.

En la actualidad la capilla está ubicada en la primera planta, en una sala rectangular. Sobre el altar una figura de san José, copia de la obra original de Manuel Rodríguez sustituyendo a la Inmaculada Concepción.

* * *

En definitiva, el germen de dicho palacio cabe atribuirlo a la necesidad de don Francisco Escorcia de dotarse de un espacio habitacional acorde a su condición. Tras el fallecimiento de su esposa, sin herederos directos, se dieron las circunstancias apropiadas para que fuese a recaer en manos del conde de Almenara, quien adquirió la manzana completa y construyó o reconstruyó sobre la llamada casa grande el que hoy en día conocemos como Museo de la Ciudad.

Tras pasar por diferentes propietarios, este precioso símbolo del patrimonio arquitectónico fue recuperado a finales del siglo pasado para el conjunto de los valencianos. Un espacio habitacional donde convivían señores y criados; nobles y villanos, desiguales por su condición en una sociedad clasista compartimentada cuya relación cotidiana derivaba en ocasiones en un trato paternalista entre señor y criado.

El palacio proyecta y exhibe la supuesta superioridad social y económica que debe mostrar un linaje cuyos miembros se establecen en el Reino de Valencia en el siglo XIII y después de distintos altibajos comienza a recuperar a finales del XVII parte del esplendor perdido. Forma parte del estilo de vida nobiliario donde la apariencia no solo trata de disimular la verdadera realidad de la Casa, sino más bien la visible manifestación material del estilo de vida propio de una minoría privilegiada.

1. José Campo y Pérez fue miembro de la burguesía dirigente y representa el modelo de parlamentario valenciano de la Década Moderada, que supo conjugar con maestría la relación entre la política y los negocios. Fue ennoblecido por Alfonso XII el 20 de enero de 1875. Isabel Burdiel: «Análisis prosopográfico y revolución liberal. Los parlamentarios valencianos (1834-1854)», Revista de Estudios Políticos (Nueva Época), vol. 93 (1996), pp. 123-138, p. 132.

2. En sesión celebrada el 25 de septiembre de 1973, a propuesta del concejal delegado de archivos y bibliotecas, la comisión de cultura acordó informar favorablemente la adquisición por parte del Ayuntamiento del palacio de Berbedel. Tan solo faltaba el preceptivo informe del arquitecto, el beneplácito de Patrimonio y la disposición de fondos en comisión de hacienda. El arquitecto emitió el preceptivo informe el 24 de noviembre de 1973, señalando la mala conservación del edificio y la presencia de termitas, cuyo efecto debilitaba las estructuras de madera, y valoró el inmueble, teniendo en cuenta su valor artístico y monumental, en 24.570.000 de pts. El edificio estaba ocupado por varios inquilinos a los que habría que resolver el contrato de arrendamiento e indemnizarlos. Finalmente, se adquirió por 32.258.079 pesetas. Archivo Municipal de Valencia [AMV], Monumentos, año 1973, caja 95-11.

3. AMV, Monumentos, año 1983, caja 149-71. El general Elío fue ejecutado en 1822 y Menéndez Vigo tiroteado y muerto cuando trataba de sofocar una algarada.

4. Francisco Pérez de los Cobos Gironés: Palacios y casas nobles de la provincia de Valencia, Ayuntamiento de Valencia, 2008, pp. 259-262.

5. ARV, Protocolos n.° 5173, ff. 141r-143v.

6. Biblioteca Histórica de la Universidad de Valencia [BH], Ms.0867(1), pp. 1-8.

7. Obtuvo el hábito de Montesa en 1668. Fue asesor del portantveus de general governador de Valencia (1649); miembro de Audiencia de Valencia: abogado fiscal (1652), oidor en causas criminales (1654), oidor en causas civiles (1660) y, finalmente, regente (1675). Josep Cerdà i Ballester: Catàleg de cavallers i religiosos de l’Orde de Montesa (1592-1701). Disponible en línea: <http://roderic.uv.es/handle/10550/39735> [consulta: 6/02/2016], p. 254.

8. ARV, Protocolos, n.° 5173, f. 141r.

9. Aunque en estos momentos disponemos de más información, reconstruir el parcelario de esta zona todavía es complicado, entre otras razones porque buena parte de los registros notariales donde constan las ventas se han perdido.

10. Mariano Torreño Calatayud: Arquitectura y urbanismo en Valencia, Valencia, 2005, p. 47.

11. Fernando Benito Doménech: «Un plano axonométrico de Valencia diseñado por Manceli en 1608», Ars Longa: Cuadernos de Arte, 3 (1992), pp. 29-37, p. 35.

12. Don José Antonio de Próxita Ferrer y Castellví Aragón de Apiano (1665-15/11/1726) fue caballero del hábito de Montesa y san Jorge de Alfama, comendador de la encomienda de Onda y Villafamés, conde de Almenara, señor de las baronías de la Losa, Quart, Chilches y Antella, y de los lugares de la Granja, Faldeta y Rafelguaraf, gentilhombre de cámara de su majestad y brigadier de sus reales tropas. Único hijo varón del conde don Luis, heredó la Casa. Nació en Badajoz en el año 1665 y contrajo matrimonio con doña María Ana de Zapata de Calatayud y Chaves, hija de los condes del Real.

13. BH. Ms. 0867(15), f. 19.

14. «Si alcú comprarà o per qualque altre just títol haurà cases, heretats o qualsque altres coses mobles o no mobles o semovents, e aquelles, a bona fe e ab just títol e sens mala veu [...] a aquell qui les posseex, si doncs aquell creedor qui les demane e diu que a ell són obligades generalment o specialment no haurà callat per spahu de XXX ans». Germà Colón y Arcadi Arcadi: Furs de València, vol. VI, Barcelona, Editorial Barcino, 1970, p. 11.

15. BH. Ms. 0867(15), ff. 20-37.

16. ARV, Escribanías de Cámara, año 1719, exp. 68, ff. 6r-11v.

17. Cabe una remota posibilidad de que fuese una forma de compensar su excomunión junto con don Gaspar Salvador Pardo, caballero de Montesa, y el magnífico Pedro Ripoll. Los tres, como oficiales reales, hicieron caso omiso de unas letras monitoriales despachadas por la corte eclesiástica de la diócesis de Valencia. En el fondo subyacía un conflicto de competencias. Tras la condena a muerte de Jaime Gracia de Manises –publicada por la Real Audiencia el 20 de febrero de 1654 por el escribano Felipe Monzón– dos alguaciles lo sorprendieron cuando estaba sentado en una piedra sita en la puerta del convento de San Vicente de la Roqueta, y tras un forcejeo lograron reducirlo, pero cuando se encontraba dentro de la primera puerta del convento. La inmunidad eclesiástica en estos casos era cada vez más cuestionada por la autoridad real y, aunque se trataba de ministros de su majestad, el asunto por parte de las autoridades eclesiásticas debía ser tratado con la mayor atención y respeto «pero la justicia en igual balanza los pone a todos, y con el mismo peso los contrapesa». La excomunión no debió de ser plato de buen gusto para el regente. BH. Ms. 0169 (24), f. 164.

18. ARV, Escribanías de Cámara, año 1725, expediente 126, ff. 348r-366v. En definitiva, el mercado crediticio se sustentaba en buena medida sobre el censal, producto financiero que ofrecía ventajas respecto a las demás modalidades de crédito, especialmente por ofrecer unos tipos de interés más bajos. Sobre los orígenes del censal véase: Juan Vicente García Marsilla: Vivir a crédito en la Valencia medieval: de los orígenes del sistema censal al endeudamiento del municipio, Universitat de València, 2002. Podríamos definir el censo enfitéutico como el derecho de percibir una pensión anual cargada o impuesta sobre un bien raíz, que es en definitiva quien asegura o avala el pago de las pensiones, cediendo de manera perpetua hasta su redención el dominio útil de ese bien.

19. ARV, Protocolos, n.° 5173, f. 141r.

20. ARV, Protocolos, n.° 5177, f. 24r.

21. ARV, Escribanías de Cámara, año 1725, expediente 126, ff. 369r-382r.

22. Na bellcors, entrada Palau, salida calle la Llimera, actualmente calle Edeta. Manuel Carboneres: Nomenclátor de las puertas, calles y plazas de Valencia, con los nombres que hoy tienen y los que han tenido desde el siglo XIV... Imprenta J. Peidró, Valencia, 1873, p. 74.

23. ARV, Protocolos, n.° 5168, f. 122r.

24. ARV, Escribanías de Cámara, año 1725, expediente 126, ff. 707r y siguientes.

25. Canonizado por el papa valenciano Calixto III el día de san Pedro de 1455.

26. «Ideose el adorno, qual convenia al talle: desde el suelo se vistió de arrayán en un verde arrimadillo hasta el primer orden de balcones; desde estos hasta la varandilla o balustrada de piedra que corona todo el frontis se adornó de ricas colgaduras de damasco carmesí con franjas de oro; las ventanas de los balcones guarnecidas de unos adornos de talla dorados; todo el campo de las colgaduras quaxado de láminas, diferentes piezas de plata de primor exquisito, raras pinturas, espejos de todas magnitudes; entre ellos campeaban quatro de armar en los pechos de quatro doradas águilas». Tomás Serrano: Fiestas seculares con que la coronada ciudad de Valencia celebró el feliz cumplimiento del tercer siglo de la canonización de su esclarecido hijo y ángel protector S. Vicente Ferrer..., Imprenta de la viuda de Joseph de Orga, Valencia, 1762, p. 180. Catalá Gorgues señala que en 1857 hubo una actuación sobre la fachada por el maestro de obras Manuel Ferrando. Miguel Ángel Catalá Gorgues: El Museo de la Ciudad: su historia y sus colecciones, Valencia, Ajuntament de València, 1997, p. 48.

27. Los arquitectos Manuel Portaceli, Juan Estellés y Jose María Herrera señalan que la obra efectuada por el marqués de Campo no fue la unificación de las construcciones más antiguas, sino una intervención más agresiva, construyendo y readaptando las casas de la manzana (5) –referencia al plano que describen–, reestructurando la fachada según el proyecto del maestro de obras Manuel Fernando en 1857. «Per aquell temps-escrigué Mascarilla-all ’ als anys transcorreguts entre 1.850 i 1860, es va fer construir a València un magnífic palau, enfront del de L’Arquebisbe, prop de la Catedral, al ranyó de la ciutat vella». AMV, Monumentos, n.° 71, p. 6.

28. ARV, Escribanías de Cámara, año 1726, expediente 126, f. 7r. El óbito fue certificado por el notario Andrés Vidal, documento que serviría para poder realizar algunos trámites en la herencia de sus hijas y su nieto. Al día siguiente otro escribano certificaba la defunción: «Vicente Soler escribano Real y síndico por su majestad de su corte y de todos los reynos y señoríos, residente en esta ciudad de Valencia. Doy fe y verdadero testimonio a los señores que en el presente vieren y leyesen como hoy día de la fecha de este, a cosa de las ocho horas de la mañana, he visto difunto a don José Antonio Ferrer y Castellví conde de Almenara, a quien doy fe conozco, en la casa donde viviendo tenía su habitación que está sita en el poblado de la presente ciudad enfrente del palacio archiprestal; cuyo cadáver estaba vestido con el hábito de la religión de san Jorge de Alfama y nuestra señora de Montesa, y adornado de luces. Y para que conste a donde convenga, a pedimento de don Joseph Francisco Senach, doy el presente que signo y firmo en la ciudad de Valencia a los diez y seis días del mes de noviembre de mil setecientos veinte y seis». Ibíd., f. 2r.

29. ARV, Protocolos, n.° 5168, f. 117r.

30. ARV, Protocolos, n.° 5167, f. 116v. Su esposa doña Mariana pagó 50 libras por el alquiler de la cama según la carta de pago en favor de fray José Ortells, presbítero, doctor en sagrada teología que actuaba en nombre del convento de la villa de Montesa.

31. Jorge Antonio Catalá Sanz: Rentas y patrimonios de la nobleza Valenciana en el siglo XVIII, Madrid, 1995. Ricardo Franch Benavent: El capital comercial valenciano en el siglo XVIII, Valencia, 1989.

32. Micheline Baulant señalaba una clara diversidad tipológica a la hora de confeccionar los inventarios, distinguiendo cuatro modelos: 1. Siguiendo un orden lógico agrupando objetos similares –utensilios de cocina, vajillas...–, modelo característico alemán y del norte de Europa. 2. Descripción de los objetos estancia por estancia, modelo característico de Inglaterra y parte de Francia. 3. Mixto, siguiendo los modelos anteriores, estancia por estancia y agrupando los objetos por su afinidad. 4. Los que no guardaban ningún criterio objetivo, se trata del modelo más pobre, seguido en varias zonas europeas y en muchas zonas de Galicia. Hortensio Sobrado Correa: «Los inventarios post mortem como fuente privilegiada para el estudio de la historia de la cultura material en la Edad Moderna», Hispania, 832, vol. 63, n.° 215 (2003), pp. 825-861.

33. Pieza. Se toma assimismo por qualquiera sala o aposento de una casa. Latín. Habitaculum. Cubiculum. Diccionario de la Real Academia de la Lengua [RAE]: Diccionario de Autoridades, tomo V, año 1737. Disponible en línea: <http://web.frl.es/DA.html> [consulta 14/04/2016].

34. Zaguán. s. m. El sitio cubierto dentro de la casa inmediato al umbral de la puerta principal que sirve de entrada en ella. RAE: Diccionario de Autoridades, tomo VI, año 1739 [en línea, consulta 14/04/2016].

35. En este caso debía tratarse de una especie de noria o aparato hidráulico, o simplemente un pozo con carrucha capaz de elevar agua subterránea.

36. Oratorio. s. m. Lugar destinado para retirarse a hacer oración a Dios: y comunmente se entiende el sitio que hai en las casas particulares, donde por privilégio se celebra el Santo Sacrificio de la Missa. RAE: Diccionario de Autoridades, tomo V, 1737 [en línea, consulta 13/04/2016].

37. Debían ubicarse en una zona apartada del bullicio, que no sirviese de paso hacia otra estancia ni junto al dormitorio y con el decoro, limpieza y ornamentación adecuada. Rosalía María Vinuesa Herrera: «La capilla del Beatario en las MM. de la Orden Tercera de San Francisco de Sevilla», en Francisco Javier Campos y Fernández de Sevilla (coord.): La clausura femenina en España: actas del simposium: 1/4-IX-2004, vol. II, (1063-1078). Real Centro Universitario Escorial-María Cristina, 2004, p. 1075. Véase también el apartado de los Oratorios y sus privilegios, pp. 349-354. J. B. Bouvier: Tratado Dogmático Práctico de las Indulgencias Cofradías y Jubileo Vertido... trad. José Sol, Lérida, Imprenta Vicente Solano, 1852.

ESPAI DOMÈSTIC I VIDA PRIVADA DELS SENYORS DE GUARDAMAR (1660-1755)

Frederic Barber Castellà

INTRODUCCIÓ

Des de fa pocs anys, la historiografia valenciana compta amb una interessant producció científica sobre les elits de poder en l’edat moderna que obri noves perspectives d’anàlisi tant des del punt de vista metodològic com temàtic. L’atracció que ha despertat aquest grup social entre els investigadors s’ha traduït en un salt qualitatiu i quantitatiu de treballs. Certament, la diversitat i heterogeneïtat dels nuclis de poder en el marc de l’antic Regne de València obri nombroses possibilitats d’interpretació i d’anàlisi per als historiadors. Hui en dia, i a partir de les monografies publicades, el coneixement de la trajectòria d’alguns nobles titulats valencians arrelats al regne, esdevé una base sòlida i un punt de partida per a anar establint similituds i comparances entre unes elits i les altres.¹ Al nostre entendre, la rígida estratificació de l’estament militar valencià, així com els avatars de cada família i generació, esdevenen un atractiu més en aquests tipus d’estudis.

A més a més, l’accés relativament fàcil a la documentació existent a l’Arxiu del Regne de València ens permet enfocar l’estudi de la noblesa des d’una perspectiva multidisciplinària que abasta diferents camps temàtics: els econòmics i socials, com ara patrimoni, ascens social i serveis prestats a la corona, o d’altres menys tractats entre els quals podríem destacar l’espai domèstic, els hàbits culturals o les xarxes de parentesc.

L’objectiu del present article és analitzar la vida quotidiana d’una família de la petita noblesa en la València barroca al llarg de tres generacions successives. Accedir, d’alguna manera, a la vida privada dels senyors de Guardamar, reconstruir l’interior de la seua casa amb els objectes d’ús diari, conèixer les dimensions del servei i, per últim, apropar-nos als gustos bibliogràfics i pictòrics. També, i encara que de manera secundària, comprendre les actituds d’aquesta elit davant les qüestions religioses i aventurar hipòtesis pel que fa a la inversió en imatge pública i estatus.

Les principals fonts històriques utilitzades per a endinsar-nos en el mode de vida d’Enric de Miranda (ca. 1600-1668), de don Josep Mercader i Miranda (ca. 1621-1710) i de don Josep Mercader i Carròs (ca. 1670-1755) han estat els inventaris post mortem. Som conscients de les limitacions d’aquests tipus de documents: bé siga per les omissions o bé perquè ens traslladen tan sols una imatge fixa de la casa en el moment de la mort del cap de família. Tanmateix, la riquesa de dades que proporcionen els registres, els converteix en una font històrica de primer ordre. En el nostre cas, l’existència de tres inventaris realitzats a la mort dels esmentats senyors de Guardamar, ens permet posar negre sobre blanc al que era la vida privada de la nissaga entre el segle XVII i el XVIII. Els documents ens descobreixen, entre d’altres, el tipus de roba que utilitzava la família, la distribució dels mobles segons la seua funcionalitat, els llibres que s’arrengleraven a la biblioteca o les inversions fetes en art a partir de l’anàlisi dels quadres.

D’altra banda, l’estudi ha estat completat amb altres tipus de documents com ara els testaments dels senyors i les dones, algunes capitulacions matrimonials, plets diversos i escriptures de donació. Alguns fons de l’Arxiu del Regne de València com el de Protocols Notarials i el d’Escrivanies de Cambra han estat recursos cabdals per a la nostra investigació.

CARACTERITZACIÓ DE LA FAMÍLIA

Abans d’analitzar l’univers domèstic dels senyors de Guardamar, volem aproximar-nos als seus orígens familiars. Així, diferents membres de la família Miranda apareixien radicats a Oliva almenys des de la segona meitat del segle XVI. Francesc de Miranda, el pare del primer senyor de Guardamar d’aquesta dinastia, es casava l’any 1581 amb Jerònima Morales i establia la seua residència a la vila esmentada. Francesc havia participat en episodis bèl·lics decisius per a la monarquia hispànica com ara la batalla de Lepant i havia destacat en les successives guerres de Flandes. Gràcies al seu full de serveis aconseguia ser promocionat, a finals de segle, a mestre de camp de la recent creada Milícia Efectiva del Regne de València. Des d’aquesta posició, i gràcies a la seua relació personal amb el marqués de Dénia, aconseguia del rei algunes mercés de caràcter econòmic.²

Durant aquests anys, de Miranda tingué un paper rellevant en la defensa de la costa valenciana i en l’expulsió dels moriscos l’any 1609, en ser el governador militar d’una extensa part del regne que hui equivaldria a la de les comarques centrals. L’any 1629 atorgava testament a València i nomenava Enric, el fill secundogènit, hereu universal.³ Devia tenir una fortuna important si fem una ullada als dots assignats a les tres filles. La major, Victòria, havia estat dotada l’any 1621 amb 4.500 lliures per a poder col·locar-la en matrimoni amb Vicent Mercader, cavaller de Sant Jaume, senyor vidu de Terrateig i nebot del baró de Xestalcamp. Les altres dues filles, donzelles, rebien cadascuna un dot de 4.000 lliures. Una altra dada a tenir en compte és l’aportada pel primogènit, Dídac, que davant la Reial Audiència i, en veure’s desheretat,⁴ assegurava que el patrimoni de son pare estava valorat en 50.000 ducats.⁵

Gràcies al sòlid patrimoni heretat, Enric de Miranda prosperava, ja en la dècada dels trenta, amb la comercialització de productes crediticis com les lletres de canvi, els censals o els debitoris. A més a més, l’any 1635 assolia un repte important en la seua carrera de promoció social: comprava el senyoriu de Guardamar, en els termes generals de la vila de Gandia, per un preu de 8.300 lliures.⁶ De fet, la possessió d’un senyoriu vinculava una dinastia a un territori, un dels arguments més potents per a optar i consolidar un privilegi de noblesa,⁷ a banda de permetre al titular exercir una jurisdicció sobre els vassalls. Anys després, el senyor de Guardamar aconseguia la dignitat de cavaller, exercia de mostassaf de la ciutat de València i, finalment, obtenia del rei l’ofici de tresorer de la Batllia General, lloc professional en què es jubilaria. L’any 1668 redactava les últimes voluntats i repartia un espectacular patrimoni que ens ha arribat gràcies a l’inventari post mortem. A falta de descendents, fundava un vincle⁸ en la persona del nebot, don Josep Mercader i Miranda, que el succeïa al front del senyoriu de Guardamar. Els préstecs havien perdut part del protagonisme en el patrimoni familiar per a donar pas a la compra i posterior explotació d’ingents heretats de terra a l’horta de València.

Don Josep Mercader era conscient de la importància de la fortuna heretada de l’oncle i, per això, mesos després del soterrament, i finalitzades les obres en la capella panteó familiar al convent dels Agustins, hi traslladava el cos del difunt amb unes exèquies fúnebres especials,⁹ a més d’encarregar col·locar una làpida laudatòria damunt el sepulcre. La línia principal de la dinastia es truncava l’any 1755 amb la mort sense descendents del fill de don Josep Mercader i Miranda, don Josep Mercader i Carròs.

LA CASA PRINCIPAL: UNA RESIDÈNCIA PER AL LLINATGE

Cap a finals de la seua vida, l’any 1660, Enric de Miranda comprava un immoble a la capital destinat a ser, segons el testament, la residència oficial del cap de llinatge. Aquest es considerava un bé preuat i simbòlic ja que passava a formar part del vincle fundat l’any 1668, amb la qual cosa s’intentava que perdurara entre generacions per tal de mantenir la família en la seua posició d’honor i prestigi. La casa amb hort, que estava ubicada en el cantó del carrer dels Tints amb el carrer dels Carnissers, va ser adquirida per un preu de 3.500 lliures a don Eiximén Pérez de Calatayud i Matheu, fill del comte del Real, que era el successor en el vincle del seu oncle matern, don Pere Antoni Matheu.¹⁰ Les institucions religioses veïnes, amb les quals es vincularia la família, eren el convent del Peu de la Creu, la parròquia de Sant Joan del Mercat i l’escola Pia.

Gràcies a l’existència dels tres inventaris tenim tres instantànies bastant nítides de l’estructura i característiques del domicili. Arran de la mort d’Enric de Miranda (1668), es realitzava un primer inventari que va durar un total de quatre dies. Aquest registre de béns, a banda de l’interés que podia tenir l’hereu a executar-lo, es feia perquè del producte de la venda de la majoria dels béns mobles de la casa, s’havien de pagar alguns llegats i el que quedara anava destinat a ser invertit en censals o terres. El segon inventari es produïa pocs dies després de la mort de Josep Mercader i Miranda (1710) i s’efectuava perquè el difunt volia que la viuda, en cas de necessitat, poguera vendre o invertir les joies i els béns que es trobaven en la casa. L’últim inventari es protocollitzava per imperatiu legal en faltar el titular de la casa de Guardamar, don Josep Mercader i Carròs (1755), sense haver fet testament.

ESTRUCTURA I FUNCIONALITAT DE L’ESPAI PRIVAT

La casa que comprava Enric de Miranda l’any 1660 devia tenir unes dimensions respectables si fem cas de les estances –un total de 21–, de l’existència de quatre cotxes al pati i d’un hort, així com del nombrós servei domèstic que acollia. De fet, ja en l’inventari de l’any 1710 se la designava com «la casa gran». En l’habitatge, juntament amb Enric de Miranda i la dona, Maria Assuey, i a falta de descendents, devia viure el nebot, don Josep Mercader i Miranda, ja que de Miranda li demanava en el testament que s’encarregara del benestar de les tres criades que hi treballaven: «[...] faça a les dites tota la bona obra que puga, puix sap bé de la manera que a ell i a mi m’han servit».¹¹ Encara que don Josep Mercader havia nascut a l’Alcora, on son pare exercia com a governador del comte d’Aranda, la família s’havia traslladat a València l’any 1652. El pare de don Josep moria l’any 1659 sense haver fet testament i és durant aquesta etapa que el nebot apareix sovint en la documentació com a procurador de l’oncle. Una altra dada per a reforçar el tracte familiar és que don Josep oficiava com a testimoni en l’atorgament del testament de la seua tia, Maria Assuey.

A l’hora d’analitzar l’estructura interna i l’evolució de la casa, es fa complicat ubicar algunes estances en la planta corresponent ja que l’escrivà no ens proporciona suficients indicacions. Tot i això, i pel que fa a les altures, podem endevinar un total de tres nivells: la planta baixa, l’entresol i la planta noble; al segle XVIII s’apuntava l’existència d’unes golfes i d’uns soterranis. Tot i això, l’abast lèxic del vocable «entresol» ens planteja bastants dificultats perquè sembla que no només indica el tipus d’altura que hui en dia coneixem. Sovint, a banda d’aquest significat, entresol és sinònim genèric d’habitació que no es troba en la planta noble i, per tant, es pot tractar de qualsevol estança també de la planta baixa. El nombre considerable d’entresols, un total de 7, tal vegada apunta que s’ubicaven en dos altures. En aquest sentit, l’inventari de l’any 1710 ens pot ajudar. Segons el document, la casa tenia un primer entresol en pujar l’escala que no presenta cap dubte pel que fa a l’altura. En tenim d’altres que trauen finestra al carrer i després uns entresols del pati (als quals s’accedia pel pati). Després d’aquests últims, s’inventariaven dos cotxes i dues mules. Per tant, sembla probable que, en aquest cas, ens trobem en la planta baixa. Així les coses, el vocable entresol podria servir per a oposar-se al significat de quadra que seria l’espai, més o menys ample, de la planta noble, reservat als propietaris.

Com una mena de rutina professional, els dos primers inventaris començaven per la sala, l’espai públic i social destinat a rebre les visites i a tancar els tractes financers relacionats amb l’activitat professional del propietari. També, l’aparador simbòlic en què es volia mostrar l’estat i qualitat (segons paraules de l’època) de la família encara que, amb el pas del temps, la galeria de la casa compartiria aquesta funció. En la sala es trobava l’actiu que garantia l’ascens social de la dinastia: la caixa de cabals, amb tots els seus panys i compartiments i l’arxiu del negoci familiar amb els llibres de compte i raó. A més del retrat del fundador de la nissaga, hi lluïen els quadros més grans i segurament els més importants. Tanmateix, si no fora per les obres d’art, la sala de l’etapa d’Enric de Miranda semblava bastant austera en comparació amb la dels descendents. En aquest sentit, en qüestió de mobles, tan sols hi havia set cadires i un bufet. El fanal amb el seu contrapés de corda confirma l’ús que se’n feia fins i tot al vespre i a la nit.

La sala connectava amb altres espais socials, com ara una galeria que tenia tres balcons sobre l’hort de la casa i una reixa al carrer de Carnissers. Per l’existència de determinats mobles, aquesta estança podia ser utilitzada, no només com a lloc d’esplai, sinó també com a oficina on treballaven procuradors ja que hi havia taules, tauletes, bufets i una escrivania. Alguns dels mobles tenien els seus panys i claus. El menjador principal devia ser ample, sobretot pel nombre de quadros que s’hi trobaven: un total de 35. En aquest espai, les cadires eren grans i hi havia dos bufets de noguera, un per a guardar la roba de taula i un altre per a fer servir els diferents àpats. La vaixella –plats, escudelles, safates de pisa normal i de pisa de Gènova, copes de vidre– estava guardada en un armari de paret.

Tanmateix, la vida més íntima de la família ens arriba amb la descripció dels dormitoris. Així, una de les quadres principals, que potser era la del difunt o la del nebot, acollia mobles com cadires, tamborets, bufets amb documents i un armari amb dos espills. Hi havia també dos llits: un de noguera, amb un cobertor de domàs i un altre de fusta de pi, possiblement per al patge. En aquest espai, com a nota curiosa, s’apuntaven alguns utensilis necessaris per a la cura del cabell masculí com ara dos navalles, unes tisores i dos pedres per a esmolar. L’estança, que tenia dos balcons amb cortines de domàs i goteres, estava presidida per un quadre de sant Vicent Ferrer.

Al costat de l’anterior, existia un altre dormitori amb una composició de mobles similar: un llit de noguera, cadires grans, un bufet amb comptador i un escriptori amb documents. Com a element diferenciador, trobem un guarda-roba amb calaixos plens de roba d’home: barrets, calces i una gola amb valona que era un complement de la indumentària clarament vinculat a la noblesa. I encara quedava un tercer dormitori annex –anomenat aposento en la documentació– on s’inventariaven tres arques de núvia i en què apareixia roba de dona (faldilles, gipons) i també roba de llit i de bany. No faltava el llit amb les seues estores al davant, una taula de noguera i una imatge de maçoneria de la Mare de Déu del Roser. Potser aquest havia estat el dormitori de Maria Assuey,¹² atesa la gran quantitat de roba que s’hi guardava. Sembla, per tant, que hi havia tres quadres que eren contigües.

A més a més, la planta noble acollia un espai singular, la capella, que era de dimensions discretes, car tan sols existia un banc de fusta, però que tenia tots els elements litúrgics necessaris, com ara un faristol amb un missal, una casulla, una estola i una bossa de corporals. Hi abundaven sobretot les làmines de caràcter sacre així com imatges en pedra i alabastre. Tot el parament existent com tovalloles, cortines, dossers, etc. estava fabricat amb teixits de seda, domàs, tafetà, a més d’estar guarnit amb randes, puntes i galons d’or.

El 26 de juny començava la segona sessió de l’inventari, segurament per la planta baixa, encara que el document no ho especifica. En un traster, a tall de calaix de sastre, s’acumulaven estores, catifes, brasers, dos llits, tapissos, una espasa i algunes quantitats discretes de menjar, com ara tres barcelles d’ametlles i sis lliures de cacaus. El notari i la comitiva s’endinsaren en una sala o saleta de visites on trobaren tres cadires grans de repòs, un quadre de temàtica religiosa, baguls amb roba, pomets de vidre d’aigua d’olors i un escriptori. En aquest espai, com dos béns més, es registraven les dues esclaves de la família: Victòria i Maria Lluïsa. La primera tenia uns 60 anys mentre que la segona, de pell bruna amb tres marques de ferro en la cara, en tenia 18.

Després d’aquesta sala, hi havia un menjador petit al costat de la cuina que no tenia taula ni cadires i potser es feia servir com a estança auxiliar. S’hi apuntava un armari per a guardar confitures, un caixó per a guardar el pa i una ganivetera, a més de torxes, un quadro de temàtica religiosa i un altre amb flors i fruita. Pel que fa a la cuina, destacava el pou –es fa referència a un poal de coure amb una corda i corriola–¹³ i la pastera amb la seua post per al pa. A més a més, existia un abundant i important parament compost per graelles, ferros, perols, conques, paelles, cànters, cossis, safates, un trascolador i diverses dotzenes de plats i escudelles.

Arribava el torn dels entresòls on, segons el testament, vivien el cotxer i el patge, i on les tres criades rebien com a llegat la possibilitat de viure de per vida. El primer entresol es feia servir com a despatx o sala de visites ja que s’anotaven diversos bufets, escriptoris amb documents i tapissos penjats a la paret. En el segon, apareixia un bufet, una cadira i una caixa. El tercer espai era clarament un dormitori amb un llit, un escriptori amb prestatges, diferents bufets i un cancell. A partir d’ara, les quatre peces restants es feien servir com a magatzem de diferents aliments. En una, hi havia un celler amb deu cànters de vi, en una altra, cànters d’oli i arroves de garrofes i, en l’última, eines i arreus de cavalleries. Amb aquest tipus d’objectes i mercaderies, es fa difícil pensar que aquests últims entresòls es trobaren realment en el que hui entenem per un entresol i no en la planta baixa. L’any 1710, en algun d’aquests entresòls s’emmagatzemaven aliments com arròs roig, dacsa i blat. Per últim, a l’entrada de la casa, es registraven dos cotxes vells, a més d’una galera i el cotxe de diari amb dos mules. L’inventari finalitzava el 3 de juliol amb el recompte i valoració de la vaixella de plata que ascendia a 4.669 lliures i 17 sous, i que va recaure en l’administració pia fundada pel difunt.

Els principals canvis observats en l’immoble durant l’inventari de l’herència de don Josep Mercader i Miranda (1710) són l’augment considerable de mobles i d’obres d’art, així com un major gust pel luxe. D’acord amb la categoria social del nou cap de família –noble sense títol–, a la xarxa de parentesc¹⁴ i també als gustos i a la moda del segle XVIII, la casa respirava una certa ostentació. Per exemple, tots els llits de la planta principal estaven ricament aparellats: tenien diverses cortines decorades amb puntes o galons d’or, dossers amb imatges pintades en el cel, goteres i cintes. Els espills eren un element omnipresent i solien ubicar-se damunt dels bufets. En altres ocasions, damunt d’aquest mobles apareixia un rellotge de bronze llaurat o escultures del Nen Jesús dins d’una urna. Els bufets resultaven ser béns de caràcter sumptuari, ja que en la seua pràctica totalitat eren de noguera –una fusta cara– i, fins i tot, alguns estaven ricament guarnits de carei, perfils de vori, jaspi o bronze i peus salomònics. La qualitat i valor d’aquests béns justificava que el propietari els vinculara.

D’altra banda, la galeria del segon senyor de Guardamar era destinada a albergar una important pinacoteca composta per 20 quadros grans de caràcter religiós, 43 llenços menuts de temàtica profana i 2 retrats de la família. La galeria connectava amb una alcova, segurament la de la senyora de la casa, Antònia Carròs i Blanes, ja que s’anotaven 12 coixins d’estrado i 6 tamborets.¹⁵

La dilatada etapa de don Josep Mercader i Carròs (1710-1755) al front del vincle de la Casa de Guardamar així com el seu matrimoni amb Apol·lònia de Castellví, filla del comte de Carlet i molt més jove que no ell, havien de deixar una petjada profunda en l’aspecte i estructura de la casa. En primer lloc, sembla que els nivells de luxe i ostentació es disparaven, en part per un estil de vida clarament rendista i en part per la falta de descendència; i també, per què no, en consonància amb la moda de l’època. Totes les estances principals estaven decorades amb espills, tapissos i quadros, les finestres d’alguns espais tenien vidrieres i el terra estava cobert amb catifes i estores d’espart. A l’inventari s’anotaven mobles exclusius per a exposar joies i objectes decoratius i també diferents baguls per a guardar la plata de la vaixella i les joies de la senyora de la casa. La il·luminació es feia més sofisticada ja que les quadres disposaven de cornucòpies.¹⁶

El matrimoni realitzava alguns canvis en la distribució domèstica. La primera de les habitacions principals es convertia en una sala de recepció. La segona, es feia més complexa pel que fa als espais ja que incloïa: avantsala, alcova i dues habitacions. Com a exemple del refinament assolit pels senyors, en l’avantsala s’exhibia un aparador de xarol amb cristalls dins del qual s’exposaven objectes decoratius i religiosos de plata, or i pedres precioses, a més d’algunes relíquies. L’alcova d’aquest dormitori comunicava amb el vestidor de la senyora en què hi havia tres perxes de peu amb perruques i una arca amb la seua roba, així com un cofre de xarol de la Xina dins del qual estava el seu joier de domàs carmesí guarnit amb un galó de seda blanca. Arracades, collars, fermalls, creus, rellotges, sivelles i braçalets d’or, plata, diamants i pedres precioses conformaven el tresor de la filla del comte de Carlet. Les joies, juntament amb la plata que estava guardada en una arca al costat de la cuina, assolien un valor de 2.665 lliures.¹⁷ Encara hi havia una segona habitació en aquesta estança amb alguns complements propis de la indumentària d’un cavaller: barrets, birrets, calces i una espasa amb empunyadura de plata. Anteriorment, en un dels bufets de l’avantsala, havien aparegut dos fermalls i gafes de plata per a un corbatí.

LA COL·LECCIÓ PICTÒRICA: UN ELEMENT DE PRESTIGI

Durant l’època moderna, la possessió d’obres d’art constituïa un símbol de l’esplendor d’una família i formava part de la seua política de prestigi. Ultra això, i en el nostre cas, manifestava les ganes d’impressionar d’una família, en procés d’ascensió social, envers els parents i les xarxes d’amistat. D’alguna manera, la prosperitat i fortuna aconseguida havien de revertir en el bé comú: en el mecenatge d’artistes i en la difusió, a través de la pintura, d’un determinat missatge ideològic contrareformista; a més de contribuir a l’impuls de la devoció popular de caràcter local. El noble assumia, com una conducta pròpia del seu rang, la protecció en l’àmbit de la litúrgia i la pietat. En aquesta línia de pensament, podríem valorar la presència en la casa de diferents quadros de la Puríssima –dogma de la Contrareforma–, de pintures relacionades amb l’escena bíblica del Davallament de la Creu, a causa de l’existència del proper convent del Peu de la Creu, o de les representacions de sant Vicent Màrtir, sant Vicent Ferrer i sant Tomàs de Villanueva, relacionades amb una devoció local consolidada envers aquests sants.

Encara que la majoria de les obres artístiques eren quadros, també hi havia làmines, tapissos, escultures i una talla de fusta. En total, i pel que fa a l’any 1668, s’inventariaven setanta-set representacions artístiques que es repartien per les diferents estances de la casa. Aquests espais condicionaven, en part, la temàtica i la dimensió dels quadros. Per exemple, en la sala de la casa es trobaven els quadros més grans i segurament els més importants pel que fa a la qualitat artística. El valor d’aquestes obres ve referendat pel testament d’Enric ja que, mentre el seu retrat passava al vincle, la resta de quadros era un llegat, com a béns lliures, per a l’hereu.

En concret, totes les pintures de la sala, llevat del retrat d’Enric de Miranda, eren de temàtica religiosa. Hi havia dotze de la Mare de Déu, una Puríssima, un Naixement i un Davallament de la Creu. Les dimensions de les obres eren importants: al voltant de cinc pams d’amplària i vuit d’alçada assolien el retrat, les dotzes verges i la Puríssima. El quadro més gran era el del Davallament de la Creu que abastava els dotze pams d’alçada i deu d’ample i, segurament, era l’obra que presidia l’estança. L’elecció d’aquesta escena bíblica, com hem dit, responia a l’existència, gairebé davant de la casa, del convent del Peu de la Creu i a la intenció del patrici d’exercir una mena de patronatge entre el veïnat a l’altura de la seua categoria. Tots els quadros tenien el mateix tipus de guarniment per la qual cosa formaven un conjunt. D’altra banda, el gran nombre d’obres dedicades a la Mare de Déu, repartides per tota la casa, responia a una devoció mariana molt acusada per part del matrimoni. No debades, el senyor de Guardamar deixava diners en el testament perquè es realitzaren diferents oficis religiosos durant l’onomàstica de Maria.

Respecte dels quadros de tema profà, la majoria estaven al menjador principal i, entre aquests, en destacaven un total de vint-i-quatre dedicats a diferents emperadors romans. Relacionats amb la funció dels dos menjadors, hi penjaven quatre quadros de flors i de fruita. L’any 1710, els emperadors romans havien estat substituïts per 18 llenços de personatges de la casa d’Àustria, moda decorativa que també veiem en la casa del comte de Parcent o en la del comte d’Olocau.¹⁸

Les escultures, làmines i talles es concentraven sobretot a l’oratori. L’inventari no ens indica l’obra que presidia l’altar però podria ser un Crist de talla de fusta de noguera, una creu de bronze o una Maria Magdalena emmarcada entre dos columnes d’Asp. La capella comptava amb dos nens Jesús d’alabastre i tres quadros amb relleu: un de Maria, un de Jesús i un altre de la faç de Nostre Senyor. Tenim una imatge més concreta d’aquesta capella durant l’inventari de l’any 1710 ja que en aquest temps estava presidida per un retaule al centre del qual, una imatge de la Mare de Déu al Peu de la Creu, i a les portes, sant Miquel i sant Jeroni.

La col·lecció artística durant l’etapa del senyor Josep Mercader i Miranda (1668-1710) experimentava un augment sobretot pel que fa al nombre de tapissos i retrats. En total, es comptaven 147 obres –92 quadros, 21 retrats, 20 tapissos, 7 escultures, 6 làmines pintades i 1 retaule. La presència d’obres de caràcter sacre continuava sent important, però s’incrementava el nombre de representacions profanes. Per exemple, tenim tapissos amb escenes de caça, de diferents personatges o de «praderia». En la galeria de la casa, que es convertia en la sala d’art per antonomàsia,¹⁹ penjaven «...43 lienzos pequeñitos de diferentes payses y imágenes...». L’escena que presidia l’estança eren 7 llenços de la història del Fill pròdig, de vuit pams d’alçada i deu d’amplària. Pel que fa als retrats, a banda del d’Enric de Miranda, la col·lecció familiar es veia augmentada amb un de Francesc de Miranda, un de Vicent Mercader i els 18 personatges de la casa d’Àustria.

Les obres d’art que decoraven la casa de Josep Mercader i Carròs, inventariades l’any 1755, seguien la tònica de l’etapa anterior, sobretot pel que fa a l’adquisició d’obres d’art de caràcter profà. En concret, es registraven 132 obres artístiques: entre quadros, tapissos, cinc làmines, sis escultures, una talla i un retaule. La proporció de tapissos augmentava i la seua temàtica era diversa: de gitanos, d’un paisatge nevat, d’una marina i de pastors. La col·lecció de retrats, indispensable per a preservar la memòria familiar es veia enriquida amb un llenç de don Josep Mercader i Miranda (al viu) i un altre d’Antònia Carròs i Blanes (difunta). Per a finalitzar, tenim un quadro de flors, una marina i un llenç, mapa de l’illa de Malta.

Malauradament, els inventaris no fan cap referència a l’autoria de la col·lecció pictòrica; tot i això, una notícia molt tardana ens dona idea de la qualitat d’algun dels pintors que la família havia triat per a decorar la seua llar. Així, durant la partició de l’herència de Vicent Palavicino i Vallés, marqués de Mira-sol, realitzada l’any 1870, un acadèmic de Sant Carles de València va certificar que els quadros de Sant Francesc, Santa Maria Magdalena, Sant Joan Baptista, Sant Francesc de Paula i el Cap del Salvador, pertanyents al vincle Mercader Miranda, havien estat pintats per Joan de Joanes.²⁰

LA BIBLIOTECA I ELS HÀBITS DE LECTURA

Gràcies a l’inventari realitzat el 4 de juliol de 1668, coneixem els llibres que posseïa la família, encara que el document no indica en quin lloc de la casa s’ubicaven. Tal vegada s’arrengleraven en un pany de paret de la sala, si tenim en compte que la col·lecció bibliogràfica contenia manuals relacionats amb les ocupacions professionals del propietari. Devia ser un espai concret perquè el registre notarial consignava una esfera guarnida de bronze amb una funda, un element decoratiu clarament lligat a una col·lecció de llibres.

La biblioteca del senyor de Guardamar estava conformada per un total de 59 títols i 65 volums. Hi havia més d’un exemplar d’un mateix títol o diversos volums pertanyents a una mateixa obra. En concret, existien tres exemplars de l’obra Efemèrides des de l’any mil sis-cents trenta-set... i també tres exemplars del llibre Generabilis et admirabilis metodes ad omnes... Per últim, del llibre Exercicio de perfección y virtudes christianes es registrava el volum primer i el tercer. Durant l’inventari, l’escrivà va anotar de manera sistemàtica els títols dels llibres i només, en alguns casos, va consignar l’autoria. De vegades, el títol que apuntava era una traducció feta a corre-cuita de llatí original o un resum d’aquest si era molt llarg. Al costat del títol de cada llibre, apareixien dades referents a les característiques físiques del volum: si era en quart o en quartilla, si tenia unes cobertes especials que destacaven o si, per exemple, era manuscrit o imprés. Segons la classificació realitzada per Víctor Infantes per a les biblioteques del segle XVI i XVII, ens trobaríem davant d’una biblioteca professional, és a dir, aquella lligada a l’ocupació del seu propietari i que oscil·lava entre els 15 i els 60 títols.²¹

Pel que fa a la temàtica dels llibres, els gustos d’aquest generós valencià eren bastant diversos encara que s’endevinen algunes preferències. No ens trobem davant la biblioteca d’un erudit sinó davant la biblioteca d’un cavaller que necessita, d’una banda, millorar la seua activitat professional amb diferents manuals i repertoris i, d’altra banda, omplir les hores d’esplai amb la lectura de llibres que eren del seu gust. De fet, sembla una biblioteca especialitzada en el camp de l’astrologia i de les matemàtiques i, en segon terme, una biblioteca tècnica.

La identificació bibliogràfica dels llibres i del seu contingut s’ha realitzat a partir, principalment, dels catàlegs digitals existents a la xarxa, com ara el Catálogo Colectivo del Patrimonio Bibliográfico Español, el Catàleg del Patrimoni Bibliogràfic Català i el Catàleg del Patrimoni Bibliogràfic Valencià. L’estructura de la biblioteca, pel que fa al camps temàtics, i seguint els criteris dels catàlegs esmentats era:

TAULA I

La biblioteca d’Enric de Miranda, 1668

Filosofia, ciències i arts aplicades | Títols | Volums
Ciències | 1 | 1
Aritmètica i matemàtiques | 5 | 5
Geografia | 1 | 1
Astrologia, astronomia i cosmografia | 18 | 21
Agricultura | 1 | 1
Filosofia | 1 | 3
Arts aplicades | 7 | 7
Altres | 3 | 3
Total | 37 | 42

Religió i teologia | Títols | Volums
Litúrgia | 1 | 1
Espiritualitat i devoció | 3 | 4
Sermons | 1 | 1
Hagiografies | 2 | 2
Doctrina | 1 | 1
Total | 8 | 9

Història | Títols | Volums
Història civil | 6 | 6
Biografia | 1 | 1
Total | 7 | 7

Literatura i gramàtica | Títols | Volums
Diccionaris i gramàtiques | 1 | 1
Clàssics grecollatins | 1 | 1
Total | 2 | 2

Política i dret | Títols | Volums
Política | 2 | 2

No identificats | Títols | Volums
| 3 | 3

Si analitzem el repertori bibliogràfic per fons temàtics, el més important era el relacionat amb les disciplines científiques, un grup que representava aproximadament el 39% del total amb 42 volums. Destacava en aquest conjunt Euclidia Elementorum, una obra que apareixia en el temari oficial de l’assignatura d’aritmètica i geografia de la Càtedra de Matemàtiques de la Universitat de València. Segons l’historiador F. Mayordomo, els fills dels mercaders valencians més notables cursaven els estudis de batxiller en Arts i aprenien els fonaments de l’aritmètica en aquesta càtedra.²² Un altre llibre de referència en les universitats de l’època i que estava present en la biblioteca era Aritmética práctica y especulativa de Pérez de Moya, considerat un text bàsic d’àlgebra i aritmètica mercantil. A més a més, hi figurava un altre autor clàssic com era Joan Antonio Maginio Patavinio. També es registrava en el recompte un autor fonamental en el camp de la física com era Nicolo Tartaglia amb la seua obra La noua scientia. Per últim, abundaven les obres de cosmografia, els almanacs i les efemèrides, textos destinats a descriure les característiques dels cels i els astres per tal d’aventurar vaticinis.

Relacionats amb l’ofici de prestamista, home de negocis, tresorer de la Batllia i mostassaf de la ciutat de València, Enric havia adquirit llibres tècnics de comptabilitat, de comerç, de mesures, de navegació, d’agricultura i d’idiomes (francès i italià). Destaquen un Llibre de regles de contar, Almotasssen o Fiel de la medida y peso de pan, vino y otras mercaderias o el Formulari de Terrasa, una obra, aquesta última, en què es descriuen els instruments jurídics més comuns així com la manera de fer testaments. També, en aquesta línia temàtica, l’obra Julbi artis notaris. Aquest subfons comptava amb un total de 10 títols.

El segon bloc en importància era el que reunia les obres de caràcter religiós. En total s’hi inventariaren huit títols que representaven el 15,51% del total. La majoria d’aquests corresponien a obres de devoció popular encara que també hi havia algun llibre relacionat amb l’ensenyament de la doctrina cristiana com, per exemple, un catecisme; o els conduents a dur una vida de moral irreprotxable. Alguns títols eren l’Ofici parvo de Nostra Senyora, Exercicio de perfecciones y virtudes cristianes, Theórica de las tres vías de la vida espirituales i Trabaxos de Jesús. La biblioteca contenia dos hagiografies: la vida del beat Pasqual Baylón i l’obra Margaritas preciosas de la Iglesia. Aquests llibres podien pertànyer o correspondre al gustos lectors de Maria Assuey. Així, la Vida del beato fray Pascual Baylon, editada a València l’any 1655, figurava en l’inventari d’una col·lecció de llibres de la noble valenciana Laura de Alagón y Cardona.²³ Segons els estudis publicats, les lectures preferides de les dones, des del segle XVI fins a finals del segle XVIII, eren els llibres de mística i devoció, les obres espirituals, les vides de sants i els tractats sobre els atributs marians.²⁴. Pel que fa a la secció d’història, la biblioteca albergava 7 títols entre els quals el conegut Defencio fidei del valencià Jaume Bleda,²⁵ sobre l’expulsió dels moriscos valencians, o Cinco libros de la Historia de Portugal y conquista de las Islas Açores..., obra que també estava en la biblioteca del dietarista català Jeroni Pujades,²⁶ a l’igual que un altre llibre, el Generalis et admirabilis methodus ad omnes scientias facilius et citius addiscenda sobre el filòsof Ramon Llull.

Els llibres relacionats amb la milícia i la guerra, un total de 7, devien per tànyer al pare del propietari, el mestre de camp Francesc de Miranda. Es tractava de títols molts coneguts com Cuerpo enfermo de la milicia española, Tratado de la cavalleria de la Gineta, La Guerra de los Estados Baxos o Discursos del capitán Christóbal de Lechugas. La data de publicació d’aquestes obres coincideix amb el període vital de Francesc de Miranda. En concret, el Tratado de la cavalleria de la Gineta de Pedro Aguilar va ser publicat l’any 1572, De la guerra y de la campaña de Roma y reyno de Nápoles, l’any 1589 i Theórica y práctica de guerra, el 1596. Relacionat amb aquest grup i amb les aspiracions de la petita noblesa, existia l’interés pels llibres de genealogia i heràldica i, en aquest cas, l’obra Tratado de nobleza, y de los títulos, y Ditados que oy día tienen los varones claros y grandes de España. Per últim, només hi havia un llibre de ficció, la famosa Les metamorfosis d’Ovidi que, si era el mateix exemplar que tenia el besnebot, el senyor Josep Mercader i Carròs, l’any 1756, era en italià.

Dissortadament, durant l’inventari de béns de don Josep Mercader i Miranda (1710) no apareixen registres de llibres. Tanmateix, degué conservar la biblioteca familiar perquè alguns dels títols de la d’Enric de Miranda estaven presents en la biblioteca de l’any 1755, propietat de don Josep Mercader i Carròs.²⁷ D’altra banda, els 21 llibres, tant impresos com manuscrits de Matemàtiques, que eren consignats en l’inventari de 1755, sense especificar el títol o l’autor, també podrien provenir de la biblioteca d’Enric. A més a més, tant Josep Mercader i Miranda com els pares devien ser lectors perquè durant l’inventari de la casa que tenia la família a l’Alcora apareixien 35 llibres de diferents impressions sense que s’indicaren els títols.²⁸

La biblioteca inventariada l’any 1755 contenia un total de 122 títols i 125 volums. Per tant, quasi doblava en nombre d’exemplars la del 1668. Encara que la biblioteca de don Josep Mercader i Carròs no era voluminosa si la comparem amb d’altres conegudes del segle XVIII, com la del marquès de Villatorcas o la del marquès de Dos Aigües,²⁹ sembla que la família era aficionada a la lectura ja que, segons els protocols notarials, es van trobar llibres sobre taules i bufets de diferents estances de la casa, amb la qual cosa podem deduir que la dona i els dos preveres de la casa també eren lectors. Així, en l’habitació on vivia els sotsdiaca, Joaquim Pérez, descansaven sobre un bufet Anales del mundo i Mística de la ciudad de Dios. D’altra banda, en la cambra que habitava el capellà Miquel Pérez, s’arrengleraven 23 volums en una lleixa, un dels quals clarament vinculat amb la seua professió com era l’Ofici parvo de Nostra Senyora. En una habitació de l’entresol, que tenia finestra al jardí, estava la biblioteca pròpiament dita, ja que en una prestatgeria de set pams d’alçada i dotze de longitud s’inventariaven un total de 70 volums. A més a més, l’estança comptava amb diferents taules i bufets on s’amuntegaven gran quantitat de documents. Per últim, en l’escrivania de la casa es van trobar 29 llibres.

TAULA II

Biblioteca de Josep Mercader i Carròs, any 1755

Filosofia, ciències i arts aplicades | Títols | Volums
Aritmètica i matemàtiques | 21 | 21
Geografia | 1 | 1
Astrologia, astronomia i cosmografia | 3 | 3
Història natural | 2 | 2
Agricultura | 2 | 2
Filosofia | 2 | 2
Arts aplicades | 13 | 13
Altres | 1 | 1
Total | 45 | 45

Religió i teologia | Títols | Volums
Teologia | 2 | 3
Sermons | 2 | 2
Moral | 7 | 7
Hagiografies | 10 | 11
Doctrina i controvèrsia | 1 | 1
Espiritualitat i devoció | 9 | 9
Recopilacions eclesiàstiques | 1 | 1
Litúrgia | 2 | 2
Total | 34 | 36

Història | Títols | Volums
Història civil | 20 | 20
Història eclesiàstica | 6 | 6
Biografia | 6 | 6
Total | 32 | 32

Política i dret | Títols | Volums
Política | 3 | 3
Recopilació de lleis | 4 | 4
Total | 7 | 7

Literatura i gramàtica | Títols | Volums
Literatura | 3 | 3
Diccionaris i gramàtiques | 2 | 2
Clàssics grecollatins | 1 | 1
Total | 6 | 6

Com és natural, les preferències bibliogràfiques d’Enric de Miranda i del besnebot no coincidien. D’aquesta manera, i després de l’anàlisi dels conjunts temàtics de la biblioteca de l’any 1755, veiem clarament un augment dels llibres relacionats amb la història i un gust per les biografies. Tot i això, el bloc temàtic més nombrós continua sent el de filosofia, ciència i arts aplicades en què, a banda dels llibres d’aritmètica i matemàtiques, estan els llibres tècnics relacionats amb l’activitat professional de don Josep Mercader, com ara: Libro de cuentas para todo género de mercaderes, Dirección de Secretarios o Práctica de Secretaría. Hi tenim també un subfons important relacionat amb la noblesa en què hi ha títols significatius com ara: El consejero del noble y sacra política, Defensa de los estatutos y nobleza españolas, Origen de las dignidades seglares de Castilla y León o Manual de señores y príncipes. En aquest conjunt també s’agrupen alguns llibres relacionats amb la milícia i la guerra que segurament estaven vinculats als germans del senyor de Guardamar, Cristòfol i Vicent, cavallers de l’orde de Malta. Entre d’altres: Diálogo de la verdadera honra militar, Coronica de la Religión de san Juan Bautista... o Tesoro militar de la cavalleria.

El segon fons temàtic, pel que fa al nombre de volums, és el de religió i teologia, en què el que més abundava, com passava en la biblioteca d’Enric, eren les obres relacionades amb la devoció popular com ara vides de sants, llibres marians i, com a novetat, llibres d’història eclesiàstica. De nou, la dona, Apol·lònia de Castellví, podia explicar l’adquisició d’aquest tipus de llibres. La filla del comte de Carlet va arribar a atorgar un total de tres testaments i un codicil en què abunden les deixes pietoses i la donació d’objectes de culte i relíquies.³⁰

En la biblioteca de 1755 s’observa un augment de les biografies que, si les sumem amb les hagiografies, fan un total de 16 títols. El gust per la història es fa patent amb un total de 31 títols. Abunden els llibres d’història relacionats amb Catalunya, la majoria del quals eren en l’escrivania de la casa: Espejo de Cataluña, Manifestación de Cataluña, Noticia universal de Cataluña o Presagios de Cataluña.

Si en la biblioteca de 1668 només hi havia una obra de ficció com era Les metamorfosis, en la de 1755 apareixien algunes obres literàries com Obras en prosa y verso de Salvador Jacinto Polo de Medina o la novel·la Mesón del mundo de Rodrigo Fernández de Ribera. Finalment, també estan presents els llibres de temàtica local relacionats amb diferents institucions públiques valencianes en les quals, previsiblement, va participar, de manera directa o indirecta, Josep Mercader o el pare. Així, reials pragmàtiques referides a l’ordre de la Reial Audiència del Regne de Valencia, i altres coses del bon govern, Copia del juramento que prestaron los jurados de Valencia o Capítols del quitamiento de la ciudad de Valencia.

L’anàlisi temàtica de la biblioteca de don Josep Mercader i Carròs és aproximativa a causa de diferents factors. Desconeixem els títols dels 21 volums de matemàtiques que apareixien en una de les estances. A més a més, en una de les golfes de la casa també hi havia llibres però, malauradament, i segons paraules del notari: «Una arca de pino grande con cerraja y sin llave en la qual ay diferentes papeles y libros muy antiguos y viejos que al parecer no conducen para cosa alguna.» D’altra banda, el fet que l’escrivà o el notari traduïra sistemàticament al castellà qualsevol títol que no estiguera en aquesta llengua ha complicat la identificació d’alguns llibres.

EL SERVEI DOMÈSTIC DE LA FAMÍLIA AL LLARG DEL TEMPS

En una societat com la del segle XVII, determinats signes externs o maneres de viure vinculaven una persona amb un estament social. Una característica intrínseca de la noblesa era l’ostentació i prodigalitat en àmbits tan diversos com la indumentària, els palaus, les obres de caritat o la nòmina de criats. Enric de Miranda disposava d’un important servei domèstic d’acord amb la seua fortuna: un total de huit persones s’encarregaven del benestar de la família; això sense comptar amb altres tipus de col·laboradors com ara procuradors, escrivans, advocats i clergues. De fet, els negocis familiars abastaven una geografia que anava des de Vistabella del Maestrat fins a Ondara, per als quals, necessàriament, calien diferents agents. A més a més, la dona, Maria Assuey, disposava d’un confessor i d’un procurador que li gestionava dos heretats a prop de la capital.³¹

L’estol de servents dedicats a atendre la família estava conformat principalment per tres criades, un cotxer, un gentilhome, l’estatger de l’alqueria de Benetússer i les dos esclaves. Les tres criades ocupaven un lloc central en el servei, com podem deduir pels llegats que rebien a la mort de l’amo. Tant Lluïsa Ferrer, que era vídua i potser era la criada principal, com les dos donzelles, Àgueda Ros i Josepa Felices, rebien una important renda anual de 50 lliures, a més de roba, llits amb parament i el dret a viure a la casa principal. Amb aquests llegats, el propietari buscava premiar la fidelitat i el bon servei prestat a la casa. Per la seua part, Lluïsa Ferrer, després de la mort d’Enric, entaulava un plet per a assegurar-se el cobrament d’un llegat anual de 10 lliures que li havia promés de paraula la seua senyora.³².

Pel que fa als criats masculins, les tasques assignades al cotxer són evidents si tenim en compte que Enric de Miranda tenia un cotxe de diari amb dues mules i una galera per a les distàncies llargues. Per la seua part, el gentilhome feia les funcions de cambrer, és a dir, era l’encarregat del servei personal del senyor de Guardamar. Per últim, l’estatger s’ocupava del manteniment de la casa i l’hort tancat de Benetússer i, segurament, vigilava el cobrament dels contractes d’arrendament de la ingent quantitat de terra de què era propietari Enric en pobles com Alfafar, Silla, Catarroja i el mateix Benetússer. Els criats que ocupaven aquests tres llocs de treball, a diferència de les criades, solien canviar amb facilitat; al testament, ni tan sols es reprodueix el nom i el llegat de 10 lliures a cadascú; per una vegada, va destinat a aquells criats que es trobaren a la casa quan es produïra l’òbit del senyor.

Durant l’etapa de don Josep Mercader i Miranda (1668-1710), el servei segurament estava condicionat per la figura de l’esposa. La nova senyora de Guardamar, Antònia Carròs i Blanes, era filla del senyor Dionís, cavaller de Montesa i governador de Xàtiva. Gràcies als llegats del seu testament podem conèixer, en part, el servei domèstic.³³ Tenia quatre criades, una de les quals rebia el principal llegat, 10 lliures d’una vegada. A més a més, disposava d’un llegat per a una antiga criada, qualificada de beata, que en el moment d’atorgar el testament era religiosa al convent del Peu de la Creu. En el testament del senyor Josep Mercader, lliurat uns anys abans, es disposaven llegats per a tres criades.³⁴

Tanmateix, i per contrast amb l’etapa anterior, la nòmina de servidors que trobem a la residència l’any 1755, coincidint amb la mort de don Josep Mercader i Carròs, resulta altament atractiva i rica. L’inventari judicial, acompanyat d’un plet de conflicte de competències entre l’alcalde de la sala civil i el de la del crim, ens permet conèixer no només els criats sinó també les xarxes d’aliances entre parents a falta de descendents. Entre les persones que pul·lulaven per la casa el matí de l’òbit destacava Miquel Pérez, prevere i capellà de la casa, o Josep Gastaldo, que era el criat major, mentre que Joan Prosper era el lacai i Joan Baptista Laboria, el cotxer. Per la seua banda, Pere Millena, escrivà i procurador de la família, juntament amb Joan Baptista Pelecha, comptable i arxiver de l’administració de l’herència d’Enric de Miranda, estaven ordenant la documentació el dia del decés. L’escena del microcosmos familiar s’enriquia amb la presència dels criats d’altres cases que declaraven davant l’alcalde, com ara Josep Vidal, que era el criat major del comte de Cirat; Eugeni Martínez, criat major de la casa de Josepa de Castellví, cunyada del difunt, i Josep López, també criat major, sense que s’especifique de qui.

El servei domèstic femení estava format per Francesca Camper, que exercia de criada major i més antiga de la casa, la cambra de la qual era al costat de la cuina. En l’habitació de dalt de la cuina, dormien la resta de les criades: Apol·lònia Cetla, Gertrudis Salort i Damiata Latorre. Dels dos clergues, Miquel i Joaquim Pérez, que segurament eren familiars, Miquel ocupava una posició clau: el dia de la mort del seu senyor el veiem organitzant tots els tràmits així com atenent escrivans, agutzils, etc. En vida de don Josep Mercader, acudia sovint al notari com a procurador i representant d’aquest per a tancar negocis de compravenda de cavalleries i, finalment, acabaria convertint-se en procurador de don Josep Pallarés Mercader, un dels hereus judicials del difunt. Per la seua part, mossén Joaquim Pérez, que l’any 1755 encara era sotsdiaca, aconseguia l’any 1762 col·locar-se com a beneficiat de Sant Esteve. En aquest cas, el servei domèstic també apareix clarament vinculat a la dona, Apol·lònia de Castellví, ja que la major part de les criades passaran al seu servei una vegada viuda. I, pel que fa als capellans, ambdós rebran llegats en el seu testament.³⁵

En resum, els senyors de Guardamar van protagonitzar durant els segles XVII i XVIII un procés remarcable d’ascensió social i d’acumulació patrimonial que havia de traduir-se, necessàriament, en un estil de vida. La residència principal del llinatge esdevenia el símbol d’una quotidianeïtat marcada pel confort, el patronatge social i la inversió feta en imatge i estatus. Així, la llar dels Miranda Mercader, a la parròquia de Sant Joan del Mercat de València, s’organitzava al voltant d’uns espais de marcat caràcter social i públic entre els quals destacaven la sala principal, la galeria i les sales de visita o recepció. Aquestes estances acollien les millors obres artístiques, els retrats dels avantpassats, així com els mobles més sumptuosos. La sala, a més a més, era el centre dels negocis familiars i per això hi destacava la caixa de cabals i els llibres de compte i raó. La part domèstica més íntima girava al voltant dels dormitoris principals –alguns amb avantsales, vestidors i oratori–, on figuraven les mostres de la cultura material com ara la roba fina, les joies i els llits aparellats de manera luxosa. D’altra banda, la gruixuda nòmina de criats i col·laboradors atenia les necessitats més peremptòries dels membres de la família així com les inquietuds religioses o la gestió i defensa del patrimoni. En darrer lloc, l’adquisició d’una biblioteca es veia condicionada sobretot per la formació científica i tècnica dels futurs caps de família amb mires a la salvaguarda de la fortuna, però també per la compra de llibres que responien als gustos bibliogràfics de les dones i dels fills.

1. Paz Lloret Gómez de Barreda: Ser noble en la València del segle XVII: el llinatge dels Vilaragut, València, Institució Alfons el Magnànim, 2005; Amparo Felipo, El conde de Cervelló y el Consejo de Italia, València, Institució Alfons el Magnànim, 2007; també d’aquesta autora, Nobleza, poder y cultura. El linaje Castellví y el marquesado de Villatorcas, València, PUV, 2014 i, per últim, Amparo Felipo i Carme Pérez Aparicio (eds.), La nobleza valenciana en la Edad Moderna. Patrimonio, poder y cultura, València, puv, 2014.

2. ACA, Consell d’Aragó, llig. 645, núm. 7.

3. APPV, Protocols de Melcior Blanes, sign. 20.606.

4. Segons es desprén del testament de Francesc, el primogènit no havia ingressat en l’exèrcit com era el desig patern.

5. ARV, Reial Audiència, processos, part 1a, lletra D, núm. 370, any 1631.

6. Per a més dades sobre aquesta operació es pot consultar Frederic Barber: «Els Tamarit i els Miranda, senyors de Guardamar. Patrimoni i estratègies socials de l’oligarquia en la València del segle XVII», Estudis. Revista de Historia Moderna, 41 (2015), pp. 225-244.

7. Adolfo Carrasco Martínez: Sangre, honor y privilegio. La nobleza española bajo los Austrias, Barcelona, Ariel Practicum, 2000, p. 31.

8. Els béns que conformaven el vincle eren el senyoriu de Guardamar, la casa principal de València, la casa d’Oliva, una casa i heretat a Benetússer, una renda anual de 1.000 lliures per al titular i un cotxe amb dues mules.

9. El taüt d’Enric de Miranda va ser tret del lloc provisional on era i va ser col·locat damunt un túmul en l’altar major del convent, envoltat de 12 atxes i 24 ciris. Els religiosos van celebrar un nocturn i tres misses cantades, una de cos present i les altres dues ja soterrat a la capella de Sant Tomàs, on es van encendre 18 ciris. ARV, Protocols de Josep Domingo, sign. 728, any 1669.

10. APPV, Protocols de Joan Rafel, sign. 8.908, any 1660.

11. ARV, Protocols notarials de Josep Domingo, sign. 726, any 1668.

12. Maria Assuey havia mort el 4 de gener del 1665 i havia estat soterrada al convent dels Caputxins del carrer d’Alboraia.

13. Eugenio Ciscar Pallarés: Vida cotidiana en la Valldigna (siglos XVI-XVIII), Simat de la Valldigna, Edicions la Xara, 1998, p. 91.

14. La germana de don Josep Mercader, Aurèlia, estava casada amb Antoni Joan de Centelles, marqués de Centelles; la cunyada, Castellana Carròs, era l’esposa de Joan Almúnia, marquès del Ràfol i, per últim, una neboda, Maria Anna Joan Mercader, era comtessa del Casal. Així mateix, l’any 1696, el primogènit dels Carròs, Joan, germà de la senyora de Guardamar, reclamava per a ell la successió en el títol de comte d’Olocau. ACA, Consell d’Aragó, llig. 932, núm. 107.

15. L’estrado era una plataforma en què les dames del Barroc seien sobre coixins per a conversar. James Casey: Familia, poder y comunidad en la España moderna. Los ciudadanos de Granada (1570-1739), València, PUV, 2008, p. 190.

16. Es tracta d’un enginy de cristall llaurat en forma de vasa esculturada que clou un espill que reflecteix la llum d’una o més espelmes. Aquest objecte servia per a decorar i il·luminar les sales senyorials.

17. ARV, Escrivanies de Cambra, any 1760, exp. 43.

18. Josep San Ruperto Albert: «Apuntalarse como noble: cultura, arte y mecenazgo», en Amparo Felipo i Carme Pérez Aparicio (eds.): La nobleza valenciana..., op. cit., p. 253, i Paz Lloret Gómez de Barreda: Ser noble..., op. cit., p. 161.

19. En aquest sentit, segons l’inventari del 1668, en la galeria no penjava cap quadro i, durant l’inventari del 1755, només s’hi registraven sis tapissos i un quadro.

20. ARV, Protocols José Ramón Calvo, sign. 14.643, any 1870.

21. Víctor Infantes: «Las ausencias en los inventarios de libros y de bibliotecas», Bulletin Hispanique, 99 (1997), pp. 281-292.

22. Francisco Mayordomo García Chicote: La Taula de Canvis. Aportación a la historia de la contabilidad valenciana (siglos XIII-XVII), València, PUV, 2002, p. 94.

23. Amparo Felipo Orts: Nobleza, poder y cultura..., op. cit., p. 130.

24. Jorge A. Catalá Sanz i Juan J. Boigues Palomares, «Bibliotecas nobiliarias: una primera aproximación a las lecturas de la nobleza valenciana del siglo XVIII», Estudis. Revista de Historia Moderna, 14 (1988), p. 113.

25. En aquesta obra del dominic valencià apareixen dades sobre l’actuació de Francesc de Miranda durant l’expulsió dels moriscos.

26. Miquel Pujol i Canelles: «Aportació a la biografia de Jeroni Pujades. Una biblioteca particular de començament del segle XVII», Anals de l’Institut d’Estudis Empordanesos, vol. 43 (2012), p. 203.

27. En total, els títols que hem pogut identificar que ja existien a la biblioteca d’Enric són Ofici parvo de Nuestra Señora, La universal fabrica del mondo..., Arte de la verdadera navegación..., Lunario y pronóstico general..., Les metamorfosis, Teoria i práctica de Guerra i Libro de los secretos de la agricultura...

28. ARV, Escrivanies de Cambra, any 1720, exp. 11.

29. En concret, la biblioteca del marquès de Villatorcas (1722) tenia 3.152 títols i la del marquès de Dos Aigües (1707), 1.544 volums. Amparo Felipo: El linaje Castellví..., op. cit. i Jorge A. Catalá Sanz i Juan J. Boigues Palomares: La biblioteca del primer marqués de Dos Aguas, 1707, València, Departament d’Història Moderna, Universitat de València, 1992.

30. ACCV, Protocols de Jacinto Gargallo, sign. 7.351, any 1758; sign. 7.354, any 1762; sign. 7.357, any 1766.

31. El confessor o pare espiritual de Maria era el pare Lluís de Tàpia del col·legi de Sant Pau i el procurador era el notari Jeroni Coscollosa.

32. ARV, Clergat, llig. 58.

33. ARV, Protocols de Carlos de Borja, mayor, sign. 4.500, any 1706.

34. ARV, Protocols de Carlos de Borja, mayor, sign. 4.496, any 1701.

35. ACCV, Protocols de Jacinto Gargallo, sign. 7.354, any 1762.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.