Directors de la col·lecció Antoni Furió i Enric Guinot

© Rosa M. Gregori Roig, 2019

© D’aquesta edició: Universitat de València, 2019

Disseny de la col·lecció: J.P.

Il·lustració de la coberta:

Antoni Josep Cavanilles i Tomás López Enguídanos, Vista del valle de Uxó (1795), gravat calcogràfic en Observaciones sobre la historia natural, geografía, agricultura, población y frutos del Reyno de Valencia.

Correcció: Pau Viciano

Maquetació: Inmaculada Mesa

ISBN: 978-84-9134-473-5

A la meua mare, Leo, per tantes coses, en especial, ara i ací per sembrar l’estima pel nostre poble

Introducció

Les torres de guaita, el castell, el traçat urbà del casc antic del poble, els enterraments, l’obra en ceràmica o d’altres elements materials que l’arqueologia ha exhumat i continua rescatant, són les poques petjades o monuments incòlumes en què podem reconèixer l’existència de l’aljama musulmana d’Uixó. Historiar la Vall del darrer quart del segle XIV significa, doncs, descobrir els indicis que sobre aquells mudèjars perduren en els arxius. La memòria pròpia d’aquells poblaments medievals desaparegué en ser expulsats els moriscs al segle XVII. Privats dels documents generats per aquells encara mudèjars vallers, hem de reconstruir la seua realitat històrica mitjançant els pocs i dispersos testimonis en llengua àrab que ens han pervingut, i els nombrosos documents coetanis que han subsistit, majoritàriament en llengua llatina o vernacle, els quals ens aporten, però, la percepció de l’administració cristiana sobre aquella aljama sarraïna.¹

El present diplomatari focalitza l’atenció sobre l’aljama d’Uixó sota el domini senyorial de l’infant Martí d’Aragó, futur Martí I l’Humà, i la seua esposa la comtessa Maria de Luna, durant els regnats del rei Pere el Cerimoniós i Joan I el Caçador. L’acció jurisdiccional que dugueren a terme els infants en les seues propietats durant aquesta època s’adscrivia a l’administració reial i s’escripturà, en conseqüència, entre els volums corresponents a la lloctinència del rei Joan I dels registres de la Reial Cancelleria de la Corona d’Aragó establerta a Barcelona.

La investigació sobre l’evolució de la comunitat musulmana d’Uixó a través dels documents de l’Arxiu de la Corona d’Aragó no s’havia fet. Aquest arxiu, hereu de l’Arxiu Reial de Barcelona creat l’any 1318, és el principal arxiu reial medieval de tota la Mediterrània. Cal d’acudir-hi, almenys fins a l’entrada en escena dels arxius regnícoles al principi del segle XV, perquè és el custodi de la memòria governativa d’aquells temps. En el Palau Reial Major de Barcelona la monarquia medieval de la Corona d’Aragó diposità els Registres de la Reial Cancelleria. On document darrere document van ser escripturats els privilegis, prerrogatives i provisions emanades del poder reial. N’he extret aquells que expressen, amb molts matisos i profunditat de detall, la història d’Uixó a les darreries del segle XIV. Els registres cancellerescos, base d’aquesta col·lecció documental, ens han pervingut quasi sense cap pèrdua ni dany, gràcies al treball de generacions d’arxivers. Són una font històrica de magnitud inigualable arreu d’Europa i un tresor cultural grandiós.

1

La Casa Reial menciona Uixó ja a la primera de les seues grans cròniques, que dóna noticia dels andalusins del castell i la vall d’Uixó al segle XIII.² Fou el rei en Jaume el Conqueridor qui hi deixà escrita la descripció de la presa o rendició dels sarraïns d’Uixó.³ Tanmateix, en el context de persistents incursions i hostilitats entre cristians i musulmans, els contactes haurien estat anteriors.⁴ La conquesta del Regne de València avançava, i el rei en Jaume acceptava pactes de rendició, perquè es trobava en una posició de força enfront la feblesa i divisió de les aljames sarraïnes. Aquestes proposaven capitulacions a canvi de la tolerància de les seues creences religioses i costums tradicionals.⁵ Dit procediment, repetit arreu del regne, permeté una conquesta sense més gran batalla que la del Puig, per la presa de València. La rendició de la Vall, per tant, no fou una excepció. Els missatgers de l’aljama i vells d’Uixó es presentaren davant del rei en la Quaresma (dimecres de cendra, 17 de febrer) de 1238, mentre el monarca era a Almenara, ja ocupada. Segons explica el sobirà, li comunicaren que

si els volíem fer bé, que ens retrien los castells [d’Uixó, Nules i Castro]. (...) E donam-los ovelles e cabres tro a mil cinc-centes, e seixanta vaques, e à vestir a trenta, e donam-los tres rocins. E faem-los cartes de la llur llei que la tinguessen, e de totes llurs costums així con les solien haver en temps de sarraïns, e que ens donassen dretura així con faïen al rei llur. E ells dixeren qui els daria açò; e nós dixem que els ho daríem nós dins tres dies e que no ens leixassen de retre los castells, que nós prometíem que així els ho atendríem. E ells cregueren-nos-en. E no havia ab nós sinó Don Lladró e nou cavallers. E dixeren-nos los sarraïns que ens acostàssem al castell, e retrien-lo’ns.⁶

A partir de les capitulacions i acords signats i confirmats a la carta pobla de 1250, Uixó esdevingué una més de les aljames pertanyents al Patrimoni Reial. Com les altres, gaudia d’una relativa autonomia organitzativa a nivell intern, però els seus membres i béns eren considerats jurídicament meres propietats del reial patrimoni, que la Corona tutelava a través del seu oficial patrimonial superior, el batlle general del regne, al qual restaven totes plenament sotmeses.⁷ Ell era el seu jutge privatiu, i el protector dels moros de reialenc davant l’hostilitat latent dels repobladors cristians, que esclataria dramàticament en l’assalt a la moreria de València del 1455. La mateixa condició aparentment denigrant de «propietat del rei» esdevenia així l’únic factor que els atorgava una certa protecció davant de les transgressions d’altres oficials reials, o dels abusos dels seus senyors laics i eclesiàstics, quan les aljames havien estat cedides o venudes per la Corona com a aljames de senyoria.

En resum, la salvaguarda dels mudèjars depenia de la voluntat del monarca, plasmada primer en les cartes de poblament signades un segle abans i, posteriorment, en els privilegis reials obtinguts per les aljames a canvi de diners. El rei, amb la carta pobla, havia assegurat als musulmans de la Vall d’Uixó que es respectarien les seues cases, béns, terres i pastures. Com en altres casos semblants, també els havia reconegut el seu culte i pràctica religiosa, i el dret d’administració interna segons la llei islàmica, amb elecció dels seus propis representants i el manteniment de la propietat de mesquites i cementeris. Així mateix, els havia concedit una llibertat de moviments que els permetia viatjar a altres territoris peninsulars musulmans, dur els ramats a pasturar i comprar blat fora del terme, o circular amb les seues mercaderies pels mercats més pròxims. A més, havia prohibit als cristians viure-hi sense consentiment previ de la comunitat mudèjar.⁸ Poc més d’un segle després, l’any 1372 (data del primer document que ací transcrivim), l’aljama d’Uixó continuava formant part de la aleshores ja minoria social musulmana del Regne de València, que patia la subjugació i la marginació imposades per una societat cristiana que va anar superposant als acords primitius de les cartes de poblament tota una legislació general discriminatòria.⁹

El present diplomatari té tres protagonistes: l’aljama d’Uixó, l’infant Martí, secundogènit del rei Pere el Cerimoniós, i la comtessa de Luna, Maria, la seua esposa. Martí va nàixer a Perpinyà el 29 de juliol de 1356.¹⁰ Maria es pensa que ho feu dos anys després, el 1358.¹¹ Les capitulacions matrimonials foren signades el 4 de juliol de 1361; el matrimoni tingué lloc el 13 de juny de 1372.¹² Ens ho descriu Pere el Cerimoniós en la seua crònica: «Més avant fem fer noces al nostre fill menor, l’infant don Martí, ab la filla qui era romasa del comte de Luna, qui era mort temps havia, la qual era romasa heretera de son pare, jatsia lo dit infant e comtessa fossen estat esposats en poquesa».¹³ Probablement, el rei es refereix a la minoria d’edat d’ambdós quan foren casats, perquè certament el comtat de Luna no era poca cosa. Atés el cabdal de rèdits senyorials que es dirigirien cap a la Corona a resultes del matrimoni de Martí amb l’hereva de la família aragonesa més rica de la seua època, és indiscutible que el rei Pere s’esforçà en l’enllaç que faria actuar al seu fill Martí com a titular consort del comtat de Luna. Aquest unit a les altres propietats atorgades, és a dir, el comtat de Besalú (1368),¹⁴ el comtat de Xèrica (1372),¹⁵ el Regne de Sicília (1380),¹⁶ i, ja en regnat del seu germà Joan I, el ducat de Montblanc (1387),¹⁷ convertiren l’infant Martí en un dels senyors feudals més importants de la Corona d’Aragó.¹⁸ Martí fou dotat a més a més de les dignitats de senescal (1369),¹⁹ lloctinent del Regne de València (1378)²⁰ i governador general, lloctinent i capità general del Regne d’Aragó (1387).²¹ Aquesta carrera política, unida als rèdits dels territoris i propietats de què n’era titular, l’erigirien en un dels membres més influents de la Casa reial.

En les cartes que Martí i Maria, criats des de petits a la mateixa cort, s’intercanviaren per afers de govern i disposicions sobre l’administració de les seues senyories destil·la un llenguatge tendre, amb paraules d’estima, bona voluntat i benaurances: «Comtessa. Reebuda vostra carta vos responem que nós som ben sans e en bona disposició de nostra persona, Déus mercè, e havem haüt gran plaer com havem sabuda vostra bona sanitat e de nostres fills, pregant-vos affecttuosament que·ns en certifiquets per vostres letres com pus sovén porets» (doc. 106). L’infant Martí confiava plenament en Maria de Luna. La nomenà procuradora general per administrar i governar els ducat, comtat, marquesat i totes i cadascun dels seus béns (doc. 269), mentre ell es traslladava a Sicília, el gener de 1392, com administrador d’aquell regne en nom del seu fill, Martí el Jove.

De Maria es lloa la seua capacitat de govern,²² atesa la cautela i bona administració del seu heretatge. De les propietats del comtat de Luna corresponents al Regne de València, destaquem la senyoria de Sogorb. Esdevingué el centre d’operacions de la família Luna sobre les seues possessions en el regne,²³ incloses la Vall d’Almonesir, Benaguasil, la Pobla de Vallbona i Paterna.²⁴ En el testament de Lope de Luna es disposava que s’havia de preservar la independència i totalitat del comtat.²⁵ El matrimoni de la seua hereva forjà un patrimoni econòmic feudal ingent; en una sola casa es fonien els territoris pertanyents als llinatges de la casa reial d’Aragó i de la casa Luna. L’administració domèstica del seu extens patrimoni familiar passà així de senyorial a reial, i permeté finançar els projectes bèl·lics i expansionistes de la Corona.²⁶ La mort precoç de Maria, l’any 1407,²⁷ deixà l’usdefruit de tots els seus bens al seu espòs, i l’herència universal al seu fill, Martí de Sicília. En morir tots dos, acabaren retornant a la Corona.²⁸ Aquest és la principal raó per la qual un gran nombre dels documents que correspondrien a les senyories valencianes dels infants els trobem a la Reial Cancelleria.

2

Qualsevol que siga l’objecte d’una investigació sobre l’època medieval i moderna a la Corona d’Aragó, deuria recórrer als registres de la seua Cancelleria. L’engranatge administratiu es trobava a la fi del segle XIV, període que ens ocupa, plenament consolidat. Tenia més d’un segle d’experiència. Des de mitjan segle XIII, amb la influència de les pràctiques notarials, el desenvolupament del ius commune i la generalització de l’ús del paper com a matèria escriptòria, la Corona d’Aragó havia anat desenvolupant un eficaç aparell burocràtic. La codificació del seu funcionament a partir de la promulgació de les Ordinacions de la casa i cort de Pere el Cerimoniós (1344) estructurà les pràctiques consuetudinàries de registració dels documents. Es diversificaren els manaments i privilegis regis expedits, i es va desenvolupar una cúria de funcionaris cada vegada més especialitzats en les diverses tasques que implicava l’expedició de la documentació reial. El canceller i el vicecanceller n’ostentaven la presidència. El regent i el protonotari o guarda-segells comandaven una veritable host de secretaris, escrivans de manament, escrivans de registre, selladors, calfador de cera, peticionarii, verguers i correus. El nomenament d’un arxiver o tinent les claus de l’Arxiu Reial (el primer recaigué en l’escrivà Pere Perseia en l’any 1346) culminà aquest període de reglamentació de la Cancelleria durant el regnat del rei Pere el Cerimoniós, pare de l’infant Martí.²⁹

El sistema registral, per tant, era una eficient pràctica oficinesca de llarga memòria que s’havia anat adaptant i evolucionant amb les necessitats estratègiques de la monarquia, la qual, al seu torn, anava transformant la seua organització política, mentre s’expandia per la península i la ribera mediterrània. La tradició administrativa que regia la Cancelleria determinava que cada document emès pel monarca o pels seus lloctinents, era transcrit íntegrament. Només es feia excepció amb la intitulació reial (abreviades amb un etc.) i les fórmules burocràtiques, en el cas dels nomenaments de notaris. Els documents es copiaven en ordre més o menys cronològic, sobre quaderns que després s’unien i relligaven en un volum o registre, que es classificava segons la naturalesa jurídica, matèria o correspondència territorial.

Des d’un punt de vista de la diplomàtica, els procediments administratius eren pautats i sistemàtics, i les característiques formals de la redacció de cada registre són constants, tot i que involucraven diversos escrivans i oficials i, per tant, hi ha diverses cal·ligrafies.³⁰ Malgrat les diverses fases de comprovació i correcció jeràrquicament establertes, la registració mantingué un format codicològic uniforme al llarg del temps, definit per unes característiques diplomàtiques pràcticament invariables: volums escrits en foli —entre 150 a 200 per volum— classificats coetàniament segons l’autoritat de la qual emana el document, distingint sempre els expedits pel rei dels expedits pels lloctinents. Només després la classificació atén al contingut i, si escau, a l’àmbit geogràfic. Cadascun dels volums registrals conté un centenar llarg de documents de mitjana, tot i que poden superar amb escreix aquesta quantitat els volums de majors dimensions, que són molt habituals.

Els registres reials de la Casa de Barcelona reunien indistintament els documents relatius a tots els estats que componien la Corona d’Aragó, encara que a partir del segle XIV es van iniciar sèries especials per als territoris recentment incorporats a la Corona: Maioricarum, Sardiniae i després Siciliae. No existeixen, per tant, registres específics dels regnes d’Aragó, de València, ni del Principat de Catalunya. Els documents d’aquests territoris eren registrats conjuntament a les sèries generals dels registres: Gratiarum (concessions gracioses i privilegis), Commune (documents de justícia a petició de part), Curiae (documents governatius expedits d’ofici per la cort) o Peccuniae (documents relatius a cartes de pagament, ordre al tresorer o al mestre racional referents a despeses i assignacions). Al costat d’aquestes apareixen altres sèries com Sententiarium (sentències de causes vistes davant la Reial Audiència), Guerre (amb manaments relatius a preparació d’accions de guerra), Diversorum (que contenen ordinacions, pragmàtiques, concòrdies i llicències), a més a més dels Thesaurii, Solutionum, Notariorum, Officialium, Proprium, Itinerum o Exercituum.³¹ Als registres de la Cancelleria s’afegien els que registraven els documents expedits directament pels secretaris reials o registres de Sigilli Secreti.

El present diplomatari correspon tant als registres de documents expedits en nom de l’infant Martí en qualitat de governador general del seu germà el rei Joan I, com als registres relatius a documents propis de l’infant Martí, comte de Xèrica i comte consort de Luna des de 1372, que junt als registres de seua muller Maria de Luna, comtessa titular de Luna i senyora de Sogorb, s’ubiquen actualment en la sèrie de registres de la lloctinència del rei Joan, que es va iniciar arran del matrimoni de Martí i Maria.³² L’activitat burocràtica i governativa dels infants durant la seua lloctinència s’hi barreja amb l’exercici de la jurisdicció senyorial de les seues propietats. Així, per exemple els registres que contenen els documents de l’infant Martí, duc de Montblanc, governador i capità general de Joan I, expedits pel seu secretari Ramon de Comes, que són registres propis de l’exercici de la jurisdicció territorial de la lloctinència, també contenen els actes com a senyors privatius del seu patrimoni familiar. Estem al davant, de la memòria escrita d’una senyoria inserida dins la memòria escrita d’una lloctinència reial i, en conseqüència, localitzada i custodiada en la Reial Cancelleria de la Corona. O el que és el mateix, en ser els detentors d’Uixó els infants, es custodien els seus documents senyorials particulars de l’antic comtat de Luna en els arxius reials, entre els documents propis de la cambra règia de l’infant Martí i de la infanta Maria.³³

La col·lecció documental que s’ha compilat és el resultat, doncs, d’una recerca directa en aquests registres cancellerescos acabats de descriure. La investigació en aquests volums és, per definició, inabastable. No només per la seua magnitud (hi ha més de 6.000 registres molt ben conservats), sinó també per la seua dispersió (els documents d’Uixó, com qualsevol altre topònim que pretenguem cercar, estan repartits arreu). Hi ha recursos arxivístics que conformen una primera aproximació al cabal informatiu dels registres. Són els inventaris o memorials que els arxivers han anat configurant des dels primers temps de l’Arxiu Reial. Tanmateix, no es tracta d’índexs o catàlegs que responguen a un buidat complet de tots els registres, ni de tots els documents que aquests recullen.³⁴ En conseqüència, el mètode d’investigació emprat en la configuració d’aquest diplomatari és evident: ja que l’objecte d’estudi era Uixó és aquest el topònim que, en les seues diverses formes gràfiques i variants lingüístiques, he cercat amb una lectura detinguda i atenta entre els tots i cadascun dels folis de registres cancellerescos que, de l’època de la lloctinència de l’infant Martí i la seua esposa Maria de Luna, són custodiats a l’Arxiu de la Corona d’Aragó.

La col·lecció documental arriba als 297 documents, un nombre important de documents per a un període de només vint-i-cinc anys, de 1372 a 1396.³⁵ Tampoc no és, però, extraordinari, si pensem que la Cancelleria reial portava enregistrant metòdicament els documents que eren expedits per la Corona des dels temps de Jaume I.³⁶ Així, en poc més d’un quart de segle la relació de la Vall d’Uixó amb la Casa Reial dona aquest resultat de fonts arxivístiques inèdites, a les quals encara caldria afegir les corresponents als registres cancellerescos del pare de l’infant, Pere el Cerimoniós, des de l’any 1372 fins al seu traspàs en 1387; i els de Joan I el Caçador, l’Amador de la gentilesa o el Descurat, des de llavors fins a la seua mort accidental l’any 1396. Aquesta va sorprendre el seu germà Martí a l’illa de Sicília regent el regne del seu fill Martí el Jove i la seua nora Maria de Sicília. La seua esposa, Maria de Luna, havia romàs com a lloctinent general del seus béns, propietats i territoris a Barcelona, i va treballar per la successió en favor del seu marit, el ja rei Martí I, fins que aquest tornés de l’illa cap a la Cort en Barcelona, l’any 1397. Ha finalitzat la lloctinència, a les darreries de l’any 1396, moment de concloure aquesta col·lecció documental, comença el regnat de Martí l’Humà, darrer rei de la dinastia del Casal de Barcelona.

3

L’objectiu d’un diplomatari és proporcionar materials desconeguts que permeten tractar amb minuciositat i detall el passat, tot refent algun camí traçat i superant les generalitzacions transmeses per una historiografia poc avesada a creuar les portes d’un arxiu. Un d’aquests llocs comuns ha estat la identificació dels senyors d’Uixó. La lectura dels documents transcrits en el diplomatari il·lustra que la senyorialització d’un territori pertanyent al patrimoni reial té molts vessants, incidències, derivacions jurídiques i contratemps que compliquen la percepció d’una seqüència lineal de senyors que han posseït successivament els poblats d’Uixó. La bibliografia publicada en poques ocasions ha seguit la font arxivística que millor estructurà la nòmina de tenidors d’Uixó: el Liber Patrimonii Regii Valentiae. Aquest inventari de la segona meitat del segle XVI és el resultat del treball d’uns arxivers reials empesos per una monarquia en greu crisi financera, raó per la qual necessitava rescatar del seu patrimoni fins al darrer dobló.³⁷ La recerca va ser, per tant, exhaustiva, i va tenir present documentació desapareguda posteriorment.

Part de la documentació transcrita en el present diplomatari fa referència al procés de senyorialització del poble de la Vall, per tant, s’ha de contextualitzar la seqüència completa de donacions, cessions temporals, vendes i empenyoraments que van afectar la Vall d’Uixó, i que ací s’exposa a través del «Llibre del patrimoni reial» intentant resumir la seqüència d’aquells moments d’alienació i de recuperació del territori valler per part de la Corona a través dels anys.

El dret de conquesta oferia al rei el domini jurisdiccional sobre terres i gents (dominus rerum segons el dret comú romà). Podia disposar-ne patrimonialment o donar-los als súbdits lleials com a recompensa dels serveis prestats. En aquest darrer cas, el rei, en l’exercici de la seua potestat, sempre podia retornar-los a la Corona a canvi d’una compensació apropiada. Per tant, és molt rellevant atendre a la subrogació de la jurisdicció reial mitjançant les senyories, perquè condicionaven la realitat legal, social i econòmica de les poblacions valencianes en mans cristianes.³⁸ Amb aquesta capacitat de la Corona per a regir les poblacions sarraïnes conquerides feia temps, configurà el rei Pere els dominis necessaris per dotar patrimonialment el seu secundogènit, Martí. El rei Pere el Cerimoniós comprà l’any 1337, al seu oncle l’infant Pere d’Aragó, comte d’Empúries, la Vall d’Uixó per 40.000 sous moneda jaquesa.³⁹ El 10 de febrer de 1345, es registrà la venda de la Vall d’Uixó feta per Ramon de Boïl a la reina Elionor per 368.000 sous.⁴⁰ El rei establí el 24 de març de 1354 que la possessió de Vila-real i Uixó, concedida a les seues filles Constança i Joana, retornaria al patrimoni de la Corona, una vegada haguessen contret matrimoni.⁴¹ Pocs dies després, el 28 de març de 1354, el rei venia Alfondeguilla a Blas Fernández de Heredia, per un preu de 36.000 sous. El rei l’havia confiscat abans a Ponç de Soler, i pretenia entregar-la a les seues filles Constança i Joana. Les càrregues importants d’un gran nombre de creditors que la gravaven, va fer, però, que el rei es decidís a vendre-la per a satisfer aquells deutes.⁴² Per això, el 31 d’agost de 1360, Gilabert de Centelles encara reconeixia deure al rei Pere 8.500 lliures de les 22.500 en què el rei li ha venut el castell i la vall d’Uixó i l’alqueria d’Alfondeguilla, la qual havia estat prèviament redimida per la família dels Cruïlles, que havia sabut aprofitar l’empenyorament que n’havia fet Blas Fernández de Heredia.⁴³

El rei Pere, per un document datat el 22 de gener de 1386 (doc. 100) ratificà les donacions vitalícies fetes a favor del seu fill l’infant Martí: Camarasa i altres llocs erigits en marquesat a Catalunya (Barcelona, el 22 de gener de 1358); Elx, amb el seu port, i Crevillent (Girona, 8 d’agost de 1358); i la baronia de Xèrica, junt a Uixó i Alfondeguilla (Barcelona, 6 de juliol de 1372). A la mort de l’infant, totes haurien de retornar al patrimoni reial (doc. 1).⁴⁴

Poc va durar, però, l’alegria de l’infant Martí. El 12 d’octubre d’aquell mateix any de 1386, el rei Pere va ordenar al portantveus del governador de València que segrestés les possessions de l’infant Martí. El 17 d’octubre de 1390 el seu germà, Joan I, reiterava l’ordre de segrest sobre les propietats de Vall d’Uixó, Serra d’Eslida, Fanzara, Suera, Caudiel, el Toro i Novalitxes. Totes elles havien estat empenyorades com a garantia dels préstecs fets a la Corona als banquers catalans Pasqual i Esquerit, i en no poder retornar els diners calia cedir les penyores als creditors.⁴⁵ Dos anys més tard, el 15 de gener de 1392, aprovava les vendes fetes pel seu germà Martí dels drets sobre el marquesat de Camarasa, Llíria, Uixó, Eslida, vall de Seta i Penàguila o del dret de lluïció o lluïsme d’aquells llocs. Recuperada part del seu patrimoni, l’infant Martí, al seu torn, transmeté la possessió a la seua esposa, Maria de Luna, del marquesat de Camarasa, Llíria, serra d’Eslida, Vall d’Uixó, Vall de Seta i la vila de Penàguila en el Regne de València, el 30 de gener de 1392 (doc. 260).⁴⁶ Posteriorment, els ja reis de la Corona d’Aragó, Martí I i Maria, van expedir nombrosos documents que recollien els capítols i sindicats acordats amb l’aljama d’Uixó (conjuntament amb d’altres viles i ciutats) per a la redempció dels censos.⁴⁷ Finalment, el 16 de juny de 1417, el rei Alfons el Magnànim va incorporar a la Corona el castell i vall d’Uixó, amb el seus termes i alqueries (citant l’Alcúdia, Benigafull, Zeneta, Benissahat, Benigasló, Alfondeguilla i les Alquerioles) amb tota la seva jurisdicció, i en va prohibir la infeudació.⁴⁸

En definitiva, el que ens permet constatar el Liber Patrimonii Regii Valentiae és que van ser els familiars directes del rei els titulars de la senyoria d’Uixó. Només excepcionalment va passar als nobles i ciutadans posicionats al voltant del servei reial, ja fos per deutes o compensació a treballs prestats.⁴⁹

4

El 9 de gener de 1382, l’infant Martí estigué a la Vall d’Uixó.⁵⁰ Havia estat tot el desembre a Saragossa i anava de camí a València via Sogorb. Almenys un dia restà a la Vall d’Uixó. El periple de l’infant pels seus dominis, junt als oficials de la seua cort i els domèstics corresponents, degué representar el contacte i comunicació personal de les autoritats de l’aljama d’Uixó amb el seu senyor natural. El document datat a Uixó no es refereix, en tot cas, a cap assumpte local. No podem saber, doncs, en quins termes es dirigí la comunitat mudèjar local a l’infant. Nogensmenys, de la lectura dels documents del diplomatari s’extreu que l’acció de govern que exercí en el domini d’Uixó tractava de protegir els seus habitants sarraïns.⁵¹ Les aljames eren un punt d’atenció especial de la Casa reial. La defensa de les seues immunitats i dels privilegis concedits, i la intercessió generalment favorable en els conflictes que els poguessen afectar, venia directament determinada per les rendes ordinàries i extraordinàries que en recollia la Corona.

Conseqüentment, els documents conservats en els registres reials sobre Uixó, es refereixen majoritàriament a l’ordre fiscal, pecuniari i jurisdiccional. Però se’n poden extraure dades sobre els càrrecs de l’aljama, els oficials cristians, agricultura, urbanisme, població, religió, gravàmens, criminalitat, aldarulls i repressió, entre d’altres informacions de la vida mudèjar vallera. Ofereixen una visió sobre la vida dels sarraïns més multiforme i complexa, doncs, del que es podria esperar per a una comunitat agrària, aïllada i discriminada a la baixa edat mitjana.

Els documents, en descriure la recol·lecta de taxes, citen cultius conreats a Uixó i gravats amb algun impost. S’hi esmenta el lli, l’ordi i el gra (doc. 16). S’especifica el cultiu de cereals i el regadiu, «terres de pa e aygua acostumada per regar aquelles dites terres» (doc. 22). Igualment, hi ha testimonis del cultiu de la vinya (doc. 37), garroferes (doc. 147) i regadius d’alfals o alfalsars (doc. 211). Per un litigi antic pendent entre les aljames de Castro i Alfondeguilla (alqueria situada administrativament dins la Vall d’Uixó) relatiu a la querella per la tala de carrasques i la provisió d’aigua, reconeixem aquestes activitats agràries (doc. 30). La ramaderia devia ser considerable, perquè el conflicte pel pasturatge entre els sarraïns de Castro i els d’Uixó posa de relleu no només la disputa pel terreny de pastura, sinó també per un nombre considerable de corrals i caps de bestiar, 73 en total, que s’havien furtat mútuament (doc. 138). No s’especifica gaire el tipus d’animals que criaven ja que els documents només descriuen l’ús de mules, atzembles o bèsties de càrrega, res singular en una societat agrària (docs. 177 i 292). Tampoc ho és la cria de coloms, que descobrim per la llicència a Mahome Dordach per a construir un colomer a sa casa (doc. 199). Hi ha notícia de l’existència de molins per un plet pel repartiment de les despeses comunes existent entre l’aljama d’Uixó i els sarraïns de Benigafull. Protegits pel seu senyor, Jaume Pertusa, aquest arguïa que se’ls havia de dispensar de pagar la cisa d’un diner per barcella de blat (doc. 207). Del comerç dels productes cultivats a l’hort i manufacturats a les cases, en dona prova la súplica d’un botiguer sarraí de l’alqueria de Benigafull. Demanava poder tenir parada tant en el mercat setmanal com en la festa sarraïna de la Font, que tenia lloc una vegada a l’any (doc. 21).

L’aljama apareix a la documentació quan és requerida a jurar homenatge a un oficial o al senyor, quan és obligada a vendre un censal o quan jurídicament i administrativament ha d’actuar conjuntament en la defensa dels seus drets. L’aljama dels sarraïns d’Uixó és citada de manera genèrica en els documents, que també esmenten l’alamí (o alamins) i els vells. Com a representants, síndics i procuradors de l’aljama, apareixen: Mafomet Abulpanig i Abdulaziz Muça (doc. 23) Abdolaziz Aldall i Abdolaziz Atacef (docs. 32 i 33). Com a alamins se cita a Jucef a Alii o Alí (és citat dos cops l’any 1377 i el 1396, cfr. docs. 14 i 296), Sot Hizmel (doc. 179) i Mahomet Dordach (doc. 182). Altres càrrecs individualment citats són el del cadi de la vall d’Uixó per a Feraix o Faraig de Bellvís, sarraí menescal de la casa reial (docs. 15 i 39), Jucef Alorquí, jueu de Sogorb, col·lector de les rendes pertanyents a l’alqueria d’Alfondeguilla (doc. 95). Afegint Jucef Abenax o Abenap, cadi de la serra d’Eslida i receptor de les rendes de la dita Serra (doc. 2).

Els sarraïns d’Uixó argüeixen que per acord a la carta pobla cap cristià hi pot residir. Però oficials reials, junt al rector i un taverner hi son esmentats. De fet, Pere Arnau d’Esparça està documentat, per un plet llarg amb l’aljama, com a propietari de béns immobles urbans i rústics a la Vall.⁵² És el protagonista del primer nomenament cristià en aquests anys, ja que li fou concedida l’alcaidia del castell d’Uixó en 1375 (doc. 3). En uns mesos l’infant Martí atorga la batllia d’Uixó a favor de Guillem Martorell (doc. 4) per a nomenar un any després a Jaume Castelló procurador seu especial d’Uixó i Alfondeguilla (doc. 7), substituït poc després per un altre procurador especial, Bernat d’Alpicat, jurista valencià (doc. 10). Moltes vegades els nomenaments d’oficials cristians foren breus, com el de Joan Sanxis del Càrcel, de la cúria de l’arquebisbe de Tarragona i habitant de Nules, com a batlle de la Vall d’Uixó, del 28 d’abril de 1388 fins al 4 de juny d’aquell any (docs. 144 al 146). L’infant acabà confirmant el càrrec de batlle i procurador d’Uixó al ja mencionat Pere Arnau d’Esparça, malgrat els litigis entre aquest i els síndics i aljama d’Uixó (doc. 150). Plets on també es citen els seus germans Llop i Rotlà de Esparça descrivint-los com a antics oficials en la dita Vall d’Uixó (doc. 178). Finalment, l’infant atorga a Gisbert de Talamanca l’alcaidia i procuració o batllia de la Vall d’Uixó i les seues alqueries (doc. 193). L’any 1390 se cita un sotsalcaid, Antoni de Càrcel (doc. 223) i el 1394 atorgà a Ramon de Capdebou, veí de Nules, la lloctinència de la batllia d’Uixó (doc. 289). Altres càrrecs nomenats són el d’algutzir, a favor de Andreu Martí de Vallterra (doc. 48); i el d’escrivà en els afers de la Vall d’Uixó, Joan Assín (doc. 158). Els col·lectors de les rendes d’Uixó i Eslida foren Llop de Rada i Martí Pérez Terol, ciutadà de Sogorb (doc. 134). Per administrar el segrest d’Eslida i Uixó van ser designats els oficials Aznar Pardo de la Casta, portantveus de governador de l’infant en el regne de València, Martí de Roda, notari, i Berenguer Martí, ciutadà de Sogorb (docs. 192 i 232).

El que assenyala la documentació és un clar exemple de poblament dispers en alqueries petites, unides al voltant d’una única aljama, la de la vall d’Uixó; i un castell d’Uixó senyorial, en mans cristianes. Poca és la informació aportada en els presents documents respecte al nombre d’unitats o alqueries que componien la vall. De les alqueries situades dins els límits de la vall d’Uixó només es menciona diverses vegades a Benigafull i Benissahat, i una vegada Beniabdumel (doc. 49). Consta, compresa entre les alqueries pertanyents a Uixó, la població d’Alfondeguilla.⁵³ La nota més constant és una certa independència de l’alqueria de Benigafull, en aquests anys sota domini i jurisdicció de la família Pertusa. L’autonomia, reivindicada en multitud de documents des de 1388 fins a 1396, s’evidencia al negar-se els sarraïns d’aquella alqueria a pagar una quinta part de les despeses de l’aljama d’Uixó, en concepte de taxes, messions, reparacions de ponts i camins i totes les causes i litigis d’utilitat comuna. L’aljama de la Vall replicava davant la cort de l’infant que l’alqueria de Benigafull no tenia termes propis on poder pasturar el seu bestiar, ni aigües per al regadiu, ni horta pròpia. Atès que tota aquella activitat l’havia d’efectuar dins a dels límits de la Vall, havien de contribuir a les despeses comunes (docs. 149, 196 i 295).

La dispersió de la població en una orografia complexa i la senyorialització parcial d’algunes alqueries, expliquen la manca de concreció dels documents en expressar la manera en què s’organitzava el poblament de l’aljama d’Uixó i el nombre del seus habitants. Els documents indiquen que la població resident era quasi totalment sarraïna;⁵⁴ i afegeixen algunes dades singulars que, si bé no permeten una quantificació, sí que aporten dades demogràfiques. En la carta de l’infant que, en un to dur, recriminava al notari de Sogorb, Pere Martí de Palomar, per la seua negligència en la redacció d’un sindicat signat pels d’Uixó i Eslida, s’especifica que els signants de l’acord per part de cada comunitat no arriben al quòrum, perquè sabia bé l’infant que en la Vall «habiten més de .CCCC. casats de moros e en la serra d’Eslida, més de .D.» (doc. 78). De 150 a 200 homes d’Uixó se citen en un altre document que furtaren caps de bestiar als sarraïns de Castro. La cort de l’infant temia que l’atac provocara el despoblament del terme del castell de Castro (doc. 139). De fet, s’ensuma també en altres documents la preocupació de la Corona perquè l’abandonament total o parcial del territori per part d’aquestes comunitats sarraïnes tan aïllades i disperses arreu de la Serra d’Espadà reduís els beneficis extrets dels seus impostos. La por al despoblament torna a aparèixer arran del litigi entre l’aljama d’Uixó i l’alcaid i batlle, en Pere Arnau d’Esparça; i en relació a la vexació a què la comunitat mudèjar d’Uixó fou sotmesa a causa de les protestes per l’augment d’impostos en l’any 1390 (docs. 183 i 229). Un altra dada eloqüent que revela la distribució poblacional es posa de relleu a l’hora de repartir equitativament la contribució dels 4.000 florins assignats a la Serra d’Eslida i la Vall d’Uixó per a sufragar el viatge de l’infant a Sicília, l’any 1391. Hi havia divergències de criteri entre els d’Uixó i els d’Eslida. Els primers volien en repartir-los segons el nombre de «fochs»; els segons reconeixien que les cases habitades eren més nombroses en la Serra que en la Vall d’Uixó, però protestaven que la Vall era prou més rica. Malauradament, en els documents no s’indica el nombre de focs o casals (docs. 254 i 286).

Poques mencions, i casuals i minses en detalls, es troben sobre l’urbanisme d’Uixó en aquell temps.⁵⁵ Els elements arquitectònics que es reconeixen a través de la documentació són: un bany establert a l’alqueria de Benissahat i regentat per Ferran Munyós, habitant de Morvedre (doc. 45); una rectoria esmentada en el conflicte entre els sarraïns i el rector de l’església parroquial de la vall d’Uixó (doc. 47),⁵⁶ però no s’especifica la ubicació exacta; diverses mesquites, també sense localitzar, són citades als documents quan Andreu Martí de Vallterra, algutzir cristià, va intentar gravar-les amb tributs, que no s’ajustaven a la legalitat (doc. 48); igualment es mencionen en un contenciós per la titularitat dels drets sobre les aigües que l’infant ordenava retornar al seu procurador, Pere Arnau d’Esparça (doc. 49); i, finalment, una taverna, la que Çot Hizmel, alamí d’Uixó, arrendà a Bernat Eimeric per 1.400 sous reials (doc. 179).

Una certa descripció del terme d’Uixó i les seues comunicacions es troba al document del 19 de juny de 1380. En la donació d’una vinya feta per l’infant a l’alcaid d’Uixó, n’Esparça, s’especifica que afrontava d’una part amb el camí que portava a València, i per una altra part amb la senda del camí que anava vers el llac de Xilxes (l’estany d’Almenara), tot limitant, per altra banda amb la sèquia palafanga (doc. 37). Més freqüents són els conflictes per límits de termes. Hi ha un nombre important de documents on es veu la necessària intercessió de la Corona per tal de determinar aquells límits de les respectives aljames, particularment amb els veïns de la vila de Morvedre (Sagunt), entre 1384 i 1391 (docs. 70, 235 a 237 i 240), però també amb Almenara (doc. 108). No obstant això, el conflicte pels límits del termenat era quasi crònic entre el llocs de Castro i l’aljama de sarraïns d’Uixó (inclosa l’alqueria d’Alfondeguilla), en relació als llocs de pastura (sent recurrent els documents que el citen del 16 de gener de 1388 fins al 7 de juliol de 1391, docs. 140 a 142 i 244).

De l’estat social i polític dels sarraïns d’Uixó, s’endevina que cent cinquanta anys després de la conquesta cristiana, els mudèjars reconeixen la sobirania reial i senyorial i l’obligació de pagar els tributs, amb l’esperança de veure garantides la religió, la llengua i els costums propis. Cristians i musulmans eren dos pobles separats, el primer el dominador, el segon el dominat. Ho proclama la mateixa fórmula cancelleresca de direcció que usava la Corona per adreçar-se als sarraïns o a l’aljama: a diferència del que ocorria amb els càrrecs oficials o súbdits cristians, se’ls tracta de tu i no de vos. N’és significatiu l’exemple del nomenament de Jucef Alí com alamí de la Vall d’Uixó: «Nos infans Martinus etc., confidentes ad plenum de legalitate tui Iuceff Aalii (?), sarraceni valliis nostre de Uxone, comittimus sive comendamus tibi officium alaminatus dicte vallis» (doc. 14). De fet, quan l’infant Martí es dirigeix als alamins, vells i aljames d’Eslida, Uixó, Alfondeguilla i Vall d’Almonessir, per ordenant-los que protegissen els béns i família del cadi o jutge d’Eslida, Juceff Abenap, l’escrivà va cancel·lar del tractament amb una ratlla la paraula habitual de cortesia, que se li havia «escapat»: «Infant en Martí etc., als [ratllat: amats] alamins...» (doc. 26).

El domini senyorial dels infants es veu particularment en l’administració de justícia. La situació jurídica dels mudèjars havia restat fixada en les cartes de poblament, però al llarg del segle XIV es va veure paulatinament retallada.⁵⁷ Els documents de venda i empenyorament del territori valler acostumen a estar postil·lats amb la clàusula per la qual la Corona ordena als detentors respectar els privilegis, franqueses, bons usos i immunitats de les aljames (per exemple, doc. 7), que eren confirmades reiteradament, segons havien estat concedides pels seus predecessors a tots els habitants, homes i dones, presents i futurs de l’aljama en qüestió (doc. 25). La Sunna i la Xara era invocada i teòricament respectada. Tanmateix, en la pràctica, els procediments jurídics, les imposicions legals i les ordinacions específiques que emmarcaven la convivència entre cristians i musulmans responien a un mecanisme cada vegada més coercitiu envers la minvant majoria poblacional sarraïna d’aquell territori. La divergència en religió i costums d’aquesta comunitat musulmana fou el pretext per a la seua discriminació i constrenyiment econòmic. Era tolerada en la mesura que aportava rendes, i fins i tot les penes imposades per les sentències judicials solien ser convertides en recursos pecuniaris per a la fiscalitat reial. L’absolució es pagava.

En efecte, el diplomatari documenta nombroses mitjanceries de la Casa Reial amb els mudèjars d’Uixó per evitar les condemnes. Per a la hisenda reial els rèdits derivats de la permuta de penes personals per penes econòmiques eren molt notables. Se’ls imputen delictes com no mantenir la correcció corresponent davant d’un oficial reial (doc. 167), la prostitució (docs. 170, 184 i 245) o l’heretgia (doc. 287). Les condemnes més habituals eren els que castigaven el musulmà que «immiscuistis carnaliter» amb una cristiana. Alguns en foren condemnats a mort i d’altres desterrats, però la majoria del contrafactors obtingueren un perdó degut a la magnanimitat i misericòrdia de l’infant, sempre després de pagar la pena imposada: de 70 florins fins a 2.500 florins d’or (docs. 161, 166, 173, 179 i 206). El procés que millor demostra la tutela i protecció que l’infant va exercir en la defensa de l’aljama fou el plet per l’assassinat d’un sarraí, Hamet Abutaçí, mentre aquest treballava al camp i sense disputa prèvia. L’havia perpetrat Sancho d’Esparça, nebot de l’alcaid de la Vall d’Uixó, que fou empresonat per oficials reials per evitar que poguera defugir el procés judicial al·legant que era tonsurat (docs. 211 a 216 i 218 al 220). El plet es va allargar entre març i agost de l’any 1390.

La majoria dels documents del diplomatari versen, no obstant això, sobre la rutina de l’administració senyorial. I aquesta gestió de la vall d’Uixó feta per l’infant, no sempre fou reeixida. Ja he comentat que els estats dels infants Martí i Maria dispersos arreu d’Aragó, Catalunya i València tenien una funció primordial en l’engranatge familiar i de la Corona, com a font bàsica de recursos financers,⁵⁸ que s’obtenien per tres vies principals.

La primera font d’ingressos provenia del cobrament de les rendes ordinàries i extraordinàries que havia de pagar cada vassall o cada aljama. Quan es parla en la documentació dels rèdits extrets d’Uixó, moltes vegades són poc específics i se citen genèricament. En el nomenament del nou alamí d’Uixó, Jucef Alí, l’infant Martí li encomanava especialment que procurés particularment la bona recaptació en nom seu de totes les rendes i taxes d’eixida i entrada i els altres beneficis que a l’infant i a la cúria pertanyessen. Igualment, li ordenava que tota la recaptació fos tramesa completa i íntegrament a Jordi Joan, conseller i dispenser de l’infant, i no a cap altra persona (doc. 14). Els sarraïns d’Uixó semblen pagar, ordinàriament, la primícia i delme a l’ardiaca de Tortosa i al rector de l’església d’Uixó (docs. 2 i 18). La documentació també esmenta algun altre impost peculiar, com el que sembla que només afectava els sarraïns de Benigafull, als quals l’alcaid del castell d’Uixó, Pere Arnau d’Esparça, obligava a entregar unes certes sàrries de palla, una mena de ius palearum anual (doc. 20). Dels gravàmens extraordinaris o esdeveniments destacaria la disposició del 4 de desembre de 1388, en què l’infant Martí establia que l’aljama Uixó havia de pagar anualment la desena part dels 2.500 florins d’or que corresponen als rèdits que percebia la cúria de l’infant a l’obra de construcció del monestir de Vall de Crist (doc. 164). De vegades es motivava la demanda d’un tribut especial, com en el cas de les despeses que havia d’afrontar l’infant pel casament del seu germà el duc de Girona, futur Joan I, l’any 1380 (doc. 35). Però, si hi ha un causa recurrent, aquesta és el finançament de l’expedició a Sicília. L’infant feia a l’aljama d’Uixó —com a tots els seus dominis cristians, sarraïns i jueus— persistents demandes de diners per sufragar el passatge de Sicília. L’expedició a l’illa representava una gran despesa, i els infants van haver d’empenyorar el seu patrimoni familiar per afrontar-la. De fet, el 8 de setembre de 1389 l’infant certificava que a l’aljama d’Uixó se li havia concedit llicència per imposar taxes o cises a la carn, el pa i les mercaderies, i contribuir així, segons devia, al sosteniment del viatge o campanya de l’infant a Sicília (doc. 198). Com a conseqüència, hi va haver moviments de protesta durant el mes d’agost de l’any 1390. S’hi produïren aldarulls per la negativa d’alguns sarraïns d’Uixó a contribuir en la nova talla o tribut pactat amb l’infant. La revolta fou replicada pel batlle amb l’empresonament i vexació dels sarraïns instigadors de la revolta (docs. 222, 223, 226, 227, 229). El resultat final, com en d’altres casos, fou l’indult dels inculpats de fer conxorxa o escamot després del pagament d’una multa, 110 florins d’or d’Aragó, segons disposà l’infant el 20 d’octubre de 1390 (doc. 231).

La segona font d’ingressos, fou l’emissió de censals carregats sobre la renda feudal. La garantia del pagament eren els béns dels mateixos vassalls. La penúria extrema descrita per Maria Teresa Ferrer, o la ruïna absoluta en paraules d’Enric Guinot, expliquen la necessitat dels darrers reis del Casal de Barcelona d’evitar la desfeta reintegrant totes les jurisdiccions reials alienades i redimint les viles empenyorades. El retorn al domini de la Corona era pagat pels mateixos habitants dels llocs, mitjançant el sistema censal.⁵⁹ La pràctica censalista, que tant condicionà l’economia d’aquell segle, fou definida per Arcadi Garcia com a la compra d’un dret a un crèdit, és a dir, un dret amb el qual es pot percebre una pensió o remuneració anual, garantit per una hipoteca i amb un acord de retroactivitat.⁶⁰ Els creditors que assetjaren la Vall d’Uixó (docs. 51, 104 o 119, entre d’altres), eren de tots els territoris de la Corona, i es movien entre el terreny del guany lícit i la pràctica de la usura. De les pensions dels 7.000 sous censals venuts l’any 1386 per les aljames de sarraïns d’Uixó i Eslida (doc. 108), passem en 1387 a la venda de 16.000 sous censals (7.000, d’Uixó i 9.000 d’Eslida; docs. 121 i 125). Dos anys després, el 1389, l’infant necessitava millorar els rèdits de la venda de censals i violaris de la Serra d’Eslida i d’Uixó, per aconseguir d’aquells llocs 30.000 sous per miler anuals de pensió o un preu major (a raó de 8.000 sous de Barcelona sobre els rèdits de la Serra d’Eslida, i 4.000 sobre els rèdits de la Vall d’Uixó). La pressió sobre les aljames per a fer front a les obligacions anuals era constant. Fins i tot eren forçades a la revenda de més censals morts per evitar l’increment dels interessos; un procediment autoritzat per la Corona i usat per aquelles comunitats, tot i el perill de caure en usura magna. Així pagaven el preu de la seua redempció o lluïció, que els permetia passar de mans dels senyors (els creditors dels canvistes Pasqual i Esquerit) a mans novament del patrimoni reial (docs. 192, 200, 208, 266, 276 i 279).

Finalment, la tercera font d’ingressos era la cessió de la senyoria pròpiament dita, per execució de la penyora d’un crèdit. Aquesta és la fórmula usada en préstecs grans, com el subscrit amb els banquers Pere Pasqual i Arnau Esquerit. El primer testimoni del deute de l’infant amb aquells canvistes de Barcelona el trobem el 19 de juny de 1380. El rei Pere hi reconeix que, amb l’objectiu d’armar i preparar tres galeres que el rei vol enviar als regnes de Sardenya i Sicília per a fer «ardiis negocis» essencials per a la Corona, l’infant Martí s’endeutava en 34.500 florins d’or d’Aragó amb aquells banquers. La liquidació del deute s’establí en un termini màxim de 6 mesos, i es posava com a garantia del crèdit la Vall d’Uixó i la Serra d’Eslida, i encara d’alguns llocs de la tinència de Xèrica. S’acordava així que, si els terminis del retorn del préstec s’esgotaven sense que l’infant hagués pogut liquidar-lo, s’hauria de lliurar als dits canviadors, de manera total i íntegra, és a dir, amb tots els seus termes, drets, jurisdiccions i gravàmens, la possessió de la Serra d’Eslida i de la vall d’Uixó (doc. 38).

Malauradament Martí no va aconseguir tornar el crèdit abans de la fallida de la banca Pasqual i Esquerit, amb el consegüent pas de la Vall d’Uixó i de la Serra d’Eslida als creditors.⁶¹ La liquidació d’aquell deute va significar un malson per a l’infant, que va tractar de trobar nous creditors (ho intentà, infructuosament, a València, amb la família Centelles, docs. 43 i 53); va sol·licitar al rei que li lliurés la possessió de Vila-real i alguns castells, a fi que els seus rèdits l’ajudassen a pagar el deute (doc. 43); i va suplicar insistentment al seu pare (des del 5 de març de 1381 fins a l’octubre de 1386) que pagara el deute, en un intent d’evitar el «mogobell», és a dir, un increment dels interessos. Les gestions dutes a terme en el desempenyorament d’Uixó es perllongaren anys i, com hem vist, evolucionaren des de la fórmula de remissió d’aquells llocs mitjançant la venda de censals morts i violaris (docs. 56, 58 i 59) a la fórmula del segrest, solució escollida en 1387 per liquidar el deute i redimir els drets i la jurisdicció senyorials sobre Uixó i Eslida (doc. 127). El procés estigué farcit d’entrebancs importants. Alguns foren jurídics, perquè els creditors no volien fermar els sindicats acordats i signats ja per l’infant al·legant que Uixó i Eslida eren comunitats musulmanes i no es poden sotmetre a sentència de vet, de manera que es podia restringir la possibilitat del recurs al rei (doc. 62). Altres dificultats eren personals, perquè la infanta Maria vindicà davant de la cort del governador de València que considerava Uixó i Eslida propietat seua, atès que l’any 1372 li havien estat assignats pels reis, Pere i Elionor, com a dot, amb tinença d’ús i costum d’Aragó. L’infant els havia empenyorat sense el seu consentiment i acord a Pere Pasqual i Arnau Esquerit, raó per la qual el seu patrimoni havia sofert, al seu parer, gran dany (docs. 96 i 101). En conseqüència, es mostrava reticent a fermar la venda dels censals morts de la Vall d’Uixó i la Serra d’Eslida (doc. 113). Calgué així aconseguir la seguretat de la ferma del duc de Girona, germà seu, hereu de la Corona, per a garantir la venda d’aquells censals (doc. 119). Finalment la restitució a la Corona d’aquells territoris empenyorats mitjançat la fórmula del segrest els alliberà dels canvistes i, de retruc, dels creixents interessos o «mogobells» que els creditors exigien.

Hi ha un paràgraf que ens dona la clau definitiva de la crispació personal i de la greu situació financera de l’infant Martí arran de tota aquella situació, més si es considera que pel seu patrimoni personal, hauria d’haver estat un dels homes més benestants de la monarquia. El 26 de gener de 1385, l’infant va retraure a Berenguer de Relat, mestre racional de la cort, i al tresorer reial, que no el recolzassen en els seus intents de desobligar el seu pare del deute amb els canviadors. Els recriminava els greuges que li imputaven en l’empenyorament d’or, argent, perles i pedres precioses, així com també de la Serra d’Eslida i de la Vall d’Uixó i altres llocs de València, que sumaven en total uns 60.000 sous de rendes anuals. En un to dur deixà escrit (doc. 85):

E tot açò s’és fet e·s fa per gran e desordenada favor que vós e lo dit tresorer los havets dada e dats contra Déu e justícia, e vageus lo cor que nós no som de fust que d’açò e d’àls no hajem sentiment e que per colpa vostra e del dit tresorer romanim desheretats de les millors rendes que havem, e injuriats e agreujats, e no sens causa, car no ha juheu en la senyoria del senyor rey qui u hagués sofert.

La conjuntura de la desfeta dels ingressos de l’infant i de la Corona mostra una monarquia d’ingressos esquifits. A les darreries del segle XIV els rèdits dels abundants recursos de la Corona eren insuficients: el model financer tradicional d’arrel feudal estava estructuralment esgotat, com apunta Enric Guinot.⁶² Tot per armar i sufragar l’expedició a Sicília (doc. 259). Els documents d’Uixó ens situen concretament en aquesta tessitura: finançar, amb el recolzament de les vil·les sarraïnes valencianes, les operacions bèl·liques promogudes per l’infant Martí en defensa de la regència del seu fill, Martí, en aquella illa. Una conjuntura preeminent per a la Casa reial que feu trontollar tots els fonaments del seu patrimoni.

5

El corpus documental que ací presentem, ens permetrà conèixer millor la història política de l’aljama dels sarraïns d’Uixó, emmarcada en el regim senyorial posterior a la conquesta. També precisar el nostre coneixement d’aspectes de la vida econòmica i social de les comunitats musulmanes residents al Regne de València. Igualment, pot ser útil per a investigadors especialitzats en el règim senyorial tardomedieval valencià i per als que s’endinsen en les histories locals que ací s’esmenten (la Vall, Alfondeguilla, Castro, Serra d’Eslida, i algunes de les tinències de Xèrica).

Aquest és un llibre que representa un pas en la direcció de la recuperació documental exhaustiva de la història de la Vall d’Uixó. Dic un pas, un sol pas. Des del punt de vista de les col·leccions documentals o diplomataris, la història de la Vall no té una llarga tradició, tot i haver estat objecte d’estudis monogràfics anteriorment. La recerca arxivística no pot ser el parent pobre de la història. Una vindicació de l’arxiu com a laboratori de la història ja fou feta per l’historiador francès malaguanyat en la Segona Guerra Mundial, Marc Bloch, que encara hui té vigència en col·leccions com la de les Fonts Històriques Valencianes. Aquest llibre ha ficat fil a l’agulla, ara cal continuar cosint.

CRITERIS DE TRANSCRIPCIÓ I EDICIÓ

1. Es conserven les grafies tradicionals.

2. Es puntuen i separen les paraules segons les convencions de la llengua moderna.

3. S’accentua el text d’acord amb les regles ortogràfiques vigents.

4. Es respecten les grafies originals, però regularitzem i/j, f/s, u/v i c/ç, d’acord amb els usos actuals. Per a les parts en llatí, igualment es procedirà amb la c/t davant d’i seguida de vocal, que es redueix a la forma c: Valencia, Valencie...

5. Simplificació de les consonants dobles a inici de paraula només.

6. Se substitueix ll per l·l, quan aquestes grafies tenen valor geminat.

7. S’aplica el criteri normatiu de l’ús de majúscules i minúscules.

8. S’usa la dièresi i el guionet d’acord amb la normativa actual.

9. Es despleguen les sigles i les abreviatures. En el cas de noms propis representats per una inicial, es desenvolupa el nom complet entre parèntesi: R(amon).

10. S’empra l’apòstrof d’acord amb la normativa actual.

11. Les formes verbals del verb ‘haver’: ‘ha’ ‘he’, quan no duen la ‘h’, van accentuades de la següent manera: ‘à’ i ‘é’.

12. S’empra el punt volat per a indicar l’elisió de vocals en aquelles reduccions que no tenen representació gràfica en la normativa actual.

13. Les xifres romanes van en versaleta i entre dos punts: .III., .IIIIº., .Vª., .IIM.

14. Les paraules, frases o paràgrafs escrits en llengua diferent a la principal del document van en cursiva.

15. Les lletres o mots omesos per l’escrivà i indispensables per al sentit, els quals són restituïts per l’editor, van entre parèntesis angulars < >.

16. Les lletres o mots que falten per deteriorament del document o forats van entre claudàtors [abc].

17. La indicació d’un blanc s’indica: (en blanc). Si és un manuscrit i hi ha un full en blanc, s’indica: ||5r (en blanc).

18. Les indicacions com (sic) van entre paréntesis redons.

19. Les lectures dificultoses o no segures que sí poden restituir-se pel significat o per aparèixer en altre apartat del document van entre claudàtors amb tres punts [...]. També pot advertir-se mitjançant un signe d’interrogació.

20. Les notes i mots al marge del document, la indicació d’un símbol o dibuix, així com els ratllats en el text van en nota a peu de pàgina.

21. Els interliniats van al seu lloc natural en la frase indicats amb les dues barres inclinades d’aquesta manera: \abc/.

22. Els casos sovintejats d’abreviatures que sempre s’escriuen en llatí, en els documents no llatins, s’han normalitzat, com ara Barchinona per Barcelona.

23. La t tironiana, amb sentit d’et, es transcriu et o e d’acord amb l’ús de l’escrivà.

FONTS UTILITZADES

Els registres de la Reial Cancelleria de l’Arxiu de la Corona d’Aragó de Barcelona que han estat consultats per a compilar el present diplomatari són un total de 48 volums (els números 2063 a 2110), corresponents a la lloctinència de l’infant Martí i la seu esposa Maria de Luna, que comencen l’any del seu matrimoni 1372 i finalitzen al ser nomenats reis:

Comune et curie de l’infant Martí. 17 volums, datats des de setembre de 1372 a setembre de 1393. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2063 a 2079.

Diversorum Sigilli Secreti de l’infant Martí. 4 volums, datats des de març de 1390 a febrer de 1392. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2091 a 2094.

Gratiarum et peccunie de l’infant Martí. 5 volums, datats des de desembre de 1379 a setembre de 1395. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2085 a 2088 i 2090

Guerre de l’infant Martí. Únic volum, datat des de novembre de 1389 a octubre de 1391. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2103.

Proprium de l’infant Martí.. Únic volum, datat des de gener de 1386 a març de 1390. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2102 (f. 1-48).

Sigilli secreti de l’infant Martí. 4 volums, datats des de març de 1373 a desembre de 1377. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2097 a 2100.

Tractarum regni Sicilie de l’infant Martí. Únic volum, datat des de maig de 1392 a juny de 1402. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2104.

Comune gubernacionis de l’infant Martí. 5 volums, datats des de febrer de 1387 a novembre de 1391. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2080 a 2084.

Curie gubernacionis de l’infant Martí. 2 volums, datats des de març de 1387 a gener de 1392. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2095 a 2096.

Gratiarum gubernacionis de l’infant Martí. Únic volum, datat des de febrer de 1387 a novembre de 1391. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2089.

Peccunie gubernacionis de l’infant Martí. Únic volum, datat des d’abril de 1390 a novembre de 1391. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2102 (ff. 49-56, olim 1-8).

Sententiarum gubernacionis de l’infant Martí. Únic volum, datat des de maig de 1378 a novembre de 1391. ACA, Reial Cancelleria, registres, núm. 2101.

Curie de la infanta Maria. 6 volums, datats des de setembre de 1372 a novembre de 1397. ACA, Reial Cancelleria, registres, núms. 2105 a 2110.

BIBLIOGRAFIA

APARICI MARTÍ, Joaquim, «Artesanos musulmanes de la Vall d’Uixó a fines del siglo XV e inicios del XVI», en Honori Garcia: El personatge, l’època, el centre, Castelló, Diputació de Castelló, 1997, pp. 159-170.

— «Moreries urbanes a Castelló: la integració del treball artesà musulmà durant el segle XV», en XVII Congrés d’Història de la Corona d’Aragó: El món urbà a la Corona d’Aragó. Del 1137 als Decrets de Nova Planta, 2003, vol. 1, pp. 171-183.

ARAGó CABAÑAS, Antonio M.ª, «La escribanía de Juan I», en La Corona de Aragón en el s. XIV. Congreso de Historia de la Corona de Aragón (8. 1967. Valencia), València, [s. n.], 1973, vol. 2, pp. 269-293.

ARGUDO PÉRIZ, José Luis et al., El señorío jurisdiccional de María de Luna. Un «registro de cartes» de 1409, Saragossa, Instituto Fernando el Católico, 1988.

ARROYAS SERRANO, Magín i Juan P. GALIANA CHACÓN, La repoblación del Valle de Uxó en sus documentos, la Vall d’Uixó, CEV, 2014.

BARCELÓ TORRES, Carmen, «L’Alfondeguilla i Castro. La situación de los mudéjares castellonenses en el siglo XIII», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, LVI (1980), pp. 126-139.

— Minorías islámicas en el País Valenciano. Historia y dialecto, València, Universitat de València, 1984.

BAZZANA, A. i P. GUICHARD, «Castell d’Uxó. Vall d’Uxó. La Plana Baixa», Memorias arqueológicas de la Comunidad Valenciana (1984-85), 1988, pp. 128-129.

— «Un Hisn valenciano: Shûn (Uxó) en la Vall d’Uixó (Castellón), II», Quaderns de Prehistòria i Arqueologia de Castelló, 20 (1999), pp. 317-346.

BURNS, Robert Ignatius, Medieval Colonialism: Postcrusade Exploitation of Islamic, Valencia, Princeton, New Jersey, Princeton University Press, 1975.

— L’Islam sota els croats. Supervivència colonial en el segle XIII al regne de València, València, Eliseu Climent, 1990, 2 vols.

BURNS, Robert Ignatius i Paul E. CHEVEDDEN, Negotiating Cultures Bilingual surrender treaties in muslim-crusader Spain under James the Conqueror, Leiden, Brill, 1999.

BUTZER, K. W. et alii., «Medieval Muslim Communities of the Sierra de Espadan, Kingdom of Valencia», Viator, Medieval and Renaissance Studies, vol. 17 (1986), pp. 339-413.

CANELLAS, Beatriz i Alberto TORRA, Los registros de la cancilleria de Alfonso el Magnánimo, Madrid, 2000.

CÁRCEL ORTÍ, M.ª Milagros i Vicent PONS ALÓS, «La Cancillería de Martín el Humano a través de los Registros Notariorum (1396-1410)», SCRIPTA, Revista Internacional de Literatura i Cultura Medieval i Moderna, 6 (2015), pp. 1-23.

CASTÁN ESTEBAN, José Luis, «El derecho de pastos de mudéjares y cristianos en los señoríos valencianos: el Ducado de Segorbe», en De mudéjares a moriscos: una conversión forzada. VIII Simposio Internacional de Mudejarismo, Teruel, Centro de Estudios Mudéjares, 2003, vol. 1, pp. 241-254.

CERVANTES PERIS, Francisco Javier, «La receptoría general del antiguo patrimonio de María de Luna. La gestión de la deuda censal en unos estados feudales del XV valenciano», Pedralbes: Revista d’Història Moderna, 13 (1993), pp. 249-254.

— «El Valle de Almonacid, la Serra d’Eslida y la Vall d’Uixó. Problemas de toponimia y organización del territorio (ss. XIII-XVI)», IV Col·loqui d’Onomàstica Valenciana, Ontinyent, 1997, pp. 295-303.

— «El antiguo patrimonio de María de Luna: crédito censal y consolidación feudal (1372-1425)», en El poder real en la Corona de Aragón (siglos XIV-XVI): XVº Congreso de la Corona de Aragón, Saragossa, Departamento de Educación y Cultura, tom IV, 1996, pp. 51-68.

— La herencia de María de Luna. Una empresa feudal en el tardomedievo valenciano, Sogorb, Ayuntamiento de Segorbe, 1998.

CLARAMUNT, Salvador, «Un pliego de cuentas de María de Luna conservado en el Archivo de la Basílica del Pino de Barcelona», En la España Medieval: Estudios dedicados al professor don Julio González González, Madrid, Universidad Complutense, 1980, pp. 75-88.

CONDE Y DELGADO DE MOLINA, R. i M. CÁRCEL ORTÍ, «La Corona de Aragón: documentación real. Tipologia (siglos XIII-XIV)», en Diplomatique Royale du Moyen-Âge XIIIe-XIVe siècles. Actes du Colloque, Porto, Faculdade de Letras, 1996, pp. 273-297.

— La Brújula. Guía del Archivo Real de Barcelona. Pere Benet (1601), Madrid, Ministerio de Cultura, 1999.

Crònica de Pere III el Cerimoniós. Edició a cura de Ferran Soldevila; revisió filològica de Jordi Bruguera; revisió històrica de Maria Teresa Ferrer i Mallol, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2014.

DOMINGO I GABRIEL, Anna, «La criminalitat entre els sarraïns de la Corona d’Aragó en el segle XIV», Butlletí de la Societat Catalana d’Estudis Històrics, 6 (1995), pp. 161-167.

FEBRER ROMAGUERA, Manuel Vicente, Cartas pueblas de las morerías valencianas y documentación complementaria, Saragossa, AUMAR, 1991.

— Les aljames mudèjars valencianes en el segle XV, València, Publicacions de la Universitat de València, 2006.

FELIP SEMPERE, V., «Ratificació de la venda de la Vall d’Uixó a Gilabert de Centelles (1360, desembre, 5)», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, LXI (1985), pp. 377-378.

FERRER I MALLOL, Maria Teresa, «El patrimoni reial i la recuperació dels senyorius jurisdiccionals en els estats catalano-aragonesos a la fi del segle XIV», Anuario de Estudios Medievales, 10 (1970-1971), pp. 351-451.

— Els sarraïns de la Corona catalono-aragonesa en el segle XIV: segregació i discriminació, Barcelona, CSIC, 1987.

FERRER I MALLOL, Maria Teresa, «La tinença a costum d’Espanya en els castells de la frontera meridional valenciana (segle XIV)», Miscel·lània de Textos Medievals, 4: La frontera terrestre i marítima amb l’Islam, Barcelona, CSIC, 1988.

— «El Consell reial durant el regnat de Martí l’Humà», en XV Congreso de Historia de la Corona de Aragón, Saragossa, Departamento de Educación y Cultura, 1996, tom I, vol. 2, pp. 173-190.

— «Las comunidades mudéjares de la Corona de Aragón en el siglo XV: La población», en VII Simposio Internacional de Mudejarismo. De mudéjares a moriscos, una conversión forzada. Teruel 15-17, septiembre, 1999. Actas, Terol, Centro de Estudios Mudéjares-Instituto de Estudios Turolenses, 2002, vol. 1, pp. 27-153.

— «Documentación sobre mudéjares del Archivo de la Corona de Aragón», en Fuentes documentales para el estudio de los mudéjares, Terol, Instituto de Estudios Turolenses, 2005, pp. 9-53.

— «Martí I l’Humà (1396-1410), el darrer rei de la dinastia barcelonina», en Martí l’Humà. El darrer rei de la dinastia de Barcelona (1396-1410). L’Interregne i el Compromís de Casp, Barcelona, IEC, 2015, pp. 11-48.

— «El rei Martí i el seu regnat a través de textos de cròniques», en Martí l’Humà: el darrer rei de la dinastia de Barcelona (1396-1410): l’Interregne i el Compromís de Casp, Barcelona, IEC, 2015, pp. 901-962.

Furs de València, a cura de Germà Colom i Arcadi Garcia, Barcelona, Barcino, 1970.

GARCÍA EDO, Vicent, La carta pobla de 1250 i el dret dels musulmans de la Vall d’Uixó, la Vall d’Uixó, CEV, 2000.

GARCIA I GARCIA, Honori, «Carta puebla de la Vall de Uxó por don Jaime I en agosto de 1250», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XIII (1932), pp. 168-176. [Colección de cartas pueblas, XXXVII.]

— «La gobernación foral deça lo riu d’Uxo», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XIV (1933), pp. 426-432.

— Orígenes del Ducado de Segorbe, Castelló, Sociedad Castellonense de Cultura, 1933.

— Estado económico social de los vasallos en la gobernación foral de Castellón, Vic, Imp. Ausetana, 1943.

— Notas para la historia de Vall de Uxó, la Vall d’Uixó, Ajuntament de la Vall d’Uixó, 1982.

GARCIA I SANZ, Arcadi, «Mudéjares y moriscos en Castellón», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XXVIII (1952), pp. 94-114.

— «El censal», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XXXVII (1961), pp. 281-310.

GIRONA LLAGOSTERA, Daniel, «Itinerari del rei en Martí (1396-1402)», Anuari de l’Institut d’Estudis Catalans, IV (1911-1912), pp. 181-184.

— «Itinerari del rei en Martí (1403-1410)», Anuari de l’Institut d’Estudis Catalans, V (1913), pp. 515-654.

— Itinerari del rei en Martí (1396-1402 i 1403-1410), Barcelona, Imp. Henrich, 1916.

— La darrera malaltia de la Reyna Maria de Luna (1407), Barcelona, 1922.

GRAU MONSERRAT, Manuel, «Mudéjares castellonenses», Boletín de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, 29 (1961-1962), pp. 251-273.

GREGORI ROIG, Rosa Maria, «Emfranchimus et franchos et inmunes facimus vos»: aproximació a la vida dels mudèjars d’Uixó a través d’uns privilegis de franquesa (segles XIV-XV)», Aigualit: Revista del Centre d’Estudis Vallers, 15 (2017), pp. 165-211.

GUAL CAMARENA, Miguel, «Mudéjares valencianos. Aportaciones para su estudio», Saitabi, 34-35 (1949), pp. 165-190.

GUINOT RODRÍGUEZ, Enric, Cartes de repoblament medieval valencianes, València, Generalitat Valenciana, 1991.

— «La creació de les senyories en una societat feudal de frontera: El Regne de València (segles XIII-XIV)», Revista d’Història Medieval, 8 (1997), pp. 79-108.

— «Sobre la gestió del patrimoni reial de la Corona d’Aragó en temps del rei Martí l’Humà», en Maria Teresa Ferrer i Mallol (ed.), Martí l’Humà. El darrer rei de la dinastia de Barcelona (1396-1410). L’Interregne i el Compromís de Casp, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2015, pp. 273-284.

JAVIERRE MUR, Áurea L., Maria de Luna, reina de Aragón, Madrid, CSIC, Instituto Jerónimo Zurita, 1942.

LABARTA, Ana, La onomàstica de los moriscos valencianos, Madrid, CSIC, 1987.

— «La antroponímia árabe en grafia latina como Fuente lingüística», en M.ª Luisa Ávila Navarro (ed.), Estudios onomásticos-biográficos de Al-Andalus, II, Granada, 1989, pp. 165-175.

LABARTA, Ana i Carme BARCELÓ, Archivos moriscos: textos árabes de la minoria islàmica valenciana, 1401-1608, València, Universitat de València, 2009.

Liber patrimonii regii valentiae. Edició a cura de Carlos López RodrígueZ, València, Publicacions de la Universitat de València, 2006.

Llibre dels feits del rei en Jaume. Edició a cura de Ferran Soldevila; revisió filològica de Jordi Bruguera; revisió històrica de Maria Teresa Ferrer i Mallol, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2007.

LLORENS I RAGA, Peregrín-Luis, «Los sarracenos en la Sierra de Eslida y Vall de Uxó a fines del siglo XV», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XLIII (1967), pp. 53-67.

LÓPEZ ELUM, Pedro, «Proceso de incorporación a la corona real de Vall de Uxó, Sierra de Eslida y Segorbe en 1445», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, L (1974), pp. 51-65.

LÓPEZ RODRÍGUEZ, Carlos, «El archivo real y general del Reino de Valencia», Cuadernos de Historia Moderna, 17 (1996), pp. 175-192.

MARTÍNEZ FERRANDO, José Ernesto, «Un interessant índex històric de pobles valencians», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XVI (1935), pp. 198-208 i 296-301.

MENEU, Pascual, «Nombres árabes de la província de Castellón o usados en ella», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, VI (1925), pp. 199-208.

MEYERSON, Mark D., «Un reino de contradicciones: Valencia, 1391-1526», Revista d’Història Medieval, 12 (2002), pp. 11-30.

PEÑARROJA, Leopoldo, Moriscos y repobladores en el Reino de Valencia: La Vall d’Uxó (1525-1625), València, Del Cenia al Segura, 1984.

— Historia de Vall d’Uxó, Castelló, Diputació Provincial, 2005.

PILES ROS, Leopoldo, «La situación social de los moros de realengo en la Valencia del siglo XV», Estudios de Historia Social de España, 1 (1949), pp. 225-274.

— Estudio documental sobre el Bayle general de Valencia, su autoridad y jurisdicción, València, Institución Alfonso el Magnánimo, 1970.

POLES, A. i M. L. ROVIRA, «La torre medieval de la Torrassa (La Vall d’Uixó, Castelló)», Butlletí Associació Arqueològica de Castelló, 9-11 (1990-1991), pp. 91-105.

RIBERA, Julián, «Los Beni-Gaslón de Uxó», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XI (1930), pp. 65-67.

RIERA I SANS, Jaume, Catálogo de memoriales e inventarios del Archivo de la Corona de Aragón (siglos XIV-XIX), Madrid, Ministerio de Cultura, 1999.

ROCA TRAVER, Francisco, «Un siglo de vida mudéjar en la Valencia medieval (1238-1338)», Estudios de la Edad Media en la Corona de Aragón, V (1952), pp. 115-208.

RODRIGO LIZONDO, Mateu (ed.), Col·lecció documental de la Cancelleria de la Corona d’Aragó. Textos en llengua catalana (1291-1420). Selecció de textos de Jaume Riera i Sans; preàmbuls de Carlos López Rodríguez i Antoni Ferrando Francés, València, Publicacions de la Universitat de València, 2013.

ROVIRA GOMAR, M. L., «Urbanismo y poblamiento en la Vall d’Uixó. Reflexiones en torno al nacimiento de una ciudad», en Urbanismo medieval del País Valenciano, Madrid, Polifemo, 1993, pp. 219-229.

RUZAFA GARCíA, Manuel, «Las aljames mudéjares valencianes en la Baja Edad Media», Saitabi, 43 (1993), pp. 167-180.

SEGARRA I ORENGA, Beatriz, L’aljama de La Vall d’Uixó. Una comunitat rural a la Baixa Edat Mitjana. Treball final del DEA d’Història Medieval, dirigit per Enric Guinot Rodríguez, València, Universitat de València, Facultat de Geografia i Història, 2009.

— «Els conflictes interns d’una aljama rural mudèjar a la baixa edat mitjana: el cas de la Vall d’Uixó», dins Família pagesa i economia rural: VII Congrés sobre Sistemes agraris, organització social i poder local, Lleida, Diputació de Lleida-Institut d’Estudis Ilerdencs, 2010, pp. 133-150.

SESMA MUÑOZ, José Ángel, «Producción para el mercado, comercio y desarrollo mercantil en espacios interiores (1250-1350): el modelo del sur de Aragón», en Europa en los umbrales de la crisis, 1250-1350: Actas de la XXI Semana de Estudios Medievales, Pamplona, Gobierno de Navarra, 1995, pp. 205-246.

SEVILLANO COLOM, Francisco, «Apuntes para el estudio de la Cancillería de Pedro IV el Ceremonioso», Anuario de Historia del Derecho Español, XX (1950), pp. 137-229.

SILLERES, Núria, Maria de Luna. Poder, piedad y patronazgo de una reina bajomedieval, Saragossa, Institución Fernando el Católico, 2012.

SINUÉS RUIZ, Anastasio (ed.), El patrimonio real en Aragón durante la Edad Media. Índice de los documentos consignados en el Liber Patrimonii Regii Aragoniae del Archivo de la Corona de Aragón, Saragossa, Anubar, 1986.

TALAMANTES REBOLLAR, Vicente, «Les relacions entre Vall d’Uxó i Morvedre als segles XIV i XV (Maria de Luna, reina)», Aigualit: Revista del Centre d’Estudis Vallers, 10 (2005-2006), pp. 17-41.

TORRA, Alberto, «Los registros de la Cancelleria de Jaime I», en Maria Teresa Ferrer i Mallol (ed.), Jaume I. Commemoració del VIII centenari del naixement de Jaume I, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2013, vol. 1, pp. 211-229.

TRENCHS, Josep i Antoni M. ARAGÓ, «Las cancillerías de la Corona de Aragón desde Jaime I a la muerte de Juan II», en Folia Parisiensia 1, Saragossa, Institución Fernando el Católico-CSIC, 1983.

UTRILLA UTRILLA, Juan F., «Un libro de cuentas del infante aragonés Martín conservado en el Archivo de la Corona de Aragón», Aragón en la Edad Media, 5 (1983), pp. 167-206.

VIRGILI, Antoni et al. (eds.), Diplomatari de la catedral de Tortosa. Episcopats de Ponç de Torrella (1212-1254) i Bernat d’Olivella (1254-1272), Barcelona, Fundació Noguera, 2018, 2 vols.

¶ ¹ Els documents àrabs conservats en els arxius històrics actuals d’arreu de l’antiga Corona d’Aragó són identificats i catalogats individualment, per la seua singularitat i excepcionalitat. Vegeu la col·lecció de documents àrabs de l’Arxiu de la Corona d’Aragó (a partir d’ara: ACA) o el treball de recuperació de testimonis en llengua àrab dut a terme per Ana Labarta i Carme Barceló, citades a la bibliografia final. L’edició dels documents que ací presentem ens planteja el problema de la transcripció literal dels noms propis hispanoàrabs o islàmics copiats per escrivans avesats i formats en llengua llatina o vulgar. Com apunta Ana Labarta, cada mot havia estat un element codificat inicialment en el sistema àrab i que, transmès oralment, era tornat a codificar per una altra persona en el sistema llatí. El que contemplem és, per tant, la interpretació segons la fonologia catalana d’un nom propi pronunciat en una altra llengua, l’àrab hispànic, a la qual no s’adapten gens bé els grafemes llatins; uns sons que, a més, els escrivans, desconeixedors de la llengua àrab, tampoc no distingien correctament. Com a conseqüència, són constants les vacil·lacions, reflectides en les múltiples variants gràfiques donades a un mateix nom o cognom, i en els ratllats o sobreescrits a posteriori. Per reflectir fidelment aquell fenomen, el noms propis hispanoàrabs del diplomatari han estat transcrits seguint literalment l’original, amb totes les seues variants.

¶ ² Vegeu Honori GARCIA I GARCIA, «La gobernación foral deça lo riu d’Uxó», Boletín de la Sociedad Castellonenca de Cultura, XIV (1933), p. 426. ¶ ³ És conegut el passatge descrit en la crònica de Jaume I, vegeu els capítols 249 a 253 del Llibre dels feits del rei en Jaume. Edició a cura de Ferran Soldevila; revisió filològica de Jordi Bruguera; revisió històrica de Maria Teresa Ferrer i Mallol, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2007, pp. 318-320. ¶ ⁴ De fet la primera cita cronística d’Uixó és d’un poc abans en la presa d’Almassora, quan el rei comenta que a l’octubre (probablement de l’any 1234, tot i que hi ha discrepàncies entre historiadors) poc després d’una cavalcada a la Ribera del Xúquer, mentre feien embats i guerrejaven en Onda, Nules, Uixó i Almenara, no varen gosar endinsar-se a la serra d’Espadà. Vegeu el capítol 189 del Llibre dels feits..., p. 269 i nota 1208. ¶ ⁵ De les treves i tractats de rendicions en parla Robert I. BURNS a L’Islam sota els croats. Supervivència colonial en el segle XIII al Regne de València, València, Eliseu Climent, 1990, vol. 1, pp. 212-227, 266-272, fa referència a les condicions de capitulació pactada entre el rei en Jaume i els sarraïns d’Uixó.

¶ ⁶ Les cites estan extretes de l’edició mencionada del Llibre dels feits, pp. 318-319. ¶ ⁷ La institucionalització de la batllia ve descrita a la rúbrica XVIII del Furs: «Batle e la Cort», cfr. Furs de València, a cura de Germà Colom i Arcadi Garcia, Barcelona, Barcino, 1970, vol. 1, pp. 162-164. Vegeu Leopoldo PILES ROS, Estudio documental sobre el Bayle general de Valencia, su autoridad y jurisdicción, València, Institució Alfons el Magnànim, 1970, a les pp. 36-48 detalla les àmplies facultats legals del batlle general sobre la comunitat musulmana. Els volums de la batllia custodiats a l’Arxiu del Regne de València testimonien la intervenció directa del batlle general de València en els assumptes dels oficials, alamí i jurats de l’aljama d’Uixó.

¶ ⁸ Vegeu Honori GARCIA I GARCIA: «Carta puebla de la Vall de Uxó por don Jaime I en agosto de 1250», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XIII (1932), pp. 168-176; Enric GUINOT, Cartes de repoblament medieval valencianes, València, Generalitat Valenciana, 1991, pp. 224-226; Vicent GARCIA EDO, La carta pobla de 1250 i el dret dels musulmans de la Vall d’Uixó, Vall d’Uixó, CEV, 2000, pp. 36-47 i 77-84. ¶ ⁹ Les restriccions dels moviments en són una prova. En el diplomatari es palesa en el cas de Çaat Almacet, moro d’Almacet, que ha de suplicar a l’infant permís per a traslladar-se a viure a la Vall d’Uixó, que li fou concedit (doc. 162 i doc. 209). Veure els permisos i llicències aconseguides per aquests mudèjars d’Uixó estudiats en Rosa Maria GREGORI ROIG, «Emfranchimus et franchos et inmunes facimus vos»: aproximació a la vida dels mudèjars d’Uixó a través d’uns privilegis de franquesa (segles XIVXV), Aigualit: Revista del Centre d’Estudis Vallers, núm. 15 (2017), pp. 165-211. ¶ ¹⁰ L’infant Martí fou emancipat el 7 d’agost de 1358, cfr. ACA, Reial Cancelleria (a partir d’ara: RC), Registre 1547, f. 5r-5v. Un cop emancipat l’infant queda sota la tutela de la seua mare Elionor de Sicília, per ordre del rei Pere el Cerimoniós, cfr. ACA, RC, Registre 1547, ff. 6r-7r. Vegeu la biografia feta per M. Teresa FERRER I MALLOL, «Martí I l’Humà (1396-1410), el darrer rei de la dinastia barcelonina», en Martí l’Humà. El darrer rei de la dinastia de Barcelona (1396-1410). L’Interregne i el Compromís de Casp, Barcelona, IEC, 2015, pp. 11-48, especialment per a la infantesa de Martí p. 15, nota 23. ¶ ¹¹ Na Maria era la primogènita del comte de Luna, Lope de Luna, a qui el rei havia premiat, per la seua lluita contra la Unió aragonesa, amb la creació d’aquell comtat (1348) i la governació vitalícia d’Aragó. Vegeu Áurea L. JAVIERRE MUR, María de Luna, reina de Aragón, Madrid, CSIC, Instituto Jerónimo Zurita, 1942, pp. 8-9. ¶ ¹² Les esposalles foren signades a Saragossa el 1361, ACA, RC, Registre 1547, ff. 38v-43v; i el casament a Barcelona el 1372, ACA, RC, Registre 1554, ff. 32r-36v, editat per A. L. JAVIERRE, Maria de Luna..., pp. 182-189. ¶ ¹³ Crònica de Pere III el Cerimoniós. Edició a cura de Ferran Soldevila; revisió filològica de Jordi Bruguera; revisió històrica de M. Teresa Ferrer i Mallol, Barcelona, Institut d’Estudis Catalans, 2014, vol. 4, p. 403. El 6 de juliol de 1372 s’escripturà a Barcelona, tant el matrimoni de l’infant Martí amb Maria, comtessa de Luna, com la respectiva concessió del dot per la Casa Reial, que incloïa, entre d’altres, la Serra d’Eslida i la Vall d’Uixó (que comprenia Castro i Alfondeguilla), cfr. ACA, RC, Registre 1554, ff. 32r-36r i 36v-38r.

¶ ¹⁴ La donació del comtat de Besalú incloïa la vila de Camprodon i el vescomtat de Bas, cfr. ACA, RC, Registre 1547, ff. 91v-92v i també 97r-100v, hem d’agrair a la companyera arxivera Beatriz Canellas l’estudi i totes les informacions i referències documentals relatives als títols de l’infant i posterior rei, Martí. Vegeu també ACA, RC, Registre 1578, ff. 145r-149v i 2026, ff. 7r-10r. ¶ ¹⁵ ACA, RC, Registre 1554, ff. 21r-24v, 66v-67v i 2102, ff. 5v-8r. ¶ ¹⁶ ACA, RC, Registre 1554, ff. 53v-55v, 55v-60v, 61r-62r i 109r-111v; i 1557, ff. 2v-4r. ¶ ¹⁷ ACA, RC, Registre 2102, ff. 12r-15v. ¶ ¹⁸ Enumerant tan sols les possessions atorgades al Regne de València, Martí posseïa, des dels dos anys Elx, amb el seu port del cap de l’Aljub i Crevillent (8 d’agost de 1358, ACA, RC, Registre 1547, ff. 7v-10v i 11r-13v; puntualitzant la donació anys després el 22 de gener de 1366, cfr. ACA, RC, Registre 2102, ff. 5v-8r). Després vingué el comtat de Xèrica (1372), senyoria formada per l’antiga baronia de Xèrica (Pina, el Toro, Suera, Fanzara, Veo i Eslida). A les quals el rei uní Xelva, Altura, les Alcubles, Gaibiel, el castell i vall d’Uixó (inclosa l’alqueria d’Alfondeguilla, s’adjuntarien Viver i Caudiel, un cop redimides l’any 1377, amb els rèdits del comtat de Besalú). I agregant-se l’heretat de sa mare, Elionor de Sicília (Alcoi, Llíria, Gorga i les valls de Seta i Travadell) i Penàguila, es conformà definitivament un patrimoni digne d’un infant del Casal reial. Rescabalant-lo dels diversos comtats que el rei intentà erigir al seu favor, sense èxit. Que foren els de Morella (1357-1366), que incloïa les seues aldees, Borriana i Suera a Aragó; el de la Plana (1368), que neix d’un heretament anterior fallit: el comtat d’Uixó (1356-1367: format per possessions a Aragó, Catalunya i a València pel castell i vall d’Uixó, Borriana, Castelló de Borriana, Vila-real i Nules), el nou comtat, dit de la Plana, incloïa Castelló, Vila-real, el castell i vall d’Uixó, drets i castell de Nules, Borriol, Onda, Artana, Betxí, Xilxes i Moncofa. La resistència i avalots de castellonencs i vila-realencs per no perdre la senyoria reial, comportà que no és consolidés el comtat de la Plana, i finalment, el rei atorgà al primogènit Joan, Vila-real, el castell i vall d’Uixó i els drets reials de Nules, permutant-los per uns territoris a Catalunya constituïts com a comtat de Besalú (1368-1377) a favor de l’infant Martí, com ja hem esmentat. Vegeu M. T. FERRER I MALLOL, «Martí I l’Humà (1396-1410), el darrer rei...», pp. 16-23. ¶ ¹⁹ ACA, RC, Registre 1547, ff. 103r-106r. ¶ ²⁰ ACA, RC, Registre 1263, ff. 3v i 4r. ¶ ²¹ L’onze de maig Joan I el nomenà governador, cfr. ACA, RC, Registre 2102, ff. 15v-16v, i Registre 2026, ff. 19v-20v, tot augmentant les seues atribucions jurisdiccionals el 9 d’octubre de 1389, cfr. ACA, RC, Registre 2102, ff. 27v-28v i 2026, ff. 37r-38r. I el 6 de juliol lloctinent, cfr. ACA, RC, Registre 2102, ff. 16v-17v i 17v-18r; igualment ACA, RC, Registre 2026, ff. 20v-21v i 22r-v.

¶ ²² Una selecció de cites cronístiques sobre el rei Martí en M. Teresa FERRER I MALLOL, «El rei Martí i el seu regnat a través de textos de cròniques», en Martí l’Humà: el darrer rei..., pp. 901-962. ¶ ²³ Vegeu Honori GARCIA I GARCIA, Los orígenes del ducado de Segorbe, Castelló, Sociedad Castellonense de Cultura, 1933, p. 17, nota 1. ¶ ²⁴ Vegeu el document de les esposalles datades el 4 de juliol de 1361 i el de casament registrat el 7 de juliol de 1372, a més de dos documents datats el 6 de juliol de 1372, sobre el dot atorgat a na Maria, cfr. ACA, RC, Registre 1554, ff. 36v-38r i l’assignació de la seua cambra, Registre 1554, ff. 38v-41r. Sobre l’extensíssima base feudal patrimonial dels infants pactada des del 1361 al 1372 vegeu Francisco Javier CERVANTES PERIS, La herencia de María de Luna. Una empresa feudal en el tardomedievo valenciano, Sogorb, Ayuntamiento de Segorbe, 1998, pp. 27-33. La relació dels llocs que comprenia herència aragonesa del Comtat de Luna, cfr. ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volums, sèrie general, 2650, 2651 i 2652. ¶ ²⁵ Cfr. Núria SILLERES, Maria de Luna. Poder, piedad y patronazgo de una reina bajomedieval, Saragossa, Institución Fernando el Católico, 2012, pp. 32-33; extractes del testament foren transcrits per J. CERVANTES PERIS, La herència de Maria de Luna..., pp. 41-42 i 277-280. ¶ ²⁶ Una anàlisi de l’administració comptable del patrimoni senyorial dels infants de la seua tresoreria i dispensaria a: A. L. JAVIERRE, Maria de Luna, reina..., pp. 166-168; Salvador CLARAMUNT, «Un pliego de cuentas de María de Luna conservado en el Archivo de la Basílica del Pino de Barcelona», En la España Medieval: Estudios dedicados al professor don Julio González González, Madrid, Universidad Complutense, 1980, pp. 75-88; Juan F. UTRILLA, «Un libro de cuentas del infante aragonés Martín conservado en el Archivo de la Corona de Aragón», Aragón en la Edad Media, 5 (1983), pp. 167-206; José Luis ARGUDO PÉRIZ et al. El señorío jurisdiccional de María de Luna. Un «registro de cartes» de 1409, Saragossa, Instituto Fernando el Católico, 1988. I, més recentment, l’obra de F. J. CERVANTES PERIS, La herència de Maria de Luna... ¶ ²⁷ Mor a Vila-real a les acaballes de l’any 1407, vegeu Daniel GIRONA LLAGOSTERA, La darrera malaltia de la Reyna Maria de Luna (1407), Barcelona, 1922.

¶ ²⁸ Á. L. JAVIERRE, Maria de Luna..., p. 174. ¶ ²⁹ Francisco SEVILLANO COLOM, «Apuntes para el estudio de la Cancillería de Pedro IV el Ceremonioso», Anuario de Historia del Derecho Español, XX (1950), pp. 137-229; Josep TRENCHS i A. M. ARAGÓ, «Las cancellerías de la Corona de Aragón desde Jaime I a la muerte de Juan II», dins Folia Parisiensia 1, Saragossa, Institución Fernando el Católico-CSIC, 1983.

¶ ³⁰ Rafael CONDE Y DELGADO DE MOLINA i Milagros CÁRCEL ORTí, «La Corona de Aragón: documentación real. Tipologia (siglos XIII-XIV)», en Diplomatique Royale du Moyen-Âge XIIIe-XIVe siècles. Actes du colloque, Porto, Faculdade de Letras, 1996, pp. 273-297. ¶ ³¹ Beatriz CANELLAS i Alberto TORRA, Los registros de la cancilleria de Alfonso el Magnánimo, Madrid, 2000. ¶ ³² Antonio M. ARAGÓ CABAÑAS, «La escribanía de Juan I», en La Corona de Aragón en el siglo XIV. Congreso de Historia de la Corona de Aragón (8. 1967. Valencia). València, [s. n.], 1973, vol. 2, pp. 269-293; M. Teresa FERRER I MALLOL, «El Consell reial durant el regnat de Martí l’Humà», en XV Congreso de Historia de la Corona de Aragón, Saragossa, Departamento de Educación y Cultura, 1996, tom I, vol. 2, pp. 173-190 i Milagros CÁRCEL ORTÍ i Vicent PONS ALÓS, «La Cancillería de Martín el Humano a través de los Registros Notariorum (1396-1410)», en SCRIPTA, Revista internacional de literatura i cultura medieval i moderna, 6 (2015), pp. 1-23. Treballs que inclouen la nòmina del personal funcionari de la Cancelleria i càrrecs de la cort. ¶ ³³ Per descomptat, l’arxiu senyorial de l’antic comtat de Luna, es completa i reconstrueix amb els documents que ara es custodien a l’Arxiu del Regne de València. ¶ ³⁴ Jaume RIERA I SANS, Catálogo de memoriales e inventarios del Archivo de la Corona de Aragón (siglos XIV-XIX), Madrid, Ministerio de Cultura, 1999 i Rafel CONDE Y DELGADO DE MOLINA, La Brújula. Guía del Archivo Real de Barcelona. Pere Benet (1601), Madrid, Ministerio de Cultura, 1999. ¶ ³⁵ De fet considere que hi deu haver milers de documents referents als afers, gents i institucions d’Uixó registrats al llarg dels quasi cinc segles d’activitat administrativa de l’Arxiu Reial de Barcelona. A partir del 1419, per una petició de les Corts valencianes, es disposa el registre dels actes referits a València de forma independent, encara que seguint les sèries habituals, abans descrites, tot ordenant-se que romangueren ubicades a l’Arxiu Reial de València. Aquesta descentralització accentua el caràcter politerritorial de la Corona catalanoaragonesa i eixampla el particularisme del territori valencià amb la construcció a partir d’aleshores d’una maquinària de gestió governativa pròpia, al voltant de les Corts i de la regència del virrei a València. Vegeu Carlos LÓPEZ RODRÍGUEZ, «El Archivo Real y General del Reino de Valencia», Cuadernos de Historia Moderna, 17 (1996), pp. 175-192. ¶ ³⁶ Vegeu Alberto TORRA, «Los registros de la Cancelleria de Jaime I», en M. Teresa FERRER I MALLOL (ed.), Jaume I. Commemoració del VIII centenari del naixement de Jaume I, Barcelona, IEC, 2011-2013, vol. 1, pp. 211-229. ¶ ³⁷ Memorial antic de l’Arxiu encara hui d’obligada consulta ja que classifica pels topònims i ordena cronològicament milers de referències documentals rastrejades en les sèries de registres de la Reial Cancelleria i de volums de la batllia general i del mestre racional, relatives a totes les alienacions fetes del reial patrimoni, mitjançant vendes, cartes de gràcia, empenyoraments, infeudacions, concessions, donacions per diners o permutes per franqueses; amb el que fou un intent de recuperar drets i rèdits per a la Corona o una mena de capbrevació del patrimoni reial a la Corona d’Aragó. Mentre que el corresponent al Principat de Catalunya, roman inèdit, s’ha editat El patrimonio real en Aragón durante la Edad Media. Índice de los documentos consignados en el Liber Patrimonii Regii Aragoniae del Archivo de la Corona de Aragón, Saragossa, Anubar, 1986 per Anastasio SINUÉS RUIZ i el Liber Patrimonii Regii Valentiae (a partir d’ara LPRV), València, Publicacions de la Universitat de València, 2006, editat per Carlos LÓPEZ RODRÍGUEZ. Vegeu també l’article de J. E. MARTÍNEZ FERRANDO, «Un interessant índex històric de pobles valencians», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XVI (1935), pp. 198-208 i 296-301. ¶ ³⁸ Vegeu Honori GARCIA I GARCIA, Estado económico social de los vasallos en la gobernación foral de Castellón, Vic, Imp. Ausetana, 1943, pp. 16-17. ¶ ³⁹ Segons consta en els llibres ordinaris de la Tresoreria Reial de l’oficina del mestre racional compilats per Pere Jordà d’Urries, tresorer general, cfr. ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volum 312, f. 29r. La compra del castell i la Vall d’Uixó entre el rei Pere i el seu oncle, fou fraccionada en diverses pagues fins arribar a la quantitat dita, aquests càrrecs estan als volums del mestre racional, cfr. ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volum 311, f. 18r, LPRV núm. 2890, p. 562 i ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volum 312, f. 29r. LPRV núm. 2889, p. 562. ¶ ⁴⁰ ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volum 456, [volum molt deteriorat]. LPRV núm. 2891, p. 562. ¶ ⁴¹ ACA, RC, Registre 1540, f. 38v. LPRV núm. 2867, p. 558. LPRV núm. 2892, p. 562.

¶ ⁴² ACA, RC, Registre 1540, ff. 81v-82v. LPRV núm. 66, p. 52. Vegeu l’àpoca i el document de venda en el mateix registre, ff. 72v-73r i 81v-82v, respectivament. LPRV núms. 67 i 68, p. 52. ¶ ⁴³ ACA, RC, Pergamins de Pere III, núm. 2238. LPRV núm. 2893, p. 562. Citat per Honori GARCIA I GARCIA, Notas para la historia de Vall de Uxó, Castelló, Ajuntament de Castelló, 1982, pp. 57-58. El tresorer reial Bernat d’Olzinelles, registrà l’entrega d’una part d’aquests diners deguts al rei per part de Pere Gilabert, qui segons consta comprà el castell d’Uixó per 450.000 sous. ACA, Reial Patrimoni, Mestre Racional, volum 345, f. 57r. LPRV, núm. 2894, p. 562, nota 322; i l’executòria d’aquesta venda al ACA, RC, Registre 1072, f. 165. LPRV, núm. 2895, p. 563. ¶ ⁴⁴ ACA, RC, Registre 2026, ff. 7r-10r. LPRV núm. 1302, pp. 270-271. LPRV núm. 2899, p. 563. ¶ ⁴⁵ ACA, RC, Registre 2026, ff. 48v-49v. LPRV núm. 2900, p. 563. ¶ ⁴⁶ ACA, RC, Registre 2026, ff. 76v-78r i ACA, RC, Pergamins de Joan I, núm. 323. LPRV núm. 1587-1588, p. 322; LPRV núm. 2898, p. 563. ¶ ⁴⁷ Cfr. ACA, RC, Registre 2297, ff. 12v-17r, 1403, juny, 30; ACA, Reial Patrimoni, Batllia General, núm. 826, 1405, juny, 30; ACA, RC, Registre 2297, ff. 99v-103r, 1407, maig, 6; ACA, RC, Registre 2205, ff. 169r-170r, 1408, setembre, 25; ACA, RC, Registre 2297, ff. 97v-98r, 1408, desembre, 10; ACA, RC, Registre 2297, f. 112v, 1409, gener, 6; ACA, RC, Registre 2297, f. 116r, 1409, març, 20; ACA, RC, Registre 2225, ff. 50v-54r, 1409, maig, 22; ACA, RC, Registre 2208, ff. 96v-97v, 1410, abril, 16 (LPRV núm. 95, p. 60, núm. 97-98, p. 61, núm. 105, p. 62, núm. 752-753, p. 172, núm. 1590, p. 323, núm. 2393, p. 467, núm. 2395, p. 468, núm. 2898, p. 563, núm. 2901, p. 563). ¶ ⁴⁸ ACA, RC, Registre 2586, ff. 64r-66r, LPRV núm. 2902, p. 563. També LPRV núm. 3036, p. 586. Citat per Honori GARCIA I GARCIA, Notas para la historia de Vall..., pp. 58, 65-66 i 75-76, n. 4. ¶ ⁴⁹ Dels documents del diplomatari s’extrauen alguns detalls singulars dels detentors i propietaris d’Uixó. Es corroboren coses sabudes com el 25 d’octubre de 1376 en què el rei Pere senyala que la Vall d’Uixó i Alfondeguilla, per una certa quantitat de diners, eren propietat del noble en Pere de Centelles (doc. 5). Les mencions diverses a Joan de Pertusa, com a propietari de Benigafull (per exemple doc. 20). La venda de la Vall d’Uixó a Vidal de Vilanova, per 2.500 sous reials de València anuals de renda i censals, lliures i francs dels drets de fadiga i lluïsme (doc. 34). O la cita a Ferran López d’Osca, escuder, que posseïa el lloc «Beniabdumel, situat dins los límits de la vall d’Uxó» (doc. 49). ¶ ⁵⁰ Ho palesa la data: «Datum in Valle de Uxone nona die januarii anno a Nativitate Domini MºCCCºLXXXº secundo. Infans Martinus», el document no fent referència a Uixó, no està inclòs al diplomatari. Cfr. ACA, RC, Registre 2086, f. 41r. ¶ ⁵¹ La protecció dels sarraïns contra els abusos dels oficials cristians es manifesta en 1391 quan l’infant Martí requereix a Gisbert de Talamanca, alcaid d’Uixó, que decomisse els béns i propietats que el seu sotsalcaid, Antoni de Càrcel, ja que hi ha una acusació feta per part d’alguns sarraïns d’Uixó que ha cobrat suborns (doc. 246). O les acusacions per part de l’aljama d’Uixó d’implicació en un assassinat, vessades contra l’alcaid i batlle d’Uixó, Pere Arnau d’Esparça, provocaren finalment la inhabilitació per a l’exercici del càrrec (doc. 153) i més tard la privació de l’alcaidia i la batllia (doc. 182 i 183).

¶ ⁵² Cap cristià hi pot habitar, però l’infant Martí certificà que l’alcaid Pere Arnau Esparça ha construït o reparat unes cases, hort i un bany (doc. 129) i anys després citant aquesta prerrogativa acordada amb l’aljama d’Uixó, que els cristians no poden residir-hi, l’infant l’expulsà (doc. 210). ¶ ⁵³ Segons la Crònica de Jaume I existien tres termes diferents en la Vall d’Uixó: Uixó, Alfondeguilla i Castro. A Uixó se l’uniria Alfondeguilla per les disposicions testamentàries del rei en Jaume I i restaria independent Castro que s’uní a Xèrica, amb la resta de llocs de la Serra d’Eslida, vegeu H. GARCIA I GARCIA, Notas para la historia de la Vall..., pp. 76-77 i de l’evolució dels poblats vegeu Leopoldo PEÑARROJA, Historia de Vall d’Uxó, Castelló, Diputació de Castelló, 2015, pp. 89-99.

¶ ⁵⁴ Les primeres dades de caire estadístic es remunten a la fi del segle XVI, vegeu H. GARCIA, Notas para la historia de la Vall..., pp. 77-78 i Francisco Javier CERVANTES PERIS, «El Valle de Almonacid, la Serra d’Eslida y la Vall d’Uixó. Problemas de toponímia y organización del territorio (ss. XIII-XVI)», a IV Col·loqui d’Onomàstica Valenciana, Ontinyent, 1995, pp. 297-299. Un estat de la qüestió sobre la distribució i nombre del poblament de la Vall d’Uixó en: M. Teresa FERRER I MALLOL, «Las comunidades mudéjares de la corona de Aragón en el siglo XV: La población», a VIII Simposio Internacional de Mudejarismo. De Mudéjares a Moriscos, una conversion forzada. Teruel 15-17, septiembre, 1999. Actas. Volumen I, Teruel, Centro de Estudios Mudéjares-Instituto de Estudios Turolenses, 2002, pp. 27-153, específicament les pp. 83-84. Les fonts són posteriors al període ací documentat i no responen a una intencionalitat censal o estadística, sinó a motius de recaptació d’impostos jurisdiccionals o llistats burocràtics, entre d’altres finalitats conjunturals. Però de la de la visió en conjunt d’aquestes dades es conclou una ocupació permanent i regular al llarg de la baixa edat mitjana ja que els focs o cases habitades senyalades per Honori Garcia són 342; Ferrer i Mallol li atribueix en 1409, 350; en 1410 Cervantes Peris anota, 370, i en 1418, 342. Més tard al 1445, es citen 182 sarraïns i dos oficials senyorials cristians, presents en un acte d’homenatge; i al 1493, es citen 439 cases a Uixó, augment que al fogatge de 1510, es redueix a 362 focs.

¶ ⁵⁵ Vegeu Peregrín Luis LLORENS I RAGA, «Los sarracenos en la Sierra de Eslida y Vall de Uxó a fines del siglo XV», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XLIII (1967), pp. 53-67, especial ment p. 60, on se cita una mesquita en l’alqueria d’Atzeneta segons un pergamí (núm. 32) de la catedral de Sogorb. ¶ ⁵⁶ Magín ARROYAS i Juan P. GALIANA, anoten que la fundació al segle XIV d’una rectoria d’Uixó, justificava més la percepció de rendes per l’estament eclesiàstic que no l’existència d’una comunitat cristiana resident, cfr. La repoblación del Valle de Uxó en sus documentos, la Vall d’Uixó, CEV, 2014, p. 22. Vegeu el Diplomatari de la catedral de Tortosa. Episcopats de Ponç de Torrella (1212-1254) i Bernat d’Olivella (1254-1272). Edició a cura d’Antoni Virgili et al., Barcelona, Fundació Noguera, 2018, pp. 567-571 i 573-574; documents 1114 i 1117; i L. PEÑARROJA, Historia de Vall d’Uxó..., pp. 161-167; documents a les pp. 175-182.

¶ ⁵⁷ Vegeu M. Teresa FERRER I MALLOL, Els sarraïns de la Corona catalono-aragonesa en el segle XIV: segregació i discriminació, Barcelona, CSIC, 1987, i Anna DOMINGO I GABRIEL, «La criminalitat entre els sarraïns de la Corona d’Aragó en el segle XIV», Butlletí de la Societat Catalana d’Estudis Històrics, 6 (1995), pp. 161-167.

¶ ⁵⁸ Vegeu M. Teresa FERRER I MALLOL, «El patrimoni reial i la recuperació dels senyorius jurisdiccionals en els estats catalano-aragonesos a la fi del segle XIV», Anuario de Estudios Medievales, 10 (1970-1971), pp. 351-451.

¶ ⁵⁹ La Corona ha de desprendre’s del seu capital, el que es contradiu amb la seua política de prohibició d’alienar el patrimoni reial sota penes molt greus, com la pragmàtica dictada pel mateix Martí, ja rei, el 15 de gener de 1399, cfr. M. T. FERRER I MALLOL, «El patrimoni reial i la recuperació dels senyorius jurisdiccionals...», pp. 355-363 i Enric GUINOT, «Sobre la gestió del patrimoni reial de la Corona d’Aragó en temps del rei Martí l’Humà», en Martí l’Humà. El darrer rei..., pp. 277-278. ¶ ⁶⁰ Cfr. Arcadi GARCIA I SANZ, «El censal», Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XXXVII (1961), pp. 281-310, la cita és a la p. 286. Per a copsar l’aplicació del censal als territoris valencians del comtat de Luna centrant l’atenció en la receptoria general del Patrimoni Reial custodiada a l’Arxiu del Regne de València: Francisco Javier CERVANTES PERIS. «El antiguo patrimonio de María de Luna: crédito censal y consolidación feudal (1372-1425)», en El poder real en la Corona de Aragón (siglos XIV-XVI): XVº Congreso de la Corona de Aragón, Saragossa, Departamento de Educación y Cultura, 1996, tom IV, pp. 51-68 i La herencia de María de Luna..., pp. 243-244.

¶ ⁶¹ Vegeu M. T. FERRER I MALLOL, «Martí I l’Humà (1396-1410), el darrer rei...», p. 34, n. 126.

¶ ⁶² Vegeu Enric GUINOT, «La creació de les senyories en una societat feudal de frontera: El Regne de València (segles XIII-XIV)», Revista d’Història Medieval, 8 (1997), pp. 79-108.

Col·lecció documental

1.

1372, juliol 6. Palau de la reina, a Barcelona.

El rei Pere el Cerimoniós dona en feu honrat al seu fill l’infant Martí i als seus successors la baronia de Xèrica amb els seus llocs, castells, alqueries, drets i rendes, la qual ha rebut recentment, per disposar de més rendes que el comtat de Besalú, el qual tenia per donació reial feta a Barcelona el 22 de juny de 1368. També li atorga com feu honrat el castell i la Vall d’Uixó amb els seus termes i l’alqueria de l’Alfondeguilla, els quals té ara empenyorats Pere de Centelles per un deute del monarca, amb totes les quals coses crea i li dona el comtat de Xèrica. Van a formar part del comtat la baronia de Xèrica amb dita vila i els llocs de la seua tinença, Pina de Montalgrao, el Toro i Eslida, el lloc de Suera i la Vall de Veo amb els seus termes, el castell i lloc de Fanzara amb el seu terme. I també el castell i la Vall d’Uixó, el castell de Castro amb la seua tinença, el riu de Xelva amb els castells, llocs, alqueries i els seus termes, Altura i les Alcubles, i el lloc de Gaibiel. Igualment el monarca hi inclou els drets que tenia dita baronia al terme de Planes quan havia estat del difunt Jaume de Xèrica, fill del rei Jaume I, i tots els drets sobre els seus habitants, la jurisdicció civil i criminal, mer i mixt imperi, rendes, pastures, caça, aigües, molins, forns, host i cavalcada, etc. La donació és en feu honrat sota els Usatges de Barcelona i costum de Catalunya, només amb retenció reial de la potestat i obligació de respectar l’aplicació dels furs de València com en fan els altres barons del regne, participar a les Corts i obligació de retornar a la Corona aquest comtat si el titular arriba a monarca o mor sense descendència masculina legítima. Com alguns dels castells i llocs estan empenyorats, el rei atorga a l’infant que retinga el comtat de Besalú mentre no tinga totes les rendes del nou comtat, però quan això passe, l’infant Martí haurà de lliurar el comtat de Besalú al seu germà i hereu l’infant Joan, duc de Girona i comte de Cervera, el qual li havia donat a canvi de la vila de Castelló de la Plana amb condició que la Corona podia recuperar la vila de Besalú pagant 300.000 sous i la vila de Camprodon per 200.000. Igualment, si el rei li pren el comtat de Xèrica, l’infant Martí recuperaria el de Besalú, i els infants Joan i Martí accepten les condicions.

Testimonis: Lope, arquebisbe de Saragossa; Pere, bisbe de Tarassona; Olf de Pròxita, governador del Regne de Mallorca, Miquel Roiç d’Isuerre, i Pere Guillem Català, uixer d’armes del rei, cavallers; Bernat Desvall i Jaume de Vallseca, doctors en lleis.

Signatures del rei Pere i els infants Martí i Joan. Aquest signa el 13 de juliol, i foren testimonis: Joan, comte d’Empúries, Umbert de Fenollar i Garcia Lope de Sesse, cavallers, Berenguer de Relat, tresorer de la reina, i Bartomeu de Bonany.

Notari: Jaume Conesa, protonotari reial.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2063, ff. 47r-51r.

Donacio infantis Martini tote baronie de Exerica et etiam¹ ereccionis² in comitatum.³

In Christi nomine. Pateat universis presentem paginam inspecturis quod nos Petrus, Dei gracia rex Aragonum, Valencie, Marioricarum, Sardinie et Corsice comesque Barchinone, Rossilionis et Ceritanie, prospicientes quod dudum cum carta nostra data Barchinone, .XXIIª. die iunii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXº. octavo, bulla nostra aurea communita⁴ vobis inclito infanti Martino, militi, filio nostro carissimo, dederamus et contuleramus motu nostro proprio comitatum Bisulduni sub certis limitationibus designatum in feudum honoratum ut in carta ipsa lacius continetur. Etiam, attendentes quod comitatus ipse, licet insignis et honorabilis tam propter eius situm et loca in eo comprehensa quam homines in eo degentes in numero congruo, est tenuis in redditibus vestri dicti filii nostri condicione et sublimitate prospecta, propterea ut vos dictus filius noster vestris occurrentibus opportunitatibus suffultus congruis redditibus valeatis melius et copiosius providere, cum presenti carta nostra cunctis temporibus valitura per nos et omnes heredes et successores nostros damus et conferimus motu nostro propio in feudum honoratum absque aliquo servicio vobis dicto infanti consentienti et recipienti ac liberis vestris masculis dumtaxat a vobis descendentibus pura et perfecta donacione irrevocabili inter vivos sub modis, formis, retencionibus et condicionibus infrascriptis totam baroniam de Exerica et omnia loca, castra, alcareas et cunctas alias res et iura ad dictam baroniam pertinencia que ad nos certis titulis noviter pervenerunt et que longe plus cum aliis que infra vobis damus dictum comitatum Bisulduni in redditibus annuis excedere dinoscuntur. Nec minus damus et concedimus vobis in feudum ut predicitur honoratum absque aliquo servicio castrum et vallem de Uxone cum suis pertinenciis et terminis universis que hodie tenet a nobis impignorata nobilis Petrus de Scintillis pro certa pecunie quantitate, et alcaream de Alfandaguella que pro certa quantitate peccunie tenetur impignorata. Et de dictis baronia et castro et valle de Uxone et alcarea de Alfandaguella sub limittacionibus infrascriptis comitatum facimus eaque in comitatum erigimus, et volumus comitatum de Exerica perpetuo nominari. Et ut constet omni tempore de limittacionibus ipsius comitatus ipsum limitari et designari volumus et decernimus sub hac forma:

Primo, designamus loca que sunt et erant de baronia de Exerica, videlicet ipsam villam de Exerica cum tota tenencia et termino iusdem necnon loca de Pina, del Thoro et de Eslida cum eorum terminis, locum de Çuera et vallem d’Anveyo cum eorum terminis, castrum et locum de Fanzara cum suis terminis, et predicta loca sicut prenotata erant de dicta baronia de Exerica. Comprehenduntur etiam in donacione per nos vobis dicto infanti Martino facta castrum et vallis de Uxone, et ultra predicta per nos vobis donata esse volumus de dicto comitatu et intra limittes eiusdem locum de Castro cum tota sua tenencia, necnon rivum de Chelva cum omnibus castris, locis et alcareis et terminis suis; etiam Altura et Les Alcubles et locum de Gayvell cum terminis et pertinenciis eorundem. Volentes et declarantes quod omnia castra, ville, loca, alcaree et mansi quarumcumque sint personarum que sunt in terminis et infra terminos locorum superius nominatorum sint et remaneant ac comprehendantur in et de dicto comitatu et infra limittes eiusdem sic quod quantum termini dictorum castrorum et locorum superius designatorum protenduntur, tantum protendantur et protendi volumus limittes comitatus predicti. Predictum itaque comitatum de Exerica prout intra predistinctas limittaciones includitur, et omnia iura nobis pertinencia in loco de Planes vel in aliis quibuscumque locis nobis pertinentibus racione vinculi per dictum regem Iacobum facti nobili quondam Iacobo de Exerica, eius filio, cum baronibus, militibus, feudis, feudatariis sive castlanis et dominabus ac generosis, aliisque hominibus et feminis cuiuscumque legis et condicionis existant inibi habitantibus et habitaturis, et cum omnibus dominicaturis necnon mero et mixto imperio et alia iurisdiccione civili et criminali, alta et baxia, ac cum terminis, montibus et planis, piscacionibus, venacionibus, fluminibus, nemoribus, herbagiis, pascuis et pasturis, aquis et aqueductibus atque silvis, et cum redditibus, terciis, laudimiis, firmis, directis et alodialibus, dominiis, exitibus et proventibus, molendinis, furnis, carniceriis, scribaniis, curratoriis, questiis, demandis, caloniis, subsidiis, adempriviis, serviciis, servitutibus realibus et personalibus, exercitibus, hostibus et cavalcatis et earum redempcione, cenis, albergis, et cum feudis ac retrofeudis et rebus ac prediis feudalibus et emphiteoticalibus que pro nobis teneantur in feudum seu in emphiteosim, et omnino omnibus aliis iuribus inibi nobis pertinentibus et debentibus pertinere de foro, iure et consuetudine et usu regni Valencie et alias prout melius et plenius ipsa nobis spectant et etiam cum omnibus prerogativis et preheminenciis ad comitatum de iure, usu aut alii pertinentibus quovis modo prout predicta omnia melius, lacius et utilius possunt dici, scribi et intelligi ad vestri vestrorumque sanum et sincerum intellectum, comodum et profectum damus vobis dicto filio nostro iuxta usaticos Barchinonenses et consuetudines Cathalonie in feudum honoratum absque aliquo servicio ut prefertur. Et extrahentes predicta omnia et singula que vobis damus de iure, dominio, proprietate et posse nostri et nostrorum eadem in ius, dominium, posse ac proprietatem vestri ac vestrorum ponimus, mittimus et transferimus irrevocabiliter pleno iure inducentes vos inde in possessionem corporalem seu quasi ad habendum et tenendum ea omnique tempore paciffice possidendum prout per nos vobis melius data sunt et superius ac inferius continentur. Promittentes vobis quod trademus vobis seu procuratori vestro possessionem corporalem seu quasi predictorum omnium per nos vobis ut predicitur donatorum, et nichilominus cum presenti damus et concedimos vobis auctoritatem, licenciam et plenum posse quod propria auctoritate vestra absque aliqua requisicione possitis possessionem seu quasi omnium predictorum que vobis damus et singulorum ex eis libere apprehendere et apprehensam licite retinere. Nos enim donec vobis dictam possessionem seu quasi tradiderimus seu tradi fecerimus vel vos eam apprehenderitis ut est dictum, constituimus nos interim predicta omnia vobis data pro vobis ac vestro nomine precario possidere seu quasi, et ex causa huius donacionis damus, cedimus et mandamus per nos et nostros vobis et vestris perpetuo omnia iura omnesque voces, raciones et acciones reales et personales, ordinarias seu extraordinarias, mixtas, utiles et directas et alias quaslibet ad exercicium earumdem nobis competentes et competentia ac competere debentes et debentia in predictis que vobis damus et contra quascumque personas et res racione eorum, quibus siquidem iuribus et accionibus possitis vos et vestri uti et experiri in iudicio et extra iudicium agendo, deffendendo et omnia alia et singula faciendo que quilibet in et de re sua propria facere potest, et que nos possemus ante huiusmodi donacionem et iurium cessionem et nunc et postea quandocumque. Constituentes vos in hiis dominum et procuratorem tanquam in rem vestram propriam. Mandantes serie huius publici instrumenti quod vicem epistole gerere volumus in hac parte universis nobilibus, militibus et generosis aliisque hominibus villarum, locorum, castrorum et alcarearum et quibuscumque aliis populatis intra dictum comitatum et limittes eiusdem superius designatos quod vos et vestros pro eorum dominis habeant et teneant vobisque et vestris pareant, rependant, obediant et attendant in, de ac super omnibus et singulis in et de quibus nobis ante presentem donacionem debebant et tenebantur rependere, parere, attendere ac etiam obedire ac pro eis vobis vel procuratori vestro homagium faciant et fidelitatis etiam iuramentum. Nos enim cum dicta iuramentum et homagium vobis aut procuratori vestro prestiterint et ex nunc pro tunc absolvimus eosdem omnes et singulos ab omni homagio et iuramento et quavis alia obligacione quibus nobis sint aut sunt⁵ astricti vel obligati pro hiis que ut predicitur vobis damus. Retinemus tamen nobis ac nostris heredibus et successoribus et sub talibus condicione, modo et forma ac retencione huiusmodi donacionem vobis facimus quod pro hiis que vobis in feudum damus teneamini vos et vestri nobis et nostris successoribus regibus Aragonum, iratis et paccatis, dare potestatem totiens quotiens eam requisierimus de castro et villa de Exerica et de castro de Uxone et terminis suis iuxta usaticos Barchinone, et quod ipsa potestas que dabitur de dictis castro et villa de Exerica et castro de Uxone censeatur dari et detur pro toto dicto comitatu de Exerica et pro aliis locis et iuribus que nunc ut predicitur vobis damus. Et quod pro ipso comitatu et omnibus hiis que vobis damus sitis vos et vestri vassalli nostri et nostrorum perpetuo successorum nobisque, et eis obediatis et obediant et fidelitatem observetis et observent sic quod de dicto comitatu et hiis que vobis damus ac de vobis et vestris nobis et successoribus nostris malum seu dampnum nullo tempore eveniet seu continget. Quin imo in ipso comitatu et in eius fortaliciis recipietis et recolligetis nos et successores nostros ac nostrum et eorum primogenitum iratos et pactatos totiens quotiens inde fueritis requisiti, tamen possitis remanere vos et vestri oficiales infra dictum comitatum et limittes ipsius, extra tamen locum et terminos date potestatis. Teneamini etiam vos et vestri observare inhibiciones nostras generales et omnes foros et usancias, ordinaciones et usus, monetas et observancias regni Valencie pro predictis que vobis damus ut alii barones regni Valencie, ac venire ad curias et parlamenta per nos et successores nostros indicendas et indicenda in regno Valencie prout veniunt et tenentur venire alii barones eiusdem regni, et alia etiam facere et complere que alii tenentes pro nobis feuda honorata in dicto regno facere tenentur et debent. Retinemus etiam nobis et nostris successoribus quod si vos aut vestros successores in predictis que vobis damus quantumque ad regalem dignitatem provenire contigerit et aliquod regnum aut regna cum effectu habueritis in totum vel in maiori parte eo ipso predicta omnia et singula que vobis damus sint nostra et nostrorum nobisque ac nostris successoribus regibus Aragonum integre revertantur. Sint etiam nostra et nostrorum et devolvantur ipso iure omnia supradicta que vobis damus ad nos et successores nostros reges Aragonum si, quod Deus avertat, vos vel vestros successores masculos descendentes in infinitum in quacumque etate mori contigerit absque filiis masculis de legitimo matrimonio procreatis, quo tamen casu si filia una vel plures de legittimo matrimonio superesssent valeatis vos et vestri racionabiliter eas dotare in peccunia iuxta earum decenciam et in matrimonio collocare eisque et cuique earum dotem et dotes ac decentem quantitatem peccunie pro earum hereditate parte ac legittima constituere, legare, dimittere et assignare super predictis que ut predicitur vobis damus. Que quidem dotes et quantitates peccunie eis tradantur per nos et successores nostros cum nupserint vel religionem intraverint, et antea donec in eis satisfactum fuerit non teneantur dimittere castra, villas et loca super quibus dicte dotes et quantitates eis fuerint assignate, sed tamen nullo tempore predicta que vobis damus valeant ad feminam pervenire. Et est sciendum quod dictum comitatum de Exerica damus vobis franchum, liberum et quitium ab omni obligacione pignoris et ypothece vel alterius obligacionis, sic quod si in aliquo est obligatus in totum vel in partem illum teneamur disobligare et quitare ab onere et obligacione quacumque, et quod interim retineatis dictum comitatum Bisulduni cum omni ea integritate qua ipsum vobis donavimus et eum hodie tenetis quousque nos aut nostri deimpignoraverimus et redemerimus dictum castrum et dictam vallem de Uxone et dictam alcaream d’Alfandaguella et quod ea vos habeatis quitia et expedita ab omni impignoracione et obligacione qua vel quibus sint obligata et impignorata, sublato tamen de presenti nomine comitatus Bisulduni cum velimus amodo vos comitem de Exerica nominari. Tunc quidem vobis [obtinente et possidente?] ipsa castrum et vallem de Uxone et alcaream plenarie et potenter ut vestra, dictus comitatus Bisulduni cum redditibus et iuribus universis eisdem reducatur eo ipso et pro reducto censeatur ad inclitum et magnifficum infantem Iohannem, primogenitum nostrum carissimum, ducem Gerunde et comitem Cervarie, de cuius ducatu loca omnia dicti comitatus existunt et erant antequam ipsum comitatum erexissemus et cui duci esmenda fecimus per modum cambii seu permutacionis de villa Castillionis campi Burriane. Unde volumus, intelligimus et declaramus quod vobis [tenente et possidente?] pacifice, plenarie et potenter dictum castrum et vallem de Uxone et dictam alcaream de Alfandaguella virtute redempcionis et luicionis inde faciende, dictus dux pari modo habeat, teneat et possideat dictum comitatum Bisulduni cum ea integritate qua vos ipsum hodie possidetis. Et est sic quod dicta castrum et vallis de Uxone et alcarea d’Alfandaguella sunt impignorata pro quingentis mille solidos barchinonenses vel circa, unde volumus quod si nos solverimus trecentos mille solidos pro dicta redempcione facienda, eo casu confestim villa Bisulduni nobis et nostris successoribus regibus Aragonum reducatur et integre revertatur, pari modo de villa Campirotundi si ducentos mille solidos ex dictis quingentis mille solidis duxerimus exsolvendos. Hoc etiam declarato, condicto et retento vobis dicto infanti et pro securitate donacionis predicte quam vobis facimus de dicto comitatu de Exerica quod si quacumque de causa, iure vel racione dicta baronia de Exerica et loca eiusdem que vobis damus et que in comitatum ereximus a vobis evincerentur in totum vel in partem, tali casu dictus comitatus Bisulduni remaneat et sit vobis perpetuo obligatus et ad ipsum et loca eiusdem habeatis et habere possitis liberum regressum illaque habere, tenere et possidere ut declaratur inferius in satisfaccionem, compensacionem et esmendam rei evicte de baronia predicta aut pa[rt]e ipsius. Quare volumus et declaramus quod dictam baroniam habeatis et teneatis ac possideatis quitiam et expeditam ab omni onere debitorum et obligacionum et accionum que adversus eam possent fieri per quascumque personas, sic videlicet quod prorata eius [adevinceretur], de dicta baronia habeatis regressum ad dictum comitatum Bisulduni ut de ipso et redditibus eiusdem teneatis et possideatis tales et tantos qui sufficiant plene ac integre ad id quod evictum esset de baronia predicta. Promittimus itaque vobis dicto infanti stipulanti predicta omnia et singula prout superius a nobis sunt dicta rata, grata et firma semper habere et per nos et successores nostros tenere et observare et contra non facere vel venire iure aliquo sive causa. Mandamus etiam dicto nostro primogenito presenti et consentienti, ut inferius continetur, aliisque successoribus nostris et ipsius ut concessionem et donacionem huiusmodi teneant inviolabiliter et observent et non contraveniant nec aliquem contravenire permittant aliqua racione. De dicto siquidem feudo pro tradicionem huius ensis vos dictum infantem presencialiter investimus, supplentes et collentes ex plenitudine nostre regie potestatis omnem deffectum siquis forsan quacumque de causa intervenerit seu dici posset intervenisse quomodolibet in predictis. Ad hec ego dictus infans Martinus recipiens a vobis dicto domino rege, patre et domino meo reverendissimo, donacionem huiusmodi et investituram dicti feudi cum graciarum humili accione promitto et convenio vobis, dicto domino regi stipulanti nomine vestro ac successorum vestrorum, ac iuro per dominum Deum et eius Sancta Quatuor Evangelia corporaliter a me tacta predicta omnia et singula per nos retenta et condicta attendere, complere, tenere et observare et ad ea tenenda, complenda et observanda me et successores meos obligo et volo esse perpetuo obligatos. Et nichilominus presto et facio vobis dicto domino regi homagium ore et manibus comendatum sub cuius homagii et dicti iuramenti virtute promitto quod ego et mei successores in dicto comitatu erimus vobis et successoribus vestris regibus Aragonum et Valencie boni et legales vassalli pro dicto feudo et prout vassalli tenentes feudum ad forum regni Velencie et consuetudinem Cathalonie suo domino sunt astricti. Volo et etiam consentio expresse quod me habente, tenente ac possidente pacifice dictum comitatum de Exerica et dictum castrum et vallem de Uxone et dictam alcaream de Alfandaguella que habent redimi et disobligari ab impignoracione predicta, dictus comitatus Bisulduni reducatur et reductus censeatur cum omnimoda integritate dicto ducatui Gerunde et ad proprietatem dicti domini ducis, salva tamen eviccione per vos dictum dominum regem supra expressa. Nos itaque infans Iohannes, dicti domini regis primogenitus, dux Gerunde et comes Cervarie, visis et intellectis omnibus et singulis contentis superius, eis expresse ac de certa sciencia [assentimur] videlicet tam quoad retencionem dicti comitatus Bisulduni⁶ quam percepcionem omnium et singulorum reddituum et iurium eiusdem faciendam per dictum infantem Martinum, fratrem nostrum carissimum, quousque teneat et possideat plenarie et potenter dictum comitatum de Exerica et dictum castrum de Uxone et vallem eiusdem et dictam alcaream de Alfandaguella, que habent redimi et disobligari ab impignoracione predicta, et etiam quoad eviccionem ad quam dictus comitatus Bisulduni remanet obligatus in casu quo dicta baronia de Exerica aliquo casu evinceretur, ut superius es expressum. Et promittimus ac iuramus per dominum Deum et eius sancta Qua tuor Evangelia corporaliter a nobis tacta quod omnia et singula supradicta in favorem vestri dicti infantis Martini et dicte donacionis regie vobis facte rata, grata et firma semper habebimus et inviolabiliter observabimus omni difficultate et con\tra/diccione cessante.

Acta fuerunt hec Barchinone, in palacio domine regine, sexta die iulii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXº secundo, regnique dicti domini regis tricesimo septimo.

Visa Rodericus.

Signum (en blanc) Petri, Dei gracia regis Aragonum etc., qui hec concedimus et firmamus et presentem cartam bulla nostra aurea comuniri iubemus. Rex Petrus.

Signum (en blanc) infantis Martini qui dictam investituram dicti feudi recipio cum accionibus graciarum et predicta concedo, firmo et iuro dictumque homagium facio prout superius continetur. Iacobus de Vallesicca. Infans Martinus.

Signum (en blanc) infantis Iohannis, dicti domini regis primogeniti, qui predicta in quantum nos tangunt seu concernunt concedimus et firmamus et sigillum nostrum apendicium huic carte iussimus apponendum. Vidit de Ponte. Primogenitus.

Testes huius rei sunt reverendi in Christo patres domini Luppus, divina providencia archiepiscopus Cesarauguste; Petrus, epsicopus Tirasone; nobilis Olfo de Proxida, gubernator regni Maiorice. Michael Roderici d’Isuerre et Petrus Guillermi Catalani, uxerius armorum domini regis, milites. Bernardus de Vallo et Iacobus de Vallesicca, legum doctores.

Item, fuerunt testes in firmamento dicti domini ducis, qui die . XIII ª. dicti mensis iulii firmavit, egregius vir Iohannes, comes Impuriarum, Ombertus de Fonollario et Garcias Luppi de Sesse, milites, ac Berengarius de Relato, thesaurarius domine regine, et Bartholomeus de Bonany.

Signum (en blanc) mei Iacobi Conesa, prothonotarium dicti domini regis eiusque auctoritate notarius publici per totam terram et dominacionem eiusdem, qui premissis interfui eaque de ipsius domini regis mandato scribi feci et clausi.

Dominus rex mandavit mihi Iacobo Conesa et dominus dux et ipse dominus infans Martinus firmavit in posse meo. Probata.

Dominus dux mandavit mihi Bruno dez Cahues. Probata.

2.

1374, maig 5. Barcelona.

L’infant Martí, segons acord pres en el seu consell, mana a Jucef Abenax, cadi de la Serra d’Eslida, i als cobradors de les rendes de dita serra, que anualment paguen de les rendes que cobren 900 sous a l’aljama dels sarraïns de la Vall d’Uixó, i que reben àpoca de dit pagament, ja que ha ordenat al seu dispenser Bartomeu de Bonany que incloga dits diners en la pròpia comptabilitat de la senyoria de l’infant, i que per tant fossen pagats dels seus béns i drets per a evitar així el perjudici que causava als sarraïns d’Eslida el fet que el portantveus de governador executés la recaptació dels 900 sous fins i tot amb embargaments. El motiu és que fa temps el rei Pere el Cerimoniós havia assignat dit pagament a Eslida perquè volia recompensar l’aljama de la Vall que havia de pagar dita quantitat anualment al bisbe de Tortosa per raó del dret de primícia.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2064, f. 34r.

Infant en Martí etc., a Juceff Abenax, alcadí nostre de la Serra d’Eslida e a altres qualssevol⁷ collitós de les rendes e drets nostres de la dita Serra, la gràcia sua. Com nós, volents relevar de dan, affanys, costes e messions⁸ als sarrayns nostres de la aljama d’Eslida, hajam provehit e vullam ab la present que aquells nou-cents sous reals de València que·l dit senyor rey, senyor e pare a nós molt car, ans que de la dita Serra d’Eslida fahés donació a nós, havia assignats cascun any sobre les dites rendes e drets al aljama dels sarrayns de la Vall de Uxó, en partida de alcuna esmena que·l dit senyor havia de fer als dits sarrayns per rahó de la primícia de Uxó que obtench de aquells la esgleya de Tortosa, e per los quals, a instància dels dits sarrayns de \Uxó/⁹ lo portantveus de governador de regne de València ha fet e fa tots dies execucions contra los dits sarrayns d’Eslida e lu<r>s béns, sien per nós de les dites rendes e drets nostres d’Eslida pagats e satisfets cascun any als dits sarrayns de \Uxó/,¹⁰ axí del temps passat tro ací com del esdevenidor, comptant del dia ançà que fon feyta la dita assignació del senyor rey. Per tal, vos dehim e manam que, dels diners nostres per la dita rahó que són o seran en vostre poder, donets e paguets cascun any als dits sarrayns de Uxó los dits¹¹ nou-cents sous de la dita moneda, axí del temps passat com del esdevenidor, comptant del dia ançà que començà córrer la dita assignació segons que dessús és dit, e en cascuna paga que farets cobrats àpocha dels dits sarrayns de Uxó, com nós ab la present manam al feel dispenser nostre en Barthomeu de Bonany e a altres qualsevol oydós comptes de vós de la dita rahó que, tot ço e quant haurets pagat per vigor de aquest manament nostre, vos prenc en compte, vós restituent a aquell las àpochas de ço que pagat haurets per la dita rahó. E sobre açò dubte o qüestió alcuna no us facen com nós, de certa sciència e per deute de justícia, en nostre plen consell axí ho hajam deliberat e vullam que·s complescha.

Dada en Barcelona, a .V. dies de maig del any de la Nativitat de nostre Senyor .M.CCC.LXXIIII.

Infans Martinus.

Dominus infans mandavit mihi, Iacobo de Castellione, presente expensore. Probata.

3.

1375, novembre 28. Barcelona.

L’infant Martí concedeix l’alcaidia i la procuració del castell i la Vall d’Uixó a Pere Arnau d’Esparça pels serveis que aquest realitzà al seu pare durant la guerra contra el rei Pere I de Castella com alcaid de dit castell. Tanmateix, la concessió només serà efectiva quan els recupere de mans de Pere de Centelles, qui té en penyora dit castell i vall.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2099, ff. 96v-97r.

Infant don Martín etc. Attendient los agradables servicios por vós, fiel nuestro P(ere) Arnalt d’Esparça fechos al senyor rey, nuestro padre, e a nós, en tiempo de la guerra que·l dicho senyor rey avía con el rey don Pedro de Castiella, vós seyndo alcayde del castiello de la Val de Uxón et en otra manera, por esto, en remuneración de las sobreditas cosas, damos a vós de agora pora la hora e la hora pora agora, el alcaydío del dito castiello de la Val de Uxón e la procuración de la dita Vall tanto como a nós plazerá,¹² cada e quando el dito castiello e Vall a nuestra mano e senyoría cobraremos, el qual, Dios mediant, en breu haver e cobrar devemos del noble en Pere de Centelles, qui aquell tiene a manera de penyora. Et prometemos a nuestra bonea fe del dito alcaydío e procuración fazervos concessión e cartas bastantes como aquellos cobraremos, e no a otro alguno segunt dito avemos. Et porque las cossas sobreditas no vos sean en dubdo, ante aquellas prometemos servar de agora pora la hora, mandámosvos dar la present carta a memoria devenidera seyellada con nuestro siello.

Dada en Barcelona, dius nuestro siello secreto, a .XXVIIIº. días de noviembre del anyo de la Natividad de Nuestro Senyor mil .CCCº.LXXª. cinquo.

Infans Martinus.

4.

1376, abril 24. Montsó.

L’infant Martí, a petició del noble Pere de Centelles, nomena Guillem Martorell, de la casa de dit noble, batlle de la Vall d’Uixó, atès que espera recuperar-la aviat. Haurà de cobrar les rendes i exercir sobre els vassalls la justícia que correspon al càrrec, amb un salari anual de 700 sous a cobrar per terces (cada quatre mesos) a partir de quan l’ocupe. Mana a l’alcaid, alamí, vells i aljama de sarraïns de la Vall que l’acaten i paguen dit salari.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2065, ff. 65v-66r.

Nos infans Martinus etc., ad supplicacionem humilem pro subscriptis nobis factam per nobilem et dilectum nostrum Petrum de Scintillis in favorem Guillermi Martorelli, de domo sua, tenore presentis carte nostre nunc pro tunc comittimus sive comendamus vobis dicto Guillermo ad cautelam officium baiulie vallis nostre de Uxone, possessionem cuius habere intendimus in brevi, Deo duce, tenendum, regendum et exercendum per vos fideliter atque bene quamdiu de nostro processerit¹³ beneplacito voluntatis ius et iusticiam subditis dicto vobis comisso officio tribuendo et in omnibus observando, necnon iura, regalias et esdevenimenta nostra quecumque ac vasallos nostros dicte vallis legaliter tuendo atque pro posse defendendo contra personas quascumque. Et habeatis inde per vostra salaria et labore dicti officii, a die videlicet qua ipso officio pro nobis deservire incipietis ex tunc anno quolibet, et per tercias asuetas, septingentos solidos regalium Valencie. Mandantes serie huius alcaydo, alamino, veteribus et aliame sarracenorum dicte vallis quod vos pro baiulo nostro dicte baiulie quando vallis predicta ad nostrum pervenerit,¹⁴ dominium habeant et teneant vobisque pareant, obediant et attendant prout aliis baiulis dicte vallis retroactis temporibus parere, obedire et attendere consueverunt, tenentur et debent [necnon dictus] alaminus quamdiu nobis placuerit et dictum pro nobis tenebitis officium vobis satisfaciat annuatim et per termino<s> assuetos de salario supradicto integre et complete. Iniungentes etiam per hanc eandem procuratori nostrorum locorum regni Valencie vel eius locumtenenti ali<i>sque universis et singulis officialibus nostris presentibus et futuris vel eorum locatenentibus quatenus concessionem et graciam nostram huiusmodi vobis dicto Guillermo teneant firmiter et observent et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant aliqua racione. In cuius rei testimonium presentem cartam nostram fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum in villa Montissoni, vicessima quarta die aprilis anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXVIº.

Inffans Martinus.

5.

1376, octubre 25. Barcelona.

L’infant Martí anuncia que les possessions atorgades pel seu pare el rei Pere han de retornar al domini i propietat de la Corona, deslliurades de tot vincle de deute. Especifica que es reduirà a la Corona tota la tinença del comtat de Xèrica, la Vall d’Uixó i Alfondeguilla, tot indicant que aquestes dues darreres per certa quantitat de diners estaven empenyorades al noble en Pere de Centelles.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2065, f. 141r.

In Dei nomine. Noverint universi quod nos infans Martinus etc. Attendentes quod iuxta formam hereditamenti seu donacionis quod seu quam dominus rex iam dictus nobis fecit inter alia de comitatu et baronia de Exerica et castro et valle de Uxone, comittatus et vicecomitatus quos antea ipse dominus rex sub certa forma nobis donavit ad ipsum et inclitum dominum infantem Iohannem, eiusdem domini regis primogenitum et in omnibus regnis et terris suis generalem locumtenentem, ducem Gerunde et comitem Cervarie, dominum fratrem nostrum carissimum debent reverencie et iuri, dominio et proprietati corone regie reduci, videlicet quocumque ipsi domini rex et dux seu alter ipsorum dictum castrum et vallem de Uxone et de Alfandiguiella¹⁵ que per nobilem Petrum de Scintillis pro certa peccunie quantitate detinentur, redemerint necnon desobligaverint omnia et singula loca comitatus de Exerica et eius tenencie ab omni vinculo debitorum prout in carta donacionis dicti comitatus de Exerica continetur, pro quibus siquidem redempcione et desobligacione nobis, dicto infanti, de voluntate et assensu dictorum dominorum regis et ducis.¹⁶

6.

1376, octubre 25. Barcelona.

L’infant Martí —ja que el rei Pere el Cerimoniós i el primogènit Joan, duc de Girona, volen recuperar per a la Corona el comtat de Xèrica i el castell i la Vall d’Uixó, que han de ser, amb l’acord explícit del seu pare i del seu germà, reduïts lliures i francs de deutes, com la donació feta l’any 1372 estipulava— designa procuradors seus Castelló de Mallorca, jurista a la cort reial, i Guerau Sespluga, conseller i escrivà de ració del duc de Girona, en aquesta transmissió de drets a la Corona. Hauran de reunir tots els llocs i propietats que han de formar part de la lluïció i obtenir els diners necessaris per redimir aquests territoris a la Corona, que han d’anar units a la recuperació de totes les seues jurisdiccions, tal i com l’infant té a la viles de Banyoles i d’Olot, i a altres llocs del comtat de Besalú i vescomtat de Bas. Delegant en aquests procuradors citats la capacitat de signar de part de l’infant qualsevol carta de gràcia o documents de venda, empenyorament o alienació. Ordenant, finalment, a tots els oficials reials i súbdits de l’infant que obeïsquen i atenguen qualsevol requeriment d’aquests comissionats, als quals els dona facultat plena per actuar en el seu nom en aquestes transaccions.

Testimonis: Francesc de Sant Climent, conseller i majordom del duc de Girona, Jaume March, uixer del rei, i Pere Ermengaud, sots-dispenser del duc de Girona.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2065, ff. 142v-143v.

In Dei nomine. Noverint universi quod nos infans Martinus etc.¹⁷ Attendentes quod iuxta formam hereditamenti seu donacionis quod seu quam dominus rex iam dictus nobis fecit inter alia de comitatu et baronia de Exerica et castro et valle de Uxone, comitatus Bisulduni et vicecomitatus de Bas, quos antea ipse dominus rex sub certa forma nobis donavit ad ipsum et inclitum dominum infantem Iohannem, eiusdem domini regis primogenitum et in omnibus regnis et terris suis generalem locumtenentem, ducem Gerunde et comitem Cervarie, dominum et fratum nostrum carissimum, debent reverencie et iuri, dominio et proprietati corone regie reduci, videlicet quocumque ipsi domini rex et dux seu alter ipsorum dictum castrum et vallem de Uxone et de Alfondiguiella que per nobilem Petrum de Scintillis pro certa peccunie quantitate detinentur redemerint necnon desobligaverint omnia et singula loca comitatus de Exerica et eius tenencie ab omni vinculo debitorum prout in carta donacionis dicti comitatus de Exerica continetur, pro quibus siquidem redempcione et desobligacione nobis dicto infanti, de voluntate et assensu dictorum dominorum regis et ducis convenit de necessitate iurisdiccionis impignorare seu vendere aut alienare infrascripta.¹⁸ Prospicientes etiam quod ex quo prefati dominus rex et dominus dux, qui predicta et infrascripta sume cordi<s> habent, volunt predicta redimere et desobligare, nos locum dare debemus omnino ad predicta et in hiis et aliis suis voluntatibus complacere toto posse nostro, ideo, ut peccunia pro dicta luicione fienda melius et promptius procurari possit et haberi ac subscripta alia fieri, tenore presentis carte nostre seu instrumenti publici, de voluntate et consensu expresso dictorum dominorum regis et ducis, vos dilectos nostros Castilionem de Maioricis, iurisperitum, consiliarium et promotorem negociorum curie domini regis prefati, et Gueraldum Caspluga, consiliarium et scriptorem porcionis iam dicti domini ducis, procuratores nostros constituimus certos et speciales scilicet ad cogendum, forciandum¹⁹ et distringendum prius et ante omnia modis, formis et viis quibus decet omnes et singulas universitates castrorum et locorum dictorum comitatus et vicecomitatus et aliorum locorum sive castrorum et illos etiam quorum dicta castra seu loca sunt se in unum congregandum, conveniendum seu interessendum pro luicione seu redempcione ipsarum villarum, castrorum et locorum comitatus et vicecomitatus predictorum et partem quamlibet universitatis²⁰ et alias personas solvere contingentem in et pro quantitate dicte luicionis et aliorum inde emergendorum persolvi faciendum seu statutis terminis solvere obligandum cum securitatibus et cautelis ad premissa necessariis prout vobis videbitur peragendum, necnon ad vendendum, impignorandum et quocumque alio alienacionis genere alienandum omnes et singulas iurisdicciones nostras ac merum et mixtum imperium ad imperpetum vel ad tempus quas et quod nos habemus in villis Balneolarum et Oloti et aliis parrochis quibuscumque et castris comitatus Bisulduni et vicecomitatus de Bas predictorum et extra prout vobis videbitur faciendum cum instrumento perpetuo gracie et pro quocumque seu quibuscumque preciis volueritis aut prout cum emptoribus seu aliis contrahentibus poteritis convenire ipsosque emptores et contrahentes per vos seu quos volueritis in possessionem rey (sic) empte seu impignorate vel alia adquisicione²¹ mittere et inducere, et inductos in ea denfendere (sic) et defendi facere et mandare vice nostra bonaque vestra quod eviccione rey vendite vel impignorare vel alii alienate seu permutate obligare pre[...] et quasvis peccunias nobis pro dictis contractibus et quibusvis concessionibus per vos pro expressa racione nostro nomine faciendis pertinentes recipere tam de vendicionibus, impignoracionibus et alienacionibus quam in possessionem induccionibus et preciorum ac peccuniarum recepcionibus quam aliis circa premissa agendis instrumenta facere et firmare nomine nostro possitis etiam pro predictis bona nostra obligare et promitere quoscumque fideiubentes quod nos servare indempnes cum omnibus eorum bonis et pro huiusmodi indempnitate et [alia] pro predictis iuramentum in animam nostram facere et prestare. Preterea, possitis in quam universis et singulis officialibus et subditis nostris ex nostra parte mandare, quibus etiam cum presenti mandamus, sub pena nostre gracie et mercedis ut pro execucione promissorum vobis et vestris iussionibus et requisicionibus pareant et attendant. Et demum omnia alia et singula possitis facere et expedire in et pro predictis et dependentibus ex eis que nos possemus personaliter constituti, etiam si talia essent que mandatum exigerent speciale, dantes et comitentes vobis super predictis omnibus et singulis et dependentibus seu emergentibus ex eisdem seu eis [con]nexis facultatem plenariam et generaliter vices nostras. Et iuramus per dominum Deum et eius sancta Quatuor Evvangelia manibus nostris corporaliter tacta et dicti religione iuramenti promittimus infrascripto notario tanquam publice persone stipulanti et recipienti pro omnibus illis et singulis quorum interest et interesse potest et poterit in futurum quod quidquid per nos et super predictis [se]u racione aut occasione eorum promissum, iuratum et firmatum fuerit sive factum, ratum, [g]ratum et firmum perpetuo habebimus et tenebimus et [non] contraveniemus aut faciemus aliqua racione ac si per nos [per]sonaliter actum fuisset sub nostrorum omnium obligacione bonorum in quorum omnium testimonium presentem cartam nostram sive hoc presens publicum instrumentum fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Quod est actum Barchinone, vicesima quinta die octobris anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXº. sexto.

Signum (en blanc) infantis Martini etc., qui hec firmamus, laudamus, concedimus et iuramus. Inffans Martinus.

Signum (en blanc) Petri, Dei gracia regis Aragonum, Valencie, Maioricarum, Sardinie et Corsice, comitisque Barchinone, Rossilionis et Ceritanie, qui predictis omnibus et singulis tanquam de voluntate et speciali nostro consensu per dictum infantem factis et firmatis consentimus²² eaque laudamus [et] approbamus, in quorum testimonium sigillum nostrum apendicium huic instrumento ducimus apponendum. Rex Petrus.

Signum (en blanc) infantis Iohanis, serenissimi domini regis predicti primogeniti ac in omnibus regnis et terris suis generalis locumtenentis, ducis Gerunde et comitis Cervarie, qui predictis omnibus et singulis ut suppra.

Primo<genitus>.

Testes huius rei sunt Franciscus de Santo Clemente, consiliarius et maiordomus dicti domini ducis, Iacobus March, uxerius dicti domini regis, milites, et P(etrus) Ermengaudi, subexpensor domini ducis predicti.

Dominus infans in cuius posse predicta firmavit. Et subsequenter dominus rex et dominus dux mandavit mihi Iacobo de Castellione.

7.

1377, abril 3. Barcelona.

L’infant Martí, com a comte de Xèrica i de Luna, nomena Jaume Castelló procurador seu especial d’Uixó i Alfondeguilla, qui ha de rebre homenatge i fidelitat de l’alcaid del castell, del batlle, alamins, vells, aljama i oficials cristians i sarraïns (quan Pere de Centelles lliure a l’infant aquells llocs íntegres amb les seues rendes i jurisdiccions). Li atorga plenes facultats per administrar aquells llocs d’Uixó, Alfondeguilla (igualment, Viver i Caudiel i la tinença de Xèrica), dels quals confirma els seus privilegis, franqueses, Sunna i Xara, bons usos i immunitats.

Testimonis: Berenguer de Cruïlles, camarlenc, Berenguer de Vilaragut, majordom, i Dalmau de Cervelló, cambrer de l’infant Martí.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, ff. 46v-47v.

Iacobo de Castilioni. ²³

Noverint universi quod nos infans Martinus etc., quia nobilis Petrus de Scintillis, ex ordinacione vel mandato prefati domini regis²⁴ seu incliti et magnifici domini infantis Iohannis, ducis Gerunde, fratris nostri carissimi, nobis tradere tenetur possessionem castri et Vallis de Uxone et alcaree de Alfandiguella, regni Valencie, cum suis redditibus, iuribus et esdevenimentis universis, necnon prefati domini rex et dux vel alter ipsorum pari modo nobis tradi facere tenentur possessionem locorum de Bivel et de Caudiell, tenencie de Exerica, cum suis pertinenciis, redditibus et iuribus universis et cum omni integritate eorum, ideo tenore presentis facimus, constituimus et ordinamus procuratorem nostrum certum et specialem ac etiam generalem vos, dilectum consiliarium et prothonotarium nostrum Iacobum de Castillione, presentem et onus huius procuracionis suscipientem ad recipiendum pro nobis et nomine nostro corporalem possessionem vel quasi castri et alcarearum Vallis de Uxone et de Alfandiguiella et aliorum predictorum, de quibus possessio est recipienda, et ad recipiendum pro nobis et nomine nostro homagia et fidelitatis iura ab alcaydo dicti castri et baiulo, alaminis, veteribus, officialibus, aliamis et quibuscumque singularibus hominibus christianis et sarracenis dictarum \alcarearum/,²⁵ necnon ab²⁶ \officialibus et hominibus [dictorum] locorum de Bivel et de Caudiel/ et aliis hominibus et mulieribus cuiuscumque legis existant dictarum vallis et alcarearum \et locorum/ de Uxone,²⁷ Alfandiguiella, \Bivel et Caudiel vel/ in eis et seu ipsarum terminis aut territoriis habitantibus seu populaturis, et ad omnia alia et singula faciendum quod ad perfeccionem et complementum promissorum vobis utilia seu neccessaria videbuntur, necnon ad confirma<n>dum dictis \universitatibus et aliamis²⁸ ac singularibus de eisdem²⁹ et aliis omnibus et singulis supradictis et eorum succesoribus perpetuo ipsorum privilegia, libertates, franquitates, xaram, çunam ac bonos usus sicut et prout hactenus eis bene usi fuerunt, necnon etiam officiales quoscumque \dictarum alcarearum et locorum/³⁰ pro nunc officia exercentes ad ipsis officiis removendum, et si vobis videbitur ipsis officialibus qui nunc sunt dicta officia comitendum et tornandum aut alios, si malueritis, de novo creandum, ponendum et constituendum, et omnia alia faciendum et libere³¹ peragendum in predictis et circa ea et quolibet ipsorum quecumque potest facere quilibet procurator legittime constitutus, et que nos possemus facere si hiis personaliter adessemus,, etiam si essent talia que mandatum exigerent speciale ubi etiam forent maiora vel graviora superius expressatis. Quare nos de fide, industria et prudencia vestri dicti nostri prothonotarii confidentes ad plenum, comitimus vobis eidem prothonotario nostro super predictis omnibus et singulis cum emergentibus, dependentibus et connexis plenarie vices nostras, dantes et concedentes vobis super seis plenam, liberam et generalem administracionem cum plenissima facultate. Et promittimus subscripto notario tanquam publice persone hec a vobis legittime stipulanti, paciscenti et recipienti nomine vestri, dicti prothonotarii nostri, et omnium etiam aliorum et singulorum quorum interest vel poterit interesse nos habere perpetuo ratum, gratum et firmum quicquid per vos super predictis et quolibet eorum actum, gestum seu procuratum fuerit et nullo tempore revocare sub bonorum nostrorum omnium ypotheca. In cuius rei testimonium huic instrumento sigillum nostrum apponi iussimus inpendentem.

Datum et actum est hoc Barchinone, tercia die aprilis anno a Nativitate Domini . Mº.CCCº.LXXº.VIIº.

Infans Martinus.

Signum (en blanc) infantis Martini, comitis de Exerica et de Luna predicti, qui hec facimus et firmamus.

Testes hui rei sunt nobiles Berengarius de Crudiliis, camerlengus, Berengarius de Vilariacuto, maiordomus, et Dalmacius de Cervilione, camerarius dicti domini infantis Martini. ³²

Fuit clausum per R(aimundum) de Cumbis, scriptorem domini infantis.

Dominus infans mandavit mihi R(aimundo) de Cumbis.

8.

1377, abril 20. Barcelona.

L’infant Martí comunica als alamins, vells i aljames de la Serra d’Eslida, que la necessitat de finançament l’empeny a enviar Jaume de Castelló, conseller i protonotari seu —que ha d’anar a rebre les possessions de la Vall d’Uixó i Alfondeguilla, novament atorgades a l’infant—, perquè recapte les quantitats necessàries per a socórrer-lo en les seues despeses.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2100, f. 140r.

Infant don Martín.

Fémosvos saber que, por razón de las grandes despesas que nos ha convenido fazer en Barcelona, a nós conviene haver socorro de nostros vassallos. Ont, como por la dita razón e por recebir la possesión de la Vall d’Uxón e d’Alfandiguiella, enviemos de present en aquexas partidas el amado consellero e prothonotario nostro Jayme de Castellón. Por aquesto, vos dezimos e mandamos e·ncara vos rogamos que socorrays a nós en l’anyo present de la quantía que·l dito prothonotario vos dirá de part nostra. E sobre aquesto e otras cosas darés fe e creença a todo aquello que·l dito prothonotario vos dirá de part nostra bien assí como si nós vos lo dezíamos de bocha. E en aquesto no haya falta alguna si a nós servir ni complazer entendedes.

Dada en Barcelona dius nuestro siello secreto, a .XX. días de abril del anyo .M.CCC.LXXVII.

Infans Martinus.

Fuit missa a los alamines, viejos e aljamas de los moros nuestros de la Sierra de Eslida.

9.

1377, abril 20. Barcelona.

L’infant Martí s’adreça al cadi de la Serra d’Eslida, Juceff Abenax, per informar-lo de l’arribada de Jaume de Castelló, conseller i protonotari seu, per a prendre possessió de la Vall d’Uixó i Alfondeguilla, i recaptar les quantitats que necessita, ordenant-li que el recolze en tot el que calga. ³³

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2100, f. 140r.

Infant don Martín.

Alcadí, sepas que nós enviamos en regno de Valencia el amado consellero e prothonotario nuestro Jayme de Castellón sobre algunos afferes e, entre los otros, por prender la possesión de la Vall d’Uxón e por fazer demanda a los moros de Eslida. Porque te dezimos e mandamos que des lugar e dieta buena como nós seamos servido de tú en la dita demanda e te hayas diligentment en aquella, de guisa que te hayamos que gradecer, e el dito Jayme qui entró aquí nos ha enformado de tú, de la gran affección que has de servir a nós por todo tu poder, la pueda fazer mellor d’aquí adelant e seamos tenido de fazer gracia e mercé. E sobre esto creas al dito Jayme de lo que te dirá de part nuestra.

Dada en Barcelona dius nostro siello secreto, a .XX. días de abril del anyo .M.CCC.LXX.VII.

Infans Martinus.

Fuit missa a·n Juceff Abenax, alcadí de la Sierra nuestra de Eslida.

10.

1377, juny 10. Barcelona.

L’infant Martí, per a procurar fer el lliurament íntegre i franc a la Corona del comtat de Xèrica i altres llocs a ell pertanyents, ja que hi ha títols de venda, d’empenyorament i altres obligacions prèvies d’alguns d’aquells llocs encara no redimits, nomena per a aquesta finalitat un altre procurador especial, Bernat d’Alpicat, jurista valencià, qui prendrà possessió corporal dels castell i vall d’Uixó —que es regirà a costum d’Espanya—, i l’alqueria d’Alfondeguilla, com també dels llocs de Viver i Caudiel. Igualment, per a redimir la possessió del castell i vall d’Uixó i l’alqueria d’Alfondeguilla, el rei, pare seu i el duc, el seu germà, li lliuraren 10.000 sous, amb els quals desempenyorà el lloc de Novalitxes, que tenia Bertran Desvall, doctor en lleis. Un cop presa la possessió dels citats castell, vall i alqueria l’infant lliurarà al seu pare i al seu germà del comtat de Besalú i vescomtat de Bas. El nou procurador general de l’infant rebrà en el seu nom tots els homenatges i juraments de fidelitat dels seus vassalls, tot ordenant-li que hi exercisca en nom seu el mer i mixt imperi i tota la jurisdicció, alta i baixa, civil i criminal. L’infant li encomana, a més de l’administració i nomenament d’oficials, que vetlle particularment pel lliurament dels tributs deguts, sempre, però, procurant que no es perjudique aquells territoris, als quals ratifica els privilegis, franqueses, llibertats, immunitats, Sunna i Xara, bons usos. Tot insistint-li que vigile els oficials dels comptes, als que el dit procurador té la especial capacitat de sancionar si es comporten fraudulentament, així com recompensar aquells que gestionen amb deteniment i eficàcia els comptes.

Testimonis: Berenguer de Cruïlles, camarlenc; Dalmau de Cervelló, cambrer, i Jordi Joan, dispenser de l’infant Martí.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, ff. 105r-107v.

Bernardi de Alpicato. ³⁴

Pateat universis quod nos infans Martinus etc.,³⁵ quia dictus dominus rex, pater et dominus noster carissimus, racione concessionis et donacionis dudum per ipsum nobis facte de comitatu de Exerica, nobis tradere seu tradi facere debet posesionem castri et Vallis de Uxone et alcaree de Alfandiguella ac locorum de Bivel et de Caudiel, sitorum in regno Valencie, cum fortalicis et edificiis, turribus et fortitudinibus, territoriis et terminis dictorum castri et vallis ac locorum predictorum, et cum baronibus seu nobilibus, militibus et dominabus et personis generosis, feudatariis et vassallis, hominibus et mulieribus cuiuscumque legis, secte, status vel condicionis existant, et cum mansis, borgiis, terris, honoribus et possessionibus, censibus, agrariis, decimis, redditibus, mero et mixto imperio et iurisdiccione omnimoda ac eius exercicio, questis, cenis, subsidiis, monetaticiis, exitibus, proventibus, obvencionibus, pace et guerra, hoste et cavalcata et eorum redempcionibus, et cum omnibus dominiis personarum et rerum, et generaliter cum omnibus servitutibus et iuribus realibus et personalibus et aliis quibuscumque que ad ipsum dominium in dicto castro et Valle de Uxone et alcarea de Alfandiguella et locis predictis ante donacionem predictam pertinebant seu poterant pertinere quoquomodo. Quam quidem possessionem de predictis tempore quo dictus dominus rex tradi nobis fecit possessionem vill[e] de Exerica et aliorum locorum ipsius comitatus, tradi nobis facere non potuit cum ipsa teneretur aliquo titulo vendicionis, pignoris vel alterius obligacionis, sed nobis [et in posse nostro] in esmendam et satisfaccionem predictorum comitatum Bisulduni et vicecomitatum de Basso, quos iam tenebamus et possidebamus certis titulis ex pacto inter dictum regem et nos inhibicio remansit que possedimus, possidemus et possidere debemus tantum et tamdiu donec ipse dominus nobis tradiderit seu tradi fecerit possessionem castri et vallis predicte de Uxone et alcaree d’Alfandiguella ac aliorum locorum et omnium et singulorum predictorum. Qua quidem possessione adepta et solutis etiam nobis decem mille solidis per dictum dominum regem seu dominum ducem quos nos exsolvimus Bertrando de Vallo, legum doctori, pro quibus tenebat in pignore locum de Novalitxes, quem ab ipso redemimus quemque dictus dominus rex nobis redimere tenebatur, nos pari modo eidem domino vel domino duci restituere tenemur et debemus dictos comitatum et vicecomitatum ac sibi tradere seu tradi facere possessionem eorundem et villarum, locorum, sacrariorum sive populorum, mansorum, bordarum, hominum et mulierum ac aliorum hominum et singulorum ad dictos comitatum et vicecomitaum pertinentium quoquomodo, sub condicionibus tamen subscriptis circa que peragenda aliis occupati negociis non valemus personaliter incedere seu vacare. Idcirco, de prudencia, industria et legalitate vestri dilecti nostri Bernardi de Alpicato, iurisperiti Valencie, confidentes ad plenum constituimus et ordinamus procuratorem nostrum certum et specialem ac ad infrascripta generalem, videlicet ad petendum et recipiendum pro nobis et nomine nostro possessionem corporalem seu quasi dictorum castri et Vallis de Uxone et alcaree de Alfandiguella et locorum etiam de Bivel et de Caudiel ac aliorum omnium et singulorum predictorum, de quibus dictus dominus rex nobis tradere seu tradi facere debet possessionem corporalem seu quasi ut est dictum. Et etiam, ad petendum et recipiendum nostro nomine et pro nobis fidelitates, iuramenta et homagia a feudataris, militibus et dominabus, personis generosis, feudatariis et vassallis, hominibus et mulieribus cuiscumque legis, secte, status vel condicionis existant dictorum castri et vallis, alcaree et locorum predictorum, necnon recognicionem ab alcaydo dicti castri³⁶ tenendo et custodiendo bene et legaliter ad consuetudinem Ispanie quamdiu nobis placuerit castrum predictum de Uxone, et ad exercendum pro nobis et nomine nostro in dictis castro et valle, alcarea et locis predictis et eorum terminis merum et mixtum imperium et omnem iurisdiccionem altam et baxam, civilem et criminalem et aliam quamcumque; et in terminis ipsorum castri, vallis, alcare<e> et locorum predictorum et cuislibet eorum, in illa videlicet parte seu partibus in qua seu quibus volueritis, furcas e medias furcas, costellos et alia signa exercicium iurisdiccionis designancia nostro nomine et pro nobis erigendum et ponendum, necnon etiam officiales quoscumque dicti castri et Vallis de Uxone et alcaree de Alfandiguella ac locorum predictorum de Bivel et de Caudiel pro nunc officia exercentes ad ipsis officiis removendum, et si vobis videbitur eadem officia ipsis officialibus qui nunc sunt comitendum et tornandum aut alios si malueritis de novo creandum, ponendum et constituendum, et dictis universitatibus et singularibus de eisdem et eorum successoribus perpetuo ipsorum privilegia, libertates, franquitates, imnunitates, çunas et xaras ac bonos usus, de quibus tamen et prout hactenus eis bene usi fuerunt laudandum, approbandum, ratificandum et confirmandum. Preterea, constituimus et ordinamus vos dictum Bernardum de Alpicato procuratorem nostrum certum et specialem ad tradendum, possessione tamen predicta per vos nostro nomine adepta et receptis per vos .XM. solidis supradictos nostro nomine et pro nobis domino regi seu domino duci, fratri et domino nostro carissimo, \vel cui seu quibus ipsi vel alter eorum/ voluerint seu ordinaverint, possessionem corporalem seu casi de dictis comitatu et vicecomitatu ac villis, locis, sacrariis sive populis, mansis atque bordis et aliis omnibus et singulis supradictis et ad dictos comitatum et vicecomitatum pertinentibus aut pertinere debentibus quoquomodo sicut et prout nos ipsa tenebamus et possidebamus et nunc etiam tenemus et possidemus, et ad mandandum pro parte nostra militibus et dominabus et aliis hominibus et feminis tam feudatariis quam emphiteoticis aut aliis quibuscumque cuiuscumque legis, status aut condicionis existant in predictis comitatu et vicecomitatu et utroque eorum ac eorum et utriusque eorum terminis habitantibus et habitaturis vel alibi degentibus vel tenentibus seu habere aut tenere debentibus feuda, mansos, mansoverias, bordas, honores, possessiones seu iura aliqua pro domino dictorum comitatus et vicecomitatus et utriusque eorum, et aliis etiam quibuscumque qui racione dictorum comitatus et vicecomitatus vel cuiusvis iurisdiccionis eorundem aut alterius eorum nobis sint modo aliquo obligati vel nobis teneatur quacumque de causa, quot (sic) de cetero habeant et teneant dictum dominum ducem pro domino suo et dictorum comitatus et vicecomitatus et utriusque eorum et terminorum suorum et utriusque eorum. Et quod eidem domino duci et suis et quibus ipse voluerit respondeant et satisfaciant amodo de omnibus et singulis redditibus, censibus, agrariis, servitutibus, exitibus, proventibus et aliis universis et singulis iuribus, dacionibus, faccionibus ac aliis de quibus nobis racione vel occ[asion]e dictorum comitatus et vicecomitatus et utriusque eorum et pertinenciarum et iurium eorum et utriusque eorum rependere et satisfacere teneantur et debent vi vel gratis vel alio quovis modo ipsique domino duci pareant et obediant, attendant in omnibus et per omnia tanquam domino eorum et dicti comitatus et vicecomitatus et aliorum predictorum et terminorum, pertinenciarum et iurium eorum et utriusque eorum, quodque ipsi domino vel dicto suo procuratori aut cui ipse dominus voluerit faciant et prestent sacramenta, homagia et fidelitates, et homines et mulieres quoscumque postquam \dicta/ prestiterint sacramenta, homagia et fidelitates absolvendum et deliberandum nostro nomine et pro nobis ab omnibus iuramento, fide, homagio, servitute et naturalitate ac dominio quibus nobis racione vel occasione dictorum comitatus et vicecomitatus et utriusque eorum teneantur vel sint stricti aut modo quolibet obligati, necnon etiam ad concedendum dicto domino duci vel dicto suo procuratori postquam dicta fuerit per vos adepta possessio quot (sic) eorum propria auctoritate possint et libere valeant per se vel procuratores suos dictam recipere possessionem comitatus et vicecomitatus ac aliorum predictorum alio mandato vel licencia nostra minime expectata, et ad predicta omnia et singula procuratorem vel procuratores substituendum et eum vel eos si volueritis destituendum et revocandum totiens quotiens volueritis et vobis videbitur faciendum. Volumus tamen et sub hoc pacto et condicione vos ad dictam possessionem tradendam procuratorem nostrum constituimus et ordinamus ac licenciam et potestatem predictam vobis conferimus, quod in tradicione et concessione [quas] vos vel procurator substitutus a vobis de predictis comitatu et vicecomitatu ac aliis predictis nostro nomine facietis, retineatis quod propter dicte possessionis tradicionem non fiat nobis vel successoribus nostris seu fieri vel generari possit aliquid preiudicium sive da<m>pnum in iurisdiccionibus infra limites dictorum comitatus et vicecomitatus constitutis quas nos emimus seu redemimus ab aliquibus personis que ipsas racione pignoris seu alterius obligacionis detinebant et possidebant, quin immo semper remaneat nobis et nostris quitia et illesa quousque quantitates peccunie quas pro empcione et redempcione earum dedimus et solvimus sint nobis plenarie exsolute \et/ quod omnes officiales dictorum comitatus et vicecomitatus et quevis alie persone que infra ipsos comitatum et vicecomitatum aliud pro nobis et curia nostra administraverint, de administracionibus per ipsas coniunctim vel divisim gestis et factis usque in diem qua dicta possessio per vos fuerit tradita ut prefertur, teneantur nobis seu auditori compotorum curie nostre compotum reddere et racionem et restas seu reliqua racionum, sique inde fuerint, nobis et curie nostre restituere et tornare, necnon ipsos officiales si in ipsis administracionibus fraudalosi seu c[u]lpabiles reperti fuerint quovis modo punire et condepnare, absolvere et difinire iuxta³⁷ merita \eorum/ seu demerita prout nobis visum fuerit libere valeamus ipsosque et fideiussores per ipsos racione dictarum administracionum datos infra ipsos comitatum et vicecomitatum nostra propria auctoritate pro predictis capere et capi facere captosque detinere et in bonis eorum et cuiuslibet eorum excusacionem facere sicut nunc possumus et possemus si dicti comitatus et vicecomitatus penes nos remanerent. Et peccuniam que ex dictis punicionibus, condempnacionibus, absolucionibus et difinicionibus proveniet quoquomodo recipere et nostris voluntatibus aplicare, quodque omnes redditus et iura et quascumque peccunie quantitates tam per universitates et aliamas iudeorum \quam singulares personas dictorum/ comitatus et vicecomitatus nobis debitos et debita ac pertinencia quovis modo usque in diem qua dicta possessio per vos fuerit tradita nobis et curie nostre remaneant et sint quitia et intacta ipsasque et ipsa possimus petere, exigere, recipere et habere, et peti, exhigi, recipi et haberi facere et inde nostras facere voluntates, et pro ipsis et racione eorum nostra propria auctoritate quascumque execuciones et districtus facere et fieri facere et mandare tanquam de re nostra propria et quemadmodum nunc possumus et possemus si dicta possessio per nos minime traderetur. Que omnia nos nunc pro tunc et tunc pro nunc retinemus nobis et salvamus specialiter et expresse, comittentes nichilominus vobis sub condicionibus tamen et retencionibus supradictis super predictis omnibus et singulis et dependentibus, emergentibus aut connexis vel ea tangentibus quovis modo plenarie vices nostras et liberam et generalem administracionem cum plenisima facultate. Promitentes vobis et notario subscripto tanquam publice persone hec a nobis per vobis et pro omnibus aliis personis quarum interest vel poterit interesse legittime stipulanti et recipienti nos habere perpetuo ratum, gratum et firmum quicquid per vos aut per substituendum vel substituendos a vobis in predictis et circa predicta actum fuerit sive gestum et nullo tempore revocare sub bonorum nostrorum omnium ypotheca. In quorum omnium testimonium huic instrumento sigillum nostrum apponi iussimus impendentem.

Datum et actum est hoc Barchinone, .Xª. die iunii anno a Nativitate Domini·. Mº.CCCº.LXXº· septimo.

Signum (en blanc) infantis Martini etc., qui hec facimus et firmamus.

Testes huius rei sunt nobiles Berengarius de Crudiliis, camarlengus; Dalmacius de Cervilione, camerarius, et Georgius Iohannes, expensor dicti domini infantis Martini.

Fuit clausum per R(aimundi) de Cumbis.

Dominus infans mandavit mihi R(aimundo) de Cumbis in cuius posse firmavit et iuravit. Probata.

11.

1377, juny 16. Barcelona.

L’infant Martí nomena Bernat d’Alpicat procurador de les possessions que el seu pare, el rei Pere, i el seu germà, el duc de Girona, li van a lliurar, que són el castell i vall d’Uixó, l’alqueria d’Alfondeguilla i els llocs de Viver i Caudiel. Després de la presa de possessió —començant per Viver i Caudiel, tot i que en aquest darrer lloc ho farà en nom seu el batlle de Xèrica, Miquel Sánchez de Fababuix—, rebrà els 10.000 sous, atorgats pel rei i el primogènit —previ pacte de l’infant amb el pare i el germà—, amb els quals l’infant va desempenyorar el lloc de Novalitxes. Un cop presa la plena possessió dels llocs, alqueries, castells i viles mencionats, encomana al dit Bernat que lliure el comtat de Besalú i el vescomtat de Bas al rei i al duc de Girona, abans, però, els haurà de retenir alguns dies perquè l’infant en vol treure tot el que puga d’aquells.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, f. 110r.

Infant don Martín³⁸

Sapiats que·l senyor rey, pare e senyor nostre molt car, o lo senyor duch, nos deuen liurar o fer liurar possessió del castell e vall de Uxó e alcarea de Alfandiguella, dels lochs de Bivel e de Caudiel, a la qual possessió reebedora havem constituït vós procurador nostre, per què volem e us pregam que la dita possessió reebats. E primerament, ex causa reebats posssesió del loch de Bivel, e per ço com no vendrie bé que vós, que tenits a present lo loch de Caudiel, reebesets possessió de aquell, sustituyts-hi en Miquel Sanches de Fababuix, batle nostre de Exèrica, qui reeba per vós la dita possessió. E [pu]s haurets reebuda plenera possessió del dit castell e vall, alcarea e lochs, e haurets reebuts .XM. sous los quals los dits senyors rey e duch nos han a donar a los quals nós pagam per reemçó del loch de Novaliches, que micer Bertran Dezvall tenia empenyorat, lo qual lo dit senyor era tengut per pacte a nós desenpenyorar, plau-nos que·ls liurets al dit senyor rey o senyor duch possessió dels comtat de Busulú e vezcomtat de Bas, o aquell o aquells que·lls o la .I. d’éls volran, però en lo liurament de la dita possessió volem que us retingats les coses contengudes en la dita vostra procuració, la qual vos trametem. Et per ço, com nos és estat donat entenent que aquells qui són anats aquí per los senyors rey o duch, aprés que hauran a lur mà lo castell e vall, alcarea e lochs, abans que liuren a nós o a vós en nostre nom possessió, los volem tenir alscuns (sic) dies o fer-los demandes e traurem ço que puxam. Volem que us certifiquets bé si açò faran, e si res ells haven dels hòmens, no·ls liuràsets la possessió dels dits comtat e vezcomtat tro que tot ço que haguesen agut éntregament haguesen restituyt als hòmens dels dits castell, vall e loch o aquell o aquells de qui ho aurien ahut, havent vós ent (sic) totes les dites coses sàviament segons que de vós se pertany a nós ne confiam.

Dada en Barcelona sots nostre segell comú, a .XVI. dies de juny del any .M.CCC.LXX.VII.

Infans Martinus.

Fuit directa al amat nostre en Bernat d’Alpicat.

Dominus infans mandavit mihi R(aimundo) de Cumbis. Probata.

12.

1377, juny 18. Barcelona.

L’infant Martí ordena a Bernat d’Alpicat, jurista i procurador seu, que com ha nomenat Pere Arnau d’Esparça alcaid i procurador del castell i vall d’Uixó, que li facen lliurament dels dits castell i vall i que advertisca a tots els oficials que l’han d’acatar, amb excepció de l’alamí.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, f. 111r.

Infans Martinus etc., dilecto nostro Bernardo de Alpicato, iurisperito Valencie, procuratori ad subscripta et alia per nos constituto, salutem et dileccionem. Ecce quod nos providimus Petro Arnaldi d’Esparça de alcaydia et procuracione castri et Vallis de Uxone cum carta nostra ut in ea continetur. Quapropter volumus vosque rogamus quot (sic) in continenti tradatis Petro Arnaldi predicto castrum iam dictum de Uxone quodque a<d>moneatis omnes et singulos officiales in dicta valle officia exercentes, alamino dumtaxat excepto ab eorum officiis supradictis ut dictum Petrus Arnaldi possit et libere uti valeat procuracione sua predicta.

Datum Barchinone, .XVIIIª. die iunii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº. LXXVIIº.

Infans Martinus.

Idem. ³⁹

13.

1377, juny 20. Barcelona.

L’infant Martí lliura i encomana la procuració i l’alcaidia de la vila i castell d’Uixó a Pere Arnau d’Esparça. La tinença de l’alcaidia del castell es constitueix a costum d’Espanya. Té plena potestat, en nom de l’infant, d’administrar justícia, respectant la Sunna i Xara. El salari que li correspon és de 2.200 sous de València, assignats de la col·lecta de les imposicions i drets del dit castell i Vall d’Uixó.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, ff. 110v-111r.

Nos infans Martinus etc., confidentes de fide, industria et legalitate vestri fidelis nostri⁴⁰ Petri Arnaldi d’Esparça tenore presentis carte nostre comittimus sive comendamus vobis, eidem Petro Arnaldi, castrum et vallem nostrum de Uxone, situm in regno Valencie, et procuracionem ipsius castri et vallis. Ita videlicet, quod vos dum de nostre processerit beneplacito voluntatis sitis alcaydus et procurator dicti castri et vallis et teneatis ac custodietis pro nobis ipsum castrum ad consuetudinem Yspanie legaliter atque bene,⁴¹ concedentes vobis plenariam potestatem quod possitis nostro nomine et pro nobis deinde iudicare et determinare omnes et singulas lites sive questiones et quevis mandata ac compulsiones facere ac delinquentes quoscumque iudicare et condempnare secundum çunam et xaram et alia similia videlicet cum alcadio dicti castri et vallis et non alio. Et habeatis et recipiatis anno quolibet pro retinencia et custodia dicti castri et pro labore procuracionis predicte duos mille⁴² ducentos solidos regalium Valencie, quos per vos habendos et recipiendos cum presenti vobis assignamus super redditibus et iuribus nostris dicti castri et vallis de Uxone. Mandantes per presentem alcadi, alamino, veteribus et aliame sarracenorum dicti castri et vallis quot (sic) de retinencia supradicta vobis seu cui volueritis loco vestri respondeant anno quolibet dum tamen nobis placuerit, ut est dictum, per tercias assuetas, et per hanc eandem mandamus universis et singulis officialibus et subditis nostris quot vos pro alcaydo et procuratore dicti castri habeant et teneant. Declaramus tamen quot propter presentis procuracionis constitucionem non fiat nec fieri seu generari valeat ullo modo preiudicium aliquod, i<n>novacico seu derogacio procuratori nostro generali Regni Valencie, nec aliis etiam officialibus nostris in eorum officiis quin imo possint et licite valeant in valle predicta eorum officia regere et exercere sicut et quemadmodum facere possent ante presentem procuracionem, vosque eis parere etiam obedire teneamini sicut et prout alii officiales nostri dicti regni eis parere et obedire consueverunt usquequaque. In cuius rei testimonium presentem cartam nostram fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum Barchinone, . XX ª. die iunii anno a Nativitate Domini millesimo trecentesimo septuagesimo septimo.

Infans Martinus.

Dominus infans mandavit mihi R(aimundo) de Cumbis. Probata

14.

1377, juny 20. Barcelona.

L’infant Martí, atenent la seua fidelitat, nomena Juceff Alii alamí de la Vall d’Uixó durant el temps que considere oportú. Ha de cobrar en nom seu totes les rendes que corresponen a dit ofici i n’ha de respondre a Jordi Joan, conseller i dispenser de l’infant, i no a cap altra persona si no rep d’aquest Jordi Joan una carta executòria designant-ne un altre receptor.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, f. 111r-v.

Nos infans Martinus etc., confidentes ad plenum de legalitate tui Iuceff Aalii (?), sarraceni valliis (sic) nostre de Uxone, comittimus sive comendamus tibi officium alaminatus dicte vallis dum tamen de nostre processerit beneplacito voluntatis, tu ergo sis alaminus dicte vallis et petas, exigas, colligas atque leves omnes et singulos redditus, exitus et proventus et alia esdevenimenta nobis seu curie nostre pertinentes seu pertinencia in valle predicta quocumque modo, causa vel racione ac omnia⁴³ alia facias que ad dictum officium alaminatus pertinent et spectant. Volumus tamen et tibi expresse mandamus quod de toto eo quod ad manus tuas perveniet racione predicta, nostro consiliario et expensori dilecto Georgio Iohannis et non alii nisi ab eo literam executoriam obtineres rependeas integre et complete, quia sibi vel cui ipse voluerit et non alii responderi volumus de predictis. Nos enim mandamus per hanc eandem universis et singulis officialibus et subditis nostris ut te pro alamino dicte vallis habeant et teneant dum nobis placuerit, ut est dictum, tibique pareant, obediant et respondeant in et de hiis omnibus in et de quibus aliis alaminis qui pro tempore fuerunt dicte vallis parere, obedire et respondere consueverunt, tenentur et debent. In cuius rei testimonium presentem fieri et sigi[ll]o nostro iussimus comuniri.

Datum Barchinone, .XXª. die iunii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXº. septimo.

Infans Martinus.

Dominus infans qui eam signatam misit expediendam. Probata. ⁴⁴

15.

1377, setembre 18. Barcelona.

L’infant Martí, pels seus bons serveis a la Cort reial, atorga a Faraig de Bellvís, sarraí menescal de la casa reial, l’ofici d’alcaid i escrivà dels sarraïns d’Uixó. L’infant estableix que tots els oficials reials, presents i futurs, així com l’aljama i cadascun dels sarraïns d’Uixó el reconeguen com a alcaid i escrivà. Qui en l’exercici d’aquests oficis tindrà les mateixes llibertats, immunitats i salari que els seus predecessors.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, f. 151r.

Nos infans Martinus etc., obtentum (sic) serviciorum per te Faraig de Belvis, sarracenum, menescallum nostrum, tam dicto domino regi quam nobis fideliter exhibitorum et que cotidie exhibes incessanter, de industria et sufficiencia ac legalitate tua plenarie confidentes, damus et concedimus tibi dicto Faraig dum tamen de nostre processerit beneplacito voluntatis officium alcadiatus et scribe sarracenorum vallis nostre de Uxone. Ita quod sis pro nobis et [no]mine nostro alcadius et scriba s[arra]cenorum dicte vallis ipsumque officium regas, teneas et exerceas pro nobis dum nobis placuerit, ut est dictum, secundum forma per quam alii alcadii et scribe consueti fuerunt dictum officium exercere. Et habeas pro salario et labore tuo dicti officii omnes libertates ac immunitates eaque iura et salarium que per alios qui dictum tenuerunt et rexerunt officium fuerunt recipi assueta. Nos enim per presentem cartam nostram mandamus universis et singulis officialibus nostris presentibus et futuris, et aliame sarracenorum dicte vallis et singularibus eiusdem, quot te dictum Faraig et non alium habeant pro alcaydo et scriba aliame dicte vallis quamdiu tamen de nostre processerit beneplacito voluntatis ut prefertur tibique aut substitutis tuis pareant, obediant et respondeant de omnibus hiis de quibus alcadio et scribe dicte aliame debent et consueti fuerunt respondere temporibus retroactis. In cuius rei testimonium presentem vobis fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum Barchinone, octavadecima die septembris anno a Nativitate Domini millesimo . CCCº.LXXº. · septimo.

Infans Martinus. ⁴⁵

Dominus infans qui eam signatam misit expediendam.

16.

1377, novembre 24. Barcelona.

L’infant Martí comunica a Jordi Joan, el seu conseller i dispenser, que Guillem de Martorell, antic batlle d’Uixó, en aquest present any no ha arribat a ocupar el càrrec durant mig any, en conseqüència i atès que ha recaptat les taxes del lli, ordi i gra, mana que se li paguen 350 sous que correspondrien a la mitat del seu salari anual.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2066, f. 194v.

Infans Martinus etc., dilecto consiliario et expensori nostro Georgio Iohannis, salutem et dileccionem. Licet Guillermus Martorelli, de domo dicti domini regis, olim baiulus vallis nostre de Uxone, anno presenti ipsi officio baiulie non deservierit per medium annum et per consequens eidem de salario dari consueto pro officio dicte baiulie nisi dumtaxat prorata temporis quo eidem officio deservivit minime respondere deberetur. Attendentes quod ipse G(uillermus) anno presenti collexit linum, ordeum et frumentum, volumus et de gracia speciali huius serie providemus quod dicto Guillermo Martorelli respondeatur de tempore quo dicto servivit officio presenti anno de trescentis quinquaginta solidis regalium Valencie qui sunt medietas salarii pro dicto officio dari consueti pro quolibet anno, sicut si eidem officio per medium annum deservisset. Mandantes vobis quot (sic) de peccunia curie nostre quod est vel erit penes vos tribuatis et solvatis dicto Guillermo Martorelli . CCCL . solidos supradictos, recuperando ab ipso presentem cum apoca de soluto.

Datum Barchinone, .XXIIIIª. die novembris anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº. LXXVIIº.

Infans Martinus.

R(aimundus) de Cumbis mandato domini infantis facto per Bonafonatum de Sancto Felice, militem, regentem expensoriam. Probata.

17.

1377, desembre 20. Barcelona.

L’infant Martí al seu dispenser Jordi Joan. Atesa la súplica de l’aljama d’Uixó, a la qual la venda de 3.000 sous censals anuals —que pertocarien als sarraïns d’Uixó a raó dels 36.000 sous censals morts deguts al noble Berenguer de Vilaragut, conseller i majordom de l’infant— li eren molt perjudicials, i com l’aljama ja li havia lliurat 1.000 florins d’or, l’infant ha decidit que l’amonestació a la comunitat de sarraïns d’Uixó siga mínima, ja que vol que l’aljama d’Uixó siga deslligada d’aquella venda anual de 3.000 sous de censals morts, per a la qual mana a Jordi Joan que trobe altres comunitats i viles en el Regne de València que puguen suportar dit càrrec anual. Tot decretant l’infant que l’aljama d’Uixó reduïsca la quantitat de l’aportació que ha de ser lliurada al dit noble a 1.000 sous censals anuals, a raó d’aquells 36.000 sous de preu i no més.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2067, f. 3r-v.

Infans Martinus etc., dilecto consiliario et ex[pen]sori nostro Georgio Iohannis, salutem et dileccionem. Humili supplicacione pro parte aliam[e sar]racenorum Vallis de Uxone nobis reverenter exhibita, percepimus quod vos compellitis seu compellere nitimini dictam aliamam ad vendendum nobili et dilecto consiliario et maioridomo nostro Berengario de Vilariacuto tres millia solidos censuales et annuales racione videlicet et pro illis triginta sex millia solidos per nos dudum eidem nobili Berengario graciose concessis, quod si fieret in magnum sicut fertur dampnum dicte aliame et singularium de eadem proculdubio redundaret, presertim propter molem debitorum quibus ipsa aliama oppressa existit, etiam quia de proximo nobis solvere tenentur mille florenos auri quos dudum nobis graciose dederunt et concesserunt, et quia plerumque pro talibus omnibus quam plures subsequntur missiones et expenssas. Quapropter supplicato nobis super predictis dicte aliame de condecenti remedio provideri, volumus ac vobis dicimus et mandamus quot dictam aliamam ad faciendum vendicionem predictam minime compellatis, verum quia omnino volumus quod dicti triginta sex millia solidos aut per viam vendicionis censualis aut in peccunia numerat[a] predicto nobili Berengario exsolvantur, ideo vobis dicimus et mandamus quot ad faciendum vendicionem seu vendiciones dicto nobili Berengario de Vilariacuto de censuali mortuo, ut est dictum, causa qua eidem nobili in peccunia numerata dictos triginta sex millia solidos impresenciarum solvere negatis, compellatis illam vel illas universitatem seu universitates locorum nostrorum regni Valencie que predicta melius et cum minori ipsorum dampno valeant subportare. Si vero universitates locorum nostrorum predictorum sunt simili vel maiori mole debitorum oppresse⁴⁶ quam aliama Vallis de Uxone predicta, placet nobis quod dictam aliamam ipso casu compellatis ad faciendum vendicionem iam dicto nobili Berengario de mille solidis censualibus et annua[libus] et non ultra dictas alias uni[versi]tates vel illas ex eis que hoc melius valeant subportare compellere ad fa[ci]endum ve[nd]icionem dicto nobili Berengario de residuis duobus mille solidis, faciendo etiam ex parte [nost]ra illi seu illis ex dictis universitatibus que ad predicta se obligabunt omnes illas oportunas securitates et obligaciones quas voluerint et petierint de servando [eo]s et eorum bona a predictis indempnes.

Datum Barchinone, .XXª. die decem[bris] anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº. LXXVIIº.

Infans Martinus.

R(aimundus) de Cumbis, mandato domini infantis facto per Bonafonatum de Sancto Felice, militem, regentem expensoriam. Probata.

18.

1377, desembre 20. Barcelona.

L’infant Martí demana a Bernat d’Alpicat que comunique a Jordi Joan, dispenser seu, l’ordre d’aplicació de la prerrogativa que el 18 de novembre de 1371 el rei Pere el Cerimoniós havia concedit a l’aljama d’Uixó de pagar a l’ardiaca de Tortosa i al rector de l’església d’Uixó 900 sous anuals, i no els 1.800 que era obligada cada any a pagar en concepte de delme i primícia.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2067, ff. 2v-3r.

Infans Martinus etc., dilecto nostro Bernardo de Alpicato, iurisperito Valencie, salutem et dileccionem. Omnem causam seu questionem nos, ex parte una, et aliama Vallis de Uxone ex parte altera, tangentem racione videlicet illorum nongentorum solidorum per dictum dominum regem eidem aliame graciose concessorum in adiutorium illorum mille octingentorum solidorum regalium Valencie, ad quos solvendos annis singulis archidiacono Dertusensis et rectori ecclesie de Uxone et eorum successoribus dicta aliama se obligavit racione composicionis et avinencie que tunc inter dictos archidiaconum et rectorem facta extitit racione decime et primicie quas in dicta valle petebant. Quos quidem nongentos solidos dictus dominus rex eidem aliame assignavit super universis et singulis redditibus et iuribus locorum honoris de Eslida et aliorum locorum que fuerunt nobilis quondam Petri de Exerica, prout in quadam carta dicti domini regis suo sigillo pendenti munita, data in l[oc]o de Casp, . XVIII ª. die novembris anno a Nativitate Domini . Mº.CCCº.LXXº . primo lacius [co]ntinetur, vobis huius serie ducimus comitendam. Mandantes vobis quot, vocato ad hoc dilecto consiliario et expensore nostro Georgio Iohannis pro parte curie nostre et aliama predicta vel eorum sindico et procuratore faciatis super predictis iustitiam expeditam procedendo breviter, simpliciter, sumarie et de plano, sola facti veritate attenta, maliciis et diffugiis omnibus procul pulsis, quoniam nos vobis super predictis et depen[den]tibus ex eisdem vices nostras comittimus plenarie cum presenti.

Data Barchinone, .XXª. die decembris anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº. LXXVIIº.

Infans Martinus.

R(aimundus) de Cumbis, mandato domini infantis facto per Bonafonatum de Santo Felice, militem, regentem expensoriam. Probata.

19.

1378, juny 22. Barcelona.

L’infant Martí, a precs de la seua esposa Maria, comtessa de Xèrica i Luna i senyora de Sogorb, atorga la quantitat de 2.000 florins d’or d’Aragó a una persona no identificada,⁴⁷ assignant per a aquest pagament 1.000 florins sobre les rendes de la Serra d’Eslida i altres 1.000 sobre les d’Uixó.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2067, f. 37r-v.

Nos infans Martinus etc., ad preces humiles vestri⁴⁸ egregie Marie, comitisse et domine comitatum et civitatis predicte, coniugis nostre carissime, duos mille florenos auri de Aragonia vobis cum presenti duximus graciose concedendos, quos vobis assignamus videlicet mille in et super redditibus et iuribus nostris Vallis de Eslida et alios mille super redditibus et iuribus nostris Vallis de Uxone, situatarum in regno Valencie. Mandantes per presentem dilecto consiliario et expensori nostro Georgio Iohannis seu collectoribus et receptoribus qui nunc sunt vel pro tempore fuerint et ipsorum cuilibet quatenus de predictis redditibus et iuribus vallarum prenominatarum que sunt vel quam primo fuerint in posse eorum vel alterius ex ipsis pre aliis quibusvis assignacionibus per nos iam factis si que sunt seu imposterum (sic) fiendis seu cui volueritis loco vestri tribuant et exsolvant duos mille florenos supradictos, et facta solucione recuperare curent a vobis hanc cum apoca de soluto. Quare nos cum presenti mand[a]mus fideli compotorum curie nostre auditori seu alii cuicumque a dicto expensore seu collectoribus reddituum et iurium predictorum compotum de premissis audituro, quod quantitatem florenorum preliberata in compoto ipsorum recipiat et admittat et nullam questionem eis faciat vel dubium aponat aliqua racione ipsis ei<s> restuentibus cautelas supradictas. In cuius rei testimonium presentem fieri et sigillo nostro iussimus comuniri.

Data Barchinone, . XXII ª. die iunii anno a Nativitate Domini . Mº.CCCº.LXXº . octavo.

Infans Martinus etc.

Dominus infans mandavit mihi R(aimundo) Ballistarii.

20.

1378, setembre 15. València.

L’infant Martí, davant la queixa de Joan de Pertusa, alcaid de la Vall d’Uixó, que l’alcaid del castell d’Uixó, Pere Arnau d’Esparça, prenia anualment dels sarraïns de Benigafull, alqueria de la dita vall, certes sàrries de palla per un suposat dret d’alcaidia —i encara que aquest ho nega, ho corroboren els testimonis d’alguns sarraïns recollits per Martí Boïl, notari de València—, com aquest dret és contrari a l’acord establert amb la comunitat sarraïna, ordena que de cap manera s’ha de mantenir el dret de la palla, sota pena de 100 morabatins.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2067, ff. 68v-69r.

Nos infans Martinus etc., visa supplicacione per vos dilectum nostrum Iohannem de Pertusa, militem, nobis oblata per quam conquestus fuistis de Petro Arnaldi d’Esparça, alcaydo castri nostri de Uxone, allegando (sic) quod dictus alcaydus astringebat serracenos vestros alcaree de Benigaffull, infra vallem nostram de Uxone constructe, ad dandum ei annuatim pro iure alcaydi certas sarriatas palearum, dicto alcaydo contrarium affirmante et tenente dictos vestros sarracenos ad premissa teneri, auditaque relacione nobis facta per regentem vicicancellariam (sic) nostram Bernardum de Alpicato, consiliarium nostrum dilectum, de testibus iussu ipsius receptis super predictis per Martinum Boyl, notarium Valencie, quia (sic) habito consilio super hiis, constat nobis serracenos vestros predictos de Benigafull ad premissa minime teneri neque temporibus preteritis alcaydum nostrum dicti castri fuisse in possessionem capiendi seu recipiendi dictas sarriatas palearum. Idcirco, declaramus seu etiam sentenciando pronunciamus serracenos vestros predictos alcaree de Benigafull ad dandum seu tradendum nobis seu alcaydo predicto ius palearum predictum nullatenus teneri de iusticia et per consequens ipsos in personis et bonis per dictum alcaydum ad presentandum seu dandum ius ipsum compelli non debere, immo ipsi a predictorum exaccione scilencium imponimus sempiternum. Mandantes serie huius dicto alcaydo sub pena centum morabatinorum auri aliisque officialibus nostris presentibus et futuris et eorum locatenentibus, quatenus declaracionem et pronunciacionem nostras huiusmodi teneant firmiter et observent et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant aliqua racione. In cuius rei testimonium presententem (sic) cartam nostram fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Data Valencie, quintadecima die septembris anno a Nativitate Domini millesimo .CCCº.· septuagesimo octavo.

Vidit Bernardus de Alpicato.

Iacobus de Castellione ex provisione facta in consilio per Bernardum de Alpicato, consiliarium et regis vicecancellarium. Probata.

21.

1378, setembre 25. València.

L’infant Martí, a precs de Joan de Pertusa, alcaid de la Vall d’Uixó, concedeix a un botiguer sarraí de l’alqueria de Benigafull tenir parada tant en el mercat setmanal com en la festa sarraïna de la Font, que té lloc una vegada a l’any, per a comprar i vendre com fins ara han fet els sarraïns de la dita alqueria en aquell mercat, cosa que se li havia prohibit. ⁴⁹

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2067, f. 77r.

Ioannis de Pertusa, militis. ⁵⁰

Nos infans Martinus, illustrissimi domini Petri regis Aragonum filius et Dey (sic) gracia comes de Exerica et de Luna ac dominus civitatis Sugurbii, quia per alcaydiem nostrum Vallis de Uxone inibicio fiebat quoque serraceno tenderio alcaree de Benigafull, vestri dilecti nostri Iohannis de Pertusa, militis, ne dictus tenderius esset ausus estare in foro⁵¹ sive mercato quod tenetur semel in septimana qualibet in dicta valle de Uxone neque in die sive festo Fontis, quot (sic) seraceni consueverunt celebrare semel in anno, tamen fuerit per vos dictum Iohannem nobis humiliter suplicatum ut concessionem de predictis et subscriptis serraceno tenderiam (sic) vestro predicto facere dignaremur. Igitur, suplicacioni vestre predicte benignius inclinati necnon ob servicia per vos nobis prestita et que prestare speramus in futurum, Domino concedenti, tenore presentis concedimus vobis graciose ut⁵² tenderius alcaree vestre de Benigafull iam dictus posit et valeat esse in foro quod tenetur qualibet septimana in dicta valle, etiam die seu festo seracenorum nuncupato de la Font, quod tenetur semel in anno in dicta valle ut est dictum,⁵³ et inibi suas merces et mercimonia negociare et vendere seu alia emere et negociare prout sibi videbitur faciendum et prout alii⁵⁴ ad dictum forum seu diem Fontis venientes faciunt et facere consueverunt usquequaque. Mandantes serie huius alcaydo et procuratori nostro dicte Vallis de Uxone aliisque officialibus nostris presentibus et futuris et eorum locatenentibus quatenus concessionem et graciam nostram huiusmodi teneant et observent perpetuo⁵⁵ et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant aliqua racione. In huius rei testimonium presentem cartam nostram fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum Valencie, vicessima quinta die sebtembris (sic) anno a Nativitate Domini . Mº.CCCº.LXXº. · octavo

Infans Martinus.

Dominus infans mandavit mihi Iacobo de Castellione.

22.

1378, novembre 4. València.

L’infant Martí lliura l’heretat de Famet Lopo, sarraí difunt d’Uixó, al seu fill, Famet Lopo per 1.000 sous, els quals han estat entregats a Jordi Joan, dispenser de l’infant, pel seu padrastre, anomenat Famet Alfaquí, que els havia obtingut dels béns del seu pare i de la seua mare. L’heretat estava en possessió de l’infant per certes raons que no especifica i comprenia unes cases, un hort, terres de pa i regadiu.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, ff. 11v-12r.

Infant en Martí etc. Com la heretat qui fo de Famet Lopo, serray de la vall nostra de Uxó, defunt, pare de tu, Famet Lopo, ara vivent, fos a nós adquisida per certes rahons e per ço ara, tu dit Famet Loppo, te sies avengut ab nós per mil sous e que·t jaquescam la dita heretat. Per tal, ab tenor de la present donam e relexam a tu, dit Famet Loppo, la heretat desús dita que fo del dit Famet Loppo, pare teu, situada en la dita Vall de Uxó, com són cases, ort et terres de pa, e aygua acostumada per regar aquelles dites terres; axí emperò, que tu e los teus hajes, tingues, posseexques e espletes la dita heretat ab les peytes e càrrechs acostumats, per dar, vendre, canviar e fer tes pròpries volentats de aquella com de cosa tua pròpria, per la forma e manera que·l dit Famet Loppo, ton pare, aquella te[ni]a e possehia, no contrastant qualsevol sentències per alcadís donades en contrari ne altres provisions ne manaments qualssevol. Manants per la present al procurador nostre general del Regne de València, alcayt e batle de Uxó, e altres officials nostres, presents e esdevenidors, e sos lochstinents, que la present donació e concessió nostra tenguen e serven e contra aquella no vinguen per alguna rahó. En testimoni de la qual cosa la present fer manam ab lo nostre segell pendent segellada. És cert, emperò, que Famet Alfaquí, serrahí de la dita Vall de Uxó, ton padraste, per nom seu ha donat e pagat al amat conseller e dispenser nostre en Jordi Johan, per nom de la nostra cort, los dits mil sous los quals dix que dels béns del dit pare teu e de ta mare los havia trets e haüts.

Dada en València, a quatre dies de noembre del any de la Nativitat de nostre Senyor .M.CCC.LXX.VIII.

Vidit Berengarius de Alpicat.

Iacobus de Castellione, mandato domini infantis facto per Georgium Iohannis, consiliarium et expensorem, mediante⁵⁶ littera sua. Probata.

23.

1379, abril 5. València.

L’infant Martí atenent favorablement la súplica de Mafomet Abulpanig i Abdulaziz Muça, síndics i procuradors de l’aljama dels sarraïns d’Uixó suspèn el sindicat o document de venda signat amb Martí Llop d’Esparça, escuder, pel pagament dels 1.000 florins d’or d’Aragó censals i anuals i lliures de fadiga i lluïsme, però mantenint tot el dret emfitèutic, segons fur de València, deguts per aquella aljama al Martí Llop d’Esparça i pagadors en forma de 500 sous de Barcelona a partir de l’octubre del present any i altres 500 a partir de l’abril propvinent.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, f. 30r-v.

Nos infans Martinus etc., attendentes vos Mafometum Abulpanig et Abdulaziz Muça, ut sindicos et procuratores aliame sarracenorum Vallis de Uxone pro solvendis illis mille florenis auri de Aragonia in quibus nobis dicta aliama tenetur et ascritta existit, vendidisse vobis Martino Luppi d’Esparça, escutifero, quingentos solidos barchinonenses censuales, rendales et annuales sine laudimio et faticha sed cum omni alio pleno iure emphiteotico, recipienti⁵⁷ eos secundum forum Valencie, solvendos vobis annuatim medietatem prima die mensis octubris proxime instantis anni subscripti et residuam medietatem prima die aprilis anni primo venturi et sic deinde annis singulis per soluciones et terminos supradictos, precio \videlicet/ sex milium solidorum monete prefate sub certis tamen penis, condicionibus talis et cautelis prout in instrumento publico dicte vendicionis, acto Valencie prima die mensis et anni subscriptorum per Bernardum Pelliceri, notarium publicum, hec et alia continentur. Prospicientes etiam per dictos sindicos et procuratores nobis humiliter supplicatum fuisse ut vendicionem suppradictam firmare et \etiam/ approbare de nostri benignitate assueta dignaremur. Igitur supplicationi eorum in hac parte benignius inclinati, tenore presentis nos dictus infans ut dominus⁵⁸ vallis predicte vendicionem dictorum quingentorum solidorum cen[sua]lium et omnia et singula in dicto vendicionis instrumento contenta et etiam expressata vobis dicto emptori laudamus, approbamus et etiam confirmamus et eidem nostram impendimus auctoritatem pariter et decretum. Mandantes procuratori nostro generali in regno Valencie, alcaydo de Uxone aliisque officialibus nostris presentibus et futuris et eorum locatenentibus quatenus huismodi laudacionem et confirmacionem teneant firmiter et observent et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant aliqua racione. In cuius rei testimonium presentem carta nostram fieri iussimus nostro sigillo munitam.

Datum Valencie, quinta die aprilis anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXº. nono.

Infans Martinus.

Iacobus de Castellione mandato domini infantis facto per expensorem. Probata. ⁵⁹

24.

1379, abril 15. València.

L’infant Martí, ja que l’aljama de sarraïns de la Vall d’Uixó i d’Alfondeguilla s’ha reintegrat a la Corona, i com han acordat amb el seu dispenser i procurador general del Regne de València, Bonanat de Sant Feliu, el lliurament de 1.000 florins d’or d’Aragó, els concedeix immunitat de qualsevol acusació criminal feta per l’alcaid i batlle d’Uixó, així com pels seus oficials reials, tot absolent-los de qualsevol crim, passat o present, especificant-ne el de contacte sexual entre cristians i musulmans.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, f. 157r-v.

Nos infans Martinus etc., ex eo quia vos, aliame sarracenorum vallium nostrorum de Uxone et de Alfandiguiella ad nostrum dominium de novo non est diu pervenistis et cum venerabili et dilecto consiliario et procuratori generali locorum nostrorum regni Valencie Bonafonato de Santo Felice, nomine et pro parte curie nostre, composuistis ad mille florenos auri de Aragonia, tenore presentis carte nostre absolvimus, difinimus, remittimus et perdonamus vobis dictis aliamis et singularibus sarracenis et sarracenabus ex vobis omnes acciones, questiones, peticiones et demandas et omnes etiam penas civiles et criminales et alias quaslibet quas contra vos et bona vestra nos seu officiales nostri possemus facere, proponere vel movere aut nobis infligere racione quorumcumque criminum seu delictorum per vos et quemlibet vestrum comissorum usque in hunc presentem diem, tam de illis de quibus denunciati fuistis per nostrum procuratorem fiscalem quam de crimine collere quod nos ut locumtenens generalis regni Valencie vobis remittimus cum hac eadem, dum tamen cum mulieribus christianis seu vos sarracene cum hominibus christianis non vos carnaliter immiscueritis, ita quod sive in predictis culpabiles fueritis sive non, nequeat de cetero per nos seu officiales nostros quoscumque contra vos et bona vostra pro predictis aliqua questio, peticio fieri vel demanda neque possitis propterea capi, detineri, impediri seu alia quomodolibet conveniri, ymo (sic) sitis a predictis cum omnibus bonis vestris perpetuo quitii, absoluti pariter et inmunes, vobis tamen facientibus querelantibus de vobis civiliter dumtaxat iusticie comple<me>ntum et solventibus expensas sique per officiales nostros facte fuerint in prossecucione predictorum. Nos enim serie huius cancellari iubemus quascumque emparas, capudleutas et sequestraciones factas pro predictis de bonis vestris sicuti nos⁶⁰ nunc pro tunc eas pro cancellatis, irrit[is] et innanis habemus et haberi censemus. Mandantes per presentem procuratori nostro predicto alcaydo et baiulo de Uxone aliisque officialibus nostris presentibus et futuris et eorum locatenentibus quatenus remissionem, relaxacionem et graciam nostram hanc teneant firmiter et observent et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant aliqua racione. Pro huiusmodi vero remissione habuimus a vobis dictos mille florenos auri quos dilecto consiliario et expensori nostro Georgio Iohannis nomine et vice nostra integre tradidistis. In cuius rei testimonium presentem carta nostram fieri et sigillo nostro pendenti iussumus comuniri.

Datum Valencie, quintadecima die aprilis anno a Nativitate Domini millesimo .CCCº. LXXº. nono.

Infans Martinus.

Dominus infans misit eam signatam expediendam. Probata.

25.

1379, maig 7. València.

L’infant Martí, a súplica de l’aljama de sarraïns de la Vall d’Uixó i Alfondeguilla, els ratifica i confirma totes les seues prerrogatives, privilegis, llibertats, immunitats i franqueses concedides pels seus predecessors. Ordena a l’alcaid i batlle d’Uixó, així com als seus oficials reials, que observen i no contravinguen cap d’aquests privilegis, llibertats i immunitats per l’infant concedits.

Testimonis: Énnec, bisbe de Sogorb, canceller; els nobles, Ramon d’Abella i Dalmau de Cervelló; Andreu Martí de Vallterra i Pere de Tous, cavallers.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, ff. 157v-158r.

Nos infans Martinus etc., attendentes pro parte aliamarum sarracenorum vallium nostrarum de Uxone et de Alfandigui\e/lla fuisse nobis reverenter supplicatum ut privilegia, libertates et immunitates et franchitates per nostros predecessores eis concessas et indultas et etiam confirmatas, [d]e nostri benignitate assueta confirmare dignaremur. Igitur ipsorum sarracenorum in hac parte supplicacionibus favorabiliter inclinati predecessorum nostrorum vestigiis inherentes, per nos et nostros ex certa sciencia laudamus, approbamus, ratificamus ac etiam confirmamaus privilegia, libertates, immunitates et franchitates quascumque per quoscumque nostros antecessores hominibus et feminis habitantibus et habitaturis in dictis vallibus de Uxone et de Alfandiguiella datas et concessas, si et prout [ei]s <h>actenus idem sarraceni et sarracene melius usi fuerunt ac uti consueverunt. Mandantes procuratori locorum nostrorum regni Valencie generali, alcaydo et baiulo de Uxone <et> aliis officialibus nostris presentibus et futuris et eorum locatinentibus quot privilegia, libertates et immunitates predictas indultas et concessas iam dictis sarracenis et sarracenabus, illas videlicet quibus ipsi sarraceni et sarracene consueverunt gaudere et uti et hodie gaudent et utuntur, eisdem sarracenis et sarracenabus presentibus et futuris observent firmiter et faciant inviolabiliter observari iuxta mentem et tenorem ipsarum et non contraveniant seu aliquem contravenire permitant in aliquo quavis causa. In cuius rei testimonium presentem cartam nostra fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum Valencie, septima die madii anno a Nativitate Domini millesimo .CCCº. LXXº. nono.

Infans Martinus.

Signum (en blanc) infantis Martini etc.

Testes sunt: Enecus, episcopus Sugurbii, cancellarius; nobilis Raymundus d’Apilia et Dalmacius de Cervilione; Andreas Martini de Vallterra et Petrus de Thous, milites.

Dominus infans misit eam signatam expediendam. Probata.

26.

1379, maig 20. València.

L’infant Martí ordena als alamins, vells i aljames d’Eslida, Uixó, Alfondeguilla i Vall d’Almonesir protegir, sota pena de mort, els béns i la família del cadi d’Eslida, Jucef Abenap, qui és un bon servidor de l’infant, ja que ha patit atacs per part d’alguns sarraïns d’aquells llocs. Igualment, disposa l’infant que es protegisca i s’escorte el dit Juceff, tant en l’exercici del seu càrrec de jutge i recaptador de les rendes pertanyents a l’infant en aquells llocs, com també en els seus afers personals.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, f. 92v.

Infant en Martí etc., als alamins,⁶¹ vells e aljames dels serrahins dels lochs e alqueries nostres de la Serra de Eslida, de Uxó, Alfandiguella e de la Vall de Almonacir, e als singulars de aquells als quals les presens pervendran, la gràcia sua. Com segons vosaltres sabets per lo gran servir que en Juceff Abenap, alcadí d’Eslida, ha fet a nosaltres e fer no cessa cada dia, alguns serrahins malvats de les dites valls e lochs nostres tractassen la mort al dit Juceff, e açò sia cosa mala e de mal exempli e tal que tot senyor de vassalls ó deu fort esquivar. Per tal, a vosaltres e a cascun de vós, axí en general com en singular, dehim e manam sots pena de ésser penjats e de confiscar tots los béns al nostre fisch, que·l dit Juceff, muller e béns de aquell e los que ab aquell hiran havent per recomanats e sosts guarda e protecció nostra estant ne anant per los \dits/ lochs e terres nostres, axí en⁶² exercir son offici de alcadí com en collir nostres rendes e esdeveniments, com [en]cara per sos affers propris, nengun dan en persona ne béns de aquell ne dels que anaran ab ell no tractets, façats ne digats per alcuna causa o rahó, sost la dita pena, ans aquells tractets bé axí com la nostra persona. Manants per la present als alcayts, batles e altres officials axí dels dits lochs com altres que, servant la nostra provisió, aquesta donen favor e ajuda al dit alcadí tota vegada que requests ne seran.

Dada en València, a vint dies de maig del any de la Nativitat de Nostre Senyor .M.CCC.LXXIX.

Infans Martinus.

Dominus infans mandavit mihi Iacobo de [C]astellione.

27.

1379, maig 23. València.

L’infant Martí ordena al justícia de Sogorb i als alcaids i alamins d’Almonesir, Eslida, Uixó i altres llocs del Regne de València la persecució d’un delinqüent fugitiu, Pedro Corbalán, inculpat per l’assassinat d’una dona de Xèrica i que junt a altres homes armats deambula per l’horta de Sogorb i el seus voltants.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2068, f. 88v.

Infant don Martín etc., a los fieles nuestros justicia de la ciudat de Sogorb, alcaydes e alamines de las valles de Almonacir, de Eslida, de Uxón e de otros lugares nostros del regno de Valencia, e a sus lugarestenientes, salut e gracia. Como segunt hemos entendido Pedro Corbalán, el qual es bandeado por razón de una muert que fizo en persona d’una mujer de Xéricha, va[y]a con personas armadas por la huerta de Sogorb e otros lugares nostros, e aquesto hayamos nós muyto por mal. Por tanto, vos dezimos e us mandamos que doquiere e en qualquiere part de la nostra senyoria que dito Pedro sea trobado, prengades e aquel preso detengades entró que de nós hayades otro mandamiento, e en aquesto seyet curosos e veledes si a nós servir cobdiciades.

Data en Valencia, a .XXIII. días de mayo del anyo de la Natividad de Nuestro Senyor .M.CCC.LXXIX.

Infans Martinus.

Dominus infans qui eam signatam misit expediendam.

28.

1380, gener 11. València.

L’infant Martí ordena al seu lloctinent de protonotari, Ramon de Comes, que commine, amb el recolzament dels oficials reials, els sarraïns d’Uixó a vendre un censal mort per a obtenir els 30.000 sous de València que necessita, atès que aquesta càrrega pot fer-se sense perjudici per a la dita aljama, a despit del que poguessen considerar.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 13r-v.

Infans Martinus etc., fideli locumtenenti prothonotari nostri Raymundo de Cumbis, salutem et graciam. Cum per aliquibus nostris necessitatibus t[ri]gi[nta] mille solidos regalium Valencie necessarios⁶³ habeamus, quos [nos] pro[mp]te absque nostro minori da<m>pno habere non possumus seu valemus quam pro nostra vendicione⁶⁴ mortui censualis, et emptorem non inveniamus ad presens nisi aliama vallis nostre de Uxone et singulares eiusdem simul nobiscum dictam faciant vendicionem, ideo confidentes ad plenum de industria vestri Raymundi de Cumbis predicti vobis dicimus, comittimus et mandamus quot (sic) attendendo personaliter ad vallem de Uxone \predictam/⁶⁵ pro parte nostra aempretis aliamam predictam, ut simul nobiscum dictam faciant vendicionem, promittendo eisdem sicut et nos promittimus cum presenti quod nos eos indempnes servabimus a predictis ac penitus sine dampno. Et si forte predicta facere noluerint, quod non credimus, eos ad predictam compellatis et forcietis cum per imposiciones penarum, exacciones earum, capciones personarum et alia eis vis \et/ modis quibus volueritis ac nobis fuerit bene visum. Quia nos vobis super predictis omnibus et singulis et dependentibus, emergentibus et connexis vices nostras comittimus plenarie cum presenti per quam mandamus universis et singulis officialibus nostris quod super predictis, si opus fuerit, vobis prestent auxilium, consilium et favorem si quando et quotiens per nos inde fuerint requisiti.

Datum Valencie, .XI. die ianuari anno a Nativitate Domini .Mº.CCC.LXXX.

Infans Martinus.

Dominus infans misit eam signatam expediendam.

29.

1380, gener 11. València.

L’infant Martí envia una lletra de creença a l’aljama, alamí i vells d’Uixó anunciant la imminent visita de Ramon Comes, lloctinent del seu protonotari, per a comunicar-los uns assumptes d’interès per a l’infant, que tot i que no s’especifica, probablement fou la venda del censal mort ordenada al dit secretari en el document anterior.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 13v.

L’infant en Martí.

Nos havem informat plenàriament lo feel⁶⁶ lochtinent de prothonotari nostre en Ramon Cescomes d’algunes coses les quals deu a vosaltres [ex]plicar de part nostra, perquè·us dehim e us manam que a tot ço que·l dit R(amon) Cescomes vos dirà de part nostra donets plenera fe e creença axí com si nós vos ó dehiem, si jamés nos entenets a servir.

Dada en València, a .XI. dies de janer del any mil .CCC.LXXX.

Infans Martinus.

[Di]rig[itur] aliame, alaminis et veteribus Vallis de Uxone.

Idem. ⁶⁷

30.

1380, gener 25. València.

L’infant Martí recorda al seu procurador en la vall d’Uixó que hi ha un litigi pendent entre les aljames de Castro i d’Alfondeguilla, alqueria situada en la dita vall, relatiu a la querella per la tala de carrasques i l’aprovisionament d’aigua que per part de l’aljama d’Alfondeguilla es feia en el terme del castell de Castro. L’infant ordena al seu procurador que defense el dret dels d’Alfondeguilla per poder talar arbres i fer provisió d’aigua.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 17v.

Infans <Martinus> etc., dilecto procuratori nostro in valle de Uxone, salutem et dileccionem. Dudum mandatum fecisse recolimus cum litera nostra ut in ea lacius continetur aliame loci de Alfandeguella, siti in dicta valle, ne carrascas seu aliam fustam in termino castri de Castro⁶⁸ minime talliarent neque reciperent aquam quam recipere non deberent. Vigore cuius quidem litere fuit pro parte aliame castri de Castro iam dicta aliama d’Alfandeguella requisita ut se abstineat de predictis, de quibus prout pro parte dicte aliame d’Alfandeguella percepimus fuit inter dictas aliamas diutius litigatum et nunch etiam lis pendet inter eos. Qua quidem lite pendente et etiam antea ipsa aliama d’Alfandeguella fuit in possessione pacifica predictorum a tantis temporibus citra quod memoria hominum in contrarium non existit. Quapropter suplicato nobis pro parte aliame d’Alfandeguella predicte super predictis de iusticie remedio provideri revocata per nos huius serie litera supradicta et omnia et singula in ea contenta, vobis dicimus et mandamus quot (sic) manuteneatis et defendatis aliamam d’Alfandeguella predictam et eius singulares in possessionem tam tallandi carrascas quam recipiendi aquam predictam sicut et prout fuerunt alia recipere assueti nec lite pendente permittatis ulterius super predictis aliquid innovari.

Datum Valencie, .XXV. die ianuarii anno a Nativitate Domini .Mº.CCC LXXX.

Vidit B(ernardus) <d’Alpicato>.

R(aimundus) de Cumbis ex provisione pro parte Berengarii Mercatore. Probata.

31.

1380, febrer 16. València.

L’infant Martí ordena al procurador en la vall d’Uixó no modificar ni innovar res en el litigi entre les aljames de l’alqueria d’Alfondeguilla, situada en la dita vall, i del castell de Castro, per la disputa per la tala de carrasques i l’aprovisionament d’aigua, ja que ha disposat que s’encarreguen de la querella Bonanat de Sant Feliu, procurador seu al Regne de València, i el seu dispenser Jordi Joan. ⁶⁹

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 33r.

Infans Martinus etc., dilecto procuratori nostro in valle de Uxone, salutem et dileccionem. Licet cum alia nostra litera data Valencie . XXV ª. die ianuarii anno infrascripto iniunxerimus vobis ut manutenendo et defendendo aliamam loci nostri d’Alfadeguela in possessione talliandi carrascas et recipiendi aquam prout in dicta litera continetur, super predictis non permiteretis ulterius innovari, quia cum dilecti Bonafonatus de Sancto Felice, miles, procurator noster in regno Valencie, et Georgius Iohannis, expensor, consiliarii nostri, apud dictas partes in brevi pro sopiendo dictam questionem ex nostri parte intendunt dirigere gressus suos, ideo vobis dicimus et exprese mandamus quatenus de predictis vos minime intromitatis, quin imo in predictis supersedatis donec ibi fuerint dicti nostri procurator et expensor qui aliter de iusticia providerint serie istius.

Data Valencie, .XVIª. die febroarii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº.LXXXº.

Vidit Alpicati, vicecancellarius.

Berengarius Sarta ex provisione facta per vicecancellarium. Probata.

32.

1380, febrer 22. València.

L’infant Martí requereix Abdolaziz Aldall i Abdolaziz Atacef, sarraïns habitants d’Uixó, que immediatament compareguen a València davant d’ell per atendre personalment uns afers que no especifica.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 36r.

Infant en Martí etc., Abdolaziz Aldall e Abdolaziz Atacef, serrahins habitadors de la Vall d’Uxó, la sua gràcia. Com nós vos hajam ací mester per alcuns afers cuytats per ço us manam que, vista la present, vingats sens tota triga e que y siats demà que serà dijous, e no haja falla per res sots pena de la nostra ira e endignació.⁷⁰

Dada en València, a .XXII. de febrer en l’any de la Nativitat de Nostre Senyor .M.CCC.LXXX.

Infans Martinus.

Dominus infans misit eam signatam expediendam. Probata.

33.

1380, febrer 24. València.

L’infant Martí de requereix la presència d’Abdolaziz Aldall i Abdolaziz Atacef, sarraïns habitants d’Uixó, en València, per atendre uns assumptes no especificats, ja que ambdós sarraïns encara no havien comparegut. Disposant ara que seguissen el porter, Pere Ivanyes, que tenia l’ordre de l’infant d’entregar aquesta carta i que, a més, si contravenien l’ordre de citació, ho penalitzaria contra els seus béns.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, f. 37r-v.

Infant en⁷¹ Martí etc., Abdolaziz Aldall e Abdolaziz Atacef, serrahins habitadors de la Vall d’Uxó, la sua gràcia. Per altra letra nostra nós havem manat que com nós vos aguéssem mester per alcuns afers nostros, venguéssets a nós encontinent. Per què nos maravellam com no·s sots venguts e sots-ne dignets de gran reheprensió. E axí, manam-vos sots pena de .C. morabatins d’or que encontinent vingats a nós ensemps ab lo feel porer nostro P(ere) Hivanyes, lo qual vos trametem per los dits afers. En altra manera, manam ab la present al dit porter que faça execució en vostres béns per la dita pena.⁷²

Dada en València, a .XXIIII. de febrer de l’any de Nostro Senyor .M.CCC.LXXX.

Infans Martinus.

Dominus infans mandavit B(erengario) Sarta. Probata.

34.

1380, febrer 26. València.

L’infant Martí anuncia la venda per part dels sarraïns d’Uixó al cavaller Vidal de Vilanova de 2.500 sous de València censals anuals, lliures i francs dels drets de fadiga i lluïsme, però amb tot el dret emfitèutic segons els Furs de València, pagadors en lliuraments fragmentats entre els mesos d’agost i febrer, com consta pel document signat pels procuradors de l’aljama d’Uixó —inclosa l’alqueria d’Alfondeguilla—, Abdolaziz Aldall i Abdolaziz Atacef. L’infant promet que dita venda del censal mort és indemne per a l’aljama d’Uixó i singulars d’aquella i els garanteix que no anirà en detriment d’ells ja que ha ordenat a l’alcaid i als seus oficials que assignen els 2.500 sous censals sobre les rendes de la dita vall.

Signat per l’infant Martí, com a fill del rei Pere, comte de Xèrica i de Luna i senyor de la ciutat de Sogorb.

Testimonis: Bernat d’Esplugues, camarlenc, Francesc Aguiló, algutzir, i Francesc Xifré, secretari de l’infant.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, ff. 43r-44v.

<Venditio> pro valle de Uxone. ⁷³

Noverint universi quod nos infans Martinus, illustrissimi domini Petri regis Aragonum filius et Dei gracia comes de Exerica et de Luna ac dominus civitatis Sugurbii, attendentes vos Abdolaziz Aldall et Abdolaziz Atacef, sarracenos habitatores Vallis de Uxone, nominibus vestris propriis et ut procuratores, sindici et actores universitatis sive aliame ac singularium dicte Vallis de Uxone et alcharearum ipsius, inter quas comprehenditur alcharea de Alfandeguella, ad preces nostri una nobiscum vendidisse dilecto nostro Vitali de Villanova, militi, minori dierum, duos mille quingentos solidos regalium Valencie censuales, annuales et rendales et perpetuales sine firma fatica seu laudamio, sed cum omni cohercione et pleno iure emphiteotico et omni alio pleno iure percipiendi eos secundum ius, foros et privilegia Valencie, habendos et percipiendos per dictum Vitalem et successores suos medietatem secunda die mensis augusti proxime venientis et aliam medietatem .IIª. die subsequentis tunc mensis februarii, et sic deinde annis singulis perpetuo in terminis supradictis, salve et secure nostris et vestris propriis sumptibus et expensis et ad vestri riscum, periculum et fortunam, franquos scilicet et quitios ab omnibus questionibus, represaliis, empariis aut aliis quibuslibet impedimentis, portatosque et tradendos dicto emptori et successoribus suis et quibus voluerit apud civitatem Valencie, intus hospicium, habitacionis seu pausate dicti Vitalis et cuiuscumque sui successoris in dicto censuali, adiectis etiam et apositis in contractum vendicionis predicte nonnullis pactis, penis pecuniariis et aliis diversis clausulis prout inde constat lacius per instrumentum publicum per nos dictum infantem et vos dictos sindicos et procuratores factum et firmatum in posse notarii subscripti die et anno infrascriptis, ut in eo lacius continetur. Considerantes etiam nos dictum infantem precium censualis predicti recepisse et in factis nostris propriis esse conversum ubique ex parte nostra promissum fuisse vos a predictis servare indempnes. Idcirco, volentes ea que ex parte nostra vobis promissa fuere omnino adimplere, ex certa sciencia nostra et mente delliberata, scienter penitus et consulte, tenore presentis publici instrumenti convenimus et promitimus in nostra bona fide vobis, dictis sindicis et procuratoribus presentibus et dicte universitati et singularibus de eadem licet absentibus tanquam presentibus et successoribus vestris et eorum, quod nos solvemus et solvi faciemus annis singulis per terminos supradictos dicto emptori et suis duos mille quingentos solidos supradictos sine omni dampno, missione et interesse vestri et universitatis predicte et singularium ipsius et successorum vestri et ipsorum, et ab omni obligacione per vos dictos sindicos et procuratores quibus supra nominibus (sic) facta servabimus vos dictos sindicos et procuratores et universitatem predictam et singulares ipsius et bona vestra et ipsorum indempnes et penitus sine dampno, quodque redimemus de nostro proprio censuale predictum. Et ut melius indempnitati vestri et universitatis predicte et singularium ipsius provideatur, mandamus expresse cum hoc presenti publico instrumento alcaydo et aliis officialibus nostris dicte vallis, presentibus et futuris, quod de questia, peyta, redditibus et iuribus nostris dicte vallis dent et exsolvant dicto emptori et suis anno quolibet in terminis supradictis duos mille quingentos solidos superius expressatos simul cum omnibus expensis, dampnis et interesse per ipsum emptorem fiendis, alio mandato a nobis seu expensore aut procuratore nostro seu ab alio officiali super hiis minime requisito nec etiam expectato, quodque ipsos duos mille quingentos solidos dent et exsolvant et dare et solvere teneantur dicto emptori et suis annis singulis in terminis antedictis pro aliis quibuscumque assignacionibus et pro aliis omnibus peccunie quantitatibus quibusvis personis cuiuscumque condicionis fuerint assecuratis seu concessis super questia, peyta seu aliis redditibus⁷⁴ dicte vallis graciose seu ex debito ex quavis racione seu causa et sub quavis firmitatis forma seu concepcione verborum, omnesque alias assignaciones seu concessiones specialiter seu generaliter per nos factas super redditibus et iuribus dicte vallis quatenus possunt impedire presentem assignacionem vel eandem aliqualiter adversari revocamus de presenti et pro revocatis haberi volumus et non factis, absolventes huius tenore et pro absolutis habentes baiulum et sarracenos predicte vallis ab omnibus sacramentis et homagiis, promissionibus, obligacionibus et securitatibus quas fecerint de solvendo aliis quibusvis assignatariis de redditibus supradictis quasvis alias peccunie quantitates donec prius et ante omnia de predictis questia, peyta et redditibus solverint annuatim censuale predictum, necnon et quascumque pensionem seu pensiones et omnes missiones et expensas ac interesse si quas dictam universitatem facere vel sustinere oportebit. Promitentes vobis dictis sindicis et procuratoribus presentibus et universitati dicte vallis et singularibus ipsius licet absentibus tanquam presentibus in posse notarii subscripti tanquam publice persone hec a nobis pro vobis et aliis quorum intersit legitime stipulantis et recipientis predicta omnia et singula firma habere, tenere, attendere et complere et in aliquo non contrafacere vel venire aliquo iure, causa vel etiam racione pro quibus servandis obligamus omnia bona nostra. Et quantum ad hoc renunciamus omni iuri, foro, legi, racioni et consuetudini contra hec venientibus, et ad maiorem predictorum omnium et singulorum firmitatem iuramus per dominum Deum et eius sancta Quatuor Evvangelia nostris manibus corporaliter tacta predicta omnia et singula semper rata, grata et firma habere, tenere et observare et in aliquo non contrafacere vel venire, iure aliquo, causa vel etiam racione.

Datum et actum Valencie, .XXVIª. die februarii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº LXXXº.

Signum (en blanc) infantis Martini, illustrissimi domini Petri regis Aragonum filii et Dei gracia comitis de Exerica et de Luna ac domini civitatis Sugurbii, qui hec concedimus et firmamus.

Infans Martinus.

Testes huius rei sunt Bernardus d’Esplugues, camarlengus, et Franciscus Aguiloni, alguazirius, milites, consiliarii, et Franciscus Cipardi, secretarius dicti domini infantis.

35.

1380, abril 25. València.

L’infant Martí escriu a les comunitats de cristians, jueus i musulmans que en el document es relacionen, per demanar-los contribucions extraordinàries pel casament del seu germà Joan, duc de Girona i hereu a la Corona, pel seu viatge a Sicília i per a sufragar altres afers, que seran comunicats verbalment pel seu conseller i dispenser, Jordi Joan.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, ff. 69v-70r.

L’infant en Martí.⁷⁵

Prohòmens. Com a nós per les grans messions e despeses que havem a fer per les noces de nostre car frare e senyor, lo senyor duch, e per alcunes altres messions que havem haüdes a fer, axí per lo fet de Sicília com per altres affers nós e nostra honor tocants, covinga necessàriament fer demanda a vosaltres. E per aquesta raó trametem aquí l’amat conseller e dispenser nostre en Jordi Johan, informat per nós plenerament d’algunes coses les quals a vosaltres deu explicar de part nostra sobre los \dits/ affers. Per ço, us dehim e us manam expressament que a tot ço que·l dit en Jordi Johan vos dirà sobre los affers dessús dits donets plenera fe e creença axí com si nós vos ó dehiem e allò complits de obra si jamés nos entenets a servir.

Dada en Barcelona, a .XXV. de abril en l’any de Nostre Senyor .M.CCC.LXXX.

Infans Martinus.

Idem.⁷⁶ Probata.

Dirigitur iustici<i>s et iuratis et probis hominibus loci d’Alcoy.

Similes littere fuerunt misse universitattibus et personis infrascriptis:

[...].⁷⁷

Item, alamino veteris et aliame sarracenorum Vallis d’Uxo.

[...]

Item, ex ali[a] parte sunt facte et tradite dicto Georgio Iohannis decem littere similes, nichil [a]ddito nichilque remoto, date et signate ut supra.

Idem. Probata.

36.

1380, juny 14. Barcelona.

L’infant Martí encomana al seu dispenser Jordi Joan, que com a comissari plenipotenciari en nom seu, participe —tot seguint els consells dels seus vicecanceller i jurista ja comissionats, Bernat d’Alpicat i Martí d e Torres— en els litigis davant del procurador general de València i en qualsevol altra audiència on es tracten alguns plets que impliquen Énnec, bisbe de Sogorb, arquebisbe electe de Tarragona i el seu canceller. Aquests plets són els relatius a l’ocupació feta en el terme —tant erm com poblat— del castell de Montant per part dels homes de la vila de Xèrica, de Pina i Caudiel; igualment la querella sobre l’ocupació del terme i aigües de Castro, pels d’Uixó i Alfondeguilla; l’ocupació del lloc del Lauret (a prop d’Aín) per l’alcaid, vassalls i oficials d’Eslida i, encara, el contenciós per la compra per part de l’esmentat bisbe de Sogorb, Énnec, en nom propi, de les rendes del lloc d’Altura i de la seua tinença.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2069, ff. 73v-74r.

Infans Martinus etc., dilecto consiliario et expensori nostro Georgio Iohannis, salutem et dileccionem.⁷⁸ Cum nos infrascriptas causas seu questiones que sunt vel verti sperantur inter nos, ex parte una, et reverendum in Christo patrem Enecum, episcopum Sugurbicensis et electum in archiepiscopum Terrachonensis, cancellarium nostrum dilectum, nomine suo propio ex parte altera, racione occupacionis prout dicitur facte de termino seu terminis castri Montan per homines ville de Exerica, de Pina et de Caudiel, cum quibusdam mansatis in dicta occupacione sitis tam heremis quam populatis, et etiam pro terminis et aquis castri de Castro, occupatis per homines de Uxone et de Alfandeguella, necnon super alcaydino et iurisdiccione et quibusdam aliis preiudiciis factis loco, terminis et libertatibus loci de Lauret per alcaydum, vassallos et alios officiales de Slida ac per nostros officiales, ut prefertur, ac etiam super eo quot dictus episcopus nomine proprio emit fructus, r[e]dditus et proventus loci de Altura et terminorum suorum ad certum tempus diu est antequam emerimus proprietatem dicti loci d’Altura, de quibus causis seu questionibus fuit litigatum tam coram gubernatore regni Valencie quam coram certis comissariis et super eis facta fuerunt compromissa per nos et episcopum supradictum, et etiam comissiones per nos Bernardo d’Alpicato et Martino de Turribus infrascriptis et secundario vobis dicto Georgio facte, quam etiam aliis quibusvis racionibus sive causis per nos de et cum consilio dilectorum Bernardi d’Alpicato, vicecancellarii nostri, et Martini de Turribus, iurisperitorum civitatis Valencie, decidere et determinari providerimus et velimus, ideo, vobis de cuius fide et legalitate ad plenum confidimus, dicimus, comittimus et mandamus quatenus, vocatis pro parte nostra procuratore nostro regni Valencie et dicto episcopo aliisque evocandis et eorum racionibus ad plenum auditis resumptisque quibusvis processibus inde factis seu inceptis quos per eorum detentores vobis tradi volumus et iubemus, de dictis causis seu questionibus cognoscatis ipsasque fine debito de et cum consilio dictorum Bernardi d’Alpicato et Martini de Turribus terminetis prout de foro et racione fuerit faciendum, ponendo seu prefigi et apponi faciendo in illis locis quibus vobis videbitur terminos seu mollones ne questio aliqua super hiis oriri valeat in futurum, procedendo super hiis breviter, simpliciter, sumarie et de plano absque strepitu et figura iudicii, et sine litis et scriptis solemnibus, sola facti veritate attenta, maliciis et difugiis cessantibus, quibuscumque causis antequam in et super predictis aliqua dubia vobis occurrirint vel obscura que comode aut sine magna difficultate declarari non possint, volumus quod ipsa secundum vestrum bonum arbitrium, de consilio predictorum Bernardi d’Alpicato et Martini de Turribus, decidere possitis ac etiam valeatis, quoniam nos vobis super predictis omnibus et singulis et quovis modo tangentibus cum presenti comittimus plenarie vices nostras. Nolumus tamen nec intendimus quod per huismodi comissionem possit seu valeat fieri iudicium comissionibus supradictis per nos factis vobis dicto Georgio et predictis Bernardo d’Alpicat et Martino de Turribus, nec etiam, compromisso inde ut predicitur facto, questio, compromissum et comissiones iam dicte in suis remaneant robore et valore ipsisque uti possitis comissione presenti in aliquo non obstante.

Datum Barchinone, . XIIII ª. die iunii anno a Nativitate Domini . Mº.CCCº.LXXXº.

Infans Martinus.

Dominus infans misit eam signatam expediendam. Probata.

37.

1380, juny 19. Barcelona.

L’infant Martí fa donació a Pere Arnau d’Esparça, alcaid i procurador de la Vall d’Uixó, pels serveis prestat, d’una vinya inculta i exempta de càrregues en aquell terme d’Uixó, tot especificant que afronta d’una part amb el camí que du a València, i per una altra amb la senda del camí que va al llac de Xilxes, limitant, per altra banda, amb la sèquia palafanga.

Testimonis: Jordi Joan, dispenser, i Francesc Palau, escrivà de ració, conseller de l’infant.

ACA, Reial Cancelleria, Registres, núm. 2085, ff. 117v-118r.

Arnaldi d’Esparça. ⁷⁹

Noverint universi quod nos infans Martinus etc. Respectu serviciorum per vos fidelem Petrum Arnaldi d’Esparça, alcaydum et procuratorem nostrum Vallis de Uxone, nobis impensorum et que impendere non desinitis incessanter, tenore presentis carte nostre cunctis temporibus valiture, per nos et nostros successores damus et concedimus vobis et vestris perpetuo quandam vineam nostram heremam quam habemus in termino de Uxone, et affrontatur dicta vinea ex una parte cum via publica qua itur Valencie, et ex alia parte cum via seu senda quo itur lacum de Xilses, et ex alia parte cum palaffanga. Hanc autem donacionem facimus vobis prenominato Petro Arnaldi d’Esparça et vestris heredibus et successoribus ut prefertur sicut melius et plenius dici et intelligi potest, ad vestri et vestrorum comodum et salvamentum et bonum ac sanum intellectum, extrahentes dictam vineam quam nobis supra damus de iure, dominio et posse nostri et nostrorum eanquemque in ius, dominium et posse vestri et vestrorum mittimus et transferimus irrevocabiliter pleno iure, inducentes vos in possesione dicte vinee corporalem seu quasi ad habendum, tenendum, possidendum, vendendum, impignorandum et faciendum inde vestras et vestrorum omnimodas voluntates tanquam de re vestra propria, promittentes vobis quod trademus seu tradi faciemus vobis vel cui volueritis loco vestro possessionem corporalem seu quasi vinee supradicte. Et nichilominus damus et concedimus vobis auctoritatem et licenciam ac plenum posse quod per vos vel alium nomine vestri auctoritate vestra propria possitis possessionem seu quasi dicte vinee aprehendere et aprehensam licite retinere. Nos enim donec ipsam possessionem vobis tradiderimus seu tradi faceremus vel vos eam aprehenderitis, constituimus nos interim predictam vineam pro vobis et vestro nomine tenere et possidere seu quasi. Et ex causa huius donacionis cedimus per nos et nostros vobis et vestris perpetuo omnia iura vocesque, acciones reales et personales, mixtas, utiles et directas et alias quascumque nobis competentes et compencia et competere debentia in predicta vinea et contra quascumque personas et res racione eorum, quibus iuribus et accionibus supradictis possitis vos et vestri uti et experiri agendo, respondendo, deffendendo et alia quomodolibet in iudicio et extra quemadmodum nos possemus ante huiusmodi donacionem et iurium et (sic) cessionem, constituentes vos in hiis dominum et procuratorem ut in rem vestram propriam, et vos in locum nostrum ponimus ad faciendum inde vestre libitum voluntatis. Hec igitur omnia et singula supradicta facimus, paciscimus et promittimus nos, iam dictus infans vobis dicto P(etro) Arnaldi, necnon notario subscripto tanquam publice persone a nobis legittime stipulanti et recipienti pro vobis et aliis quorum interest et intererit ac poterit interesse. In cuius rei testimonium presentem fieri et sigillo nostro pendenti iussimus comuniri.

Datum et actum Barchinone, .XIXª. die iunii anno a Nativitate Domini .Mº.CCCº. LXXXº.

Infans Martinus.

Signum (en blanc) infanti Martini etc., qui hec laudamus, concedimus et firmamus.

Testes huius rei sunt Georgius Iohannis, expensor, et Franciscus Palacii, scriptor porcionis predicti domini infantis, consiliarii.

Fuit clausum per Berengarium Sarta.

Dominus infans mandavit Berengario Sarta in cuius posse predicta firmavit. Probata.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.