Валентина Басан
Дуже добра книга казок про ведмедика Ташика

Присвячується моїй подрузі НаТАШІ Ларіній.

Передмова.

Надія, Віра і Любов – це три зірочки, які ведуть людину, починаючи з самого першого його дня народження. Вони світять і сяють, висвітлюючи життєвий шлях. На жаль, цей шлях іноді буває складним і тернистим для великих і для маленьких.

Чому?

Я мільйон разів задавала це питання собі і іншим, але ніхто не знає на нього відповідь. В основному, всі розводять руками і відповідають: без поняття.

Я написала ці казки для всіх діток на землі. Єдине, чого я хочу, щоб хворі дітки одужували, а здорові не хворіли. А ще щоб ці казки несли доброту, любов і надію всім, хто їх потребує. Ці казки розповідають про страх, про важливу роль сім'ї і друзів в житті кожного без винятку, про силу волі і духу, про те, що ніколи не треба здаватися, а вірити лише в найкраще.

Дорога НаТАША!

Без тебе не було б ці трьох чудових казок, на створення яких ти мене надихнула. Ти-справжній герой, прямо як в цих казках. Я бажаю тобі здоров'я і сил на довгі роки. У тебе попереду ще багато доброго, цікавого і важливого. Я бажаю, щоб твої проекти були успішними, а нові ідеї ніколи не закінчувалися.

З повагою і любов'ю,

Автор.

Казка 1.

Як ведмедик Ташик у лісі загубився.

Ведмедик Ташик крокував по лісі, наступаючи лапками на густий килим з голок, шишок і маленьких ягідних кущиків. Ліс був великий і темний, а ведмедик зовсім маленький. Він піднімав вгору носик і принюхувався до повітря, щоб визначити, де ж живе його сім'я. Він заходив в густу і темну гущавину все далі і далі від рідного, світлого і сонячного узлісся, де був будиночок його великої і дружної сім'ї.

Ведмедик Ташик прислухався і притиснув вуха до голови. Страшні і чорні крони дерев скрипіли, як гіганти з великими ялиновими лапами. Крихітний ведмедик підбіг до пеньочку і сховався за ним. У лісі починалася справжня гроза і ведмедик затремтів від холоду і страху. Вітер розгойдував височенні дерева з боку в бік зі страшними звуками. Ташику здавалося, що на його пеньочок впаде одна зі старих і товстих сосен, яка сипіла і скрипіла, як прабабуся Ташика. Він закривав очі лапками і схлипував, витираючи сльози на маленьких оченятах.

– Мам! Мам! – Ташик відчайдушно кликав маму, бо завжди знав, коли страшно мама захистить його від будь-якої небезпеки.

Одного разу ведмедик звалився з берега прямо в вируючу річку, яка несла його потоком прямо на камені. Ташик відчайдушно бив лапами воду, але не міг виплисти на берег, до нього було занадто далеко. Ще трохи і Ташик би розбився об скелясті кручі, але хтось схопив його за шкіру і потягнув до безпечного пологого берега. Це була найсильніша і найсміливіша в світі мама. Ташик обійняв маму за шию, а вона суворо покарала Ташика, залишивши ввечері без меду і малини. Але ведмежа не сердився, він знав, що мама любить його і дуже злякалася, що він потоне.

А ще мама читала йому на ніч казки про горщик каші і про ягідну галявину. Це були улюблені казки ведмедика. Він уявляв, як знайде горщик каші і буде їсти її лапками, а каша в горщику не буде закінчуватися. А ще він мріяв знайти галявину, де буде багато червоних, солодких і соковитих ягід. Він буде збирати їх лапками прямо собі в рот.

Блиснула блискавка і в чорному лісі стало світло, як вдень. Ведмедик побачив біля пеньочка за яким ховався, велике дупло і побіг до нього. Гуркіт грому з тріском розірвав небо і землю. Ташик стрімголов вкотився в дупло, перед тим, як почалася страшна злива. Великі краплі стукали по стовбурах дерев, змиваючи листя і слабкі голочки.

– Ти хто? – запитали звідкись із глибини дупла.

– Я – ведмедик Ташик. А ти хто?

– Мене звуть Абрикоска, тому що я – руда.

Зашуршали листя і перед Ташиком спочатку з'явився величезний хвіст, потім і сама Білочка. Вона посміхнулася і простягнула ведмежаті горішок.

– Не бійся, дощ не може йти вічно.

– Спасибі, а я не боюся, з чого ти взяла? Ну може бути зовсім трішки. Особливо коли грім гримів.

Ташик взяв горішок і почав гризти шкаралупу, щоб витягти серединку.

Вони гризли горішки і базікали з Абрикоскою, поки дощ не закінчився.

– Спасибі тобі, Абрикоска!

– До побачення, Ташик, ще побачимося!

Ведмежа помахав своєму новому другові і попрямував далі, в пошуках виходу з цієї темної і страшної хащі.

Після грози в лісі було сиро і прохолодно. На гілках висіли перлинні краплі, які не поспішали падати на землю. Ташик зауважив, що після дощу щось змінилося, але він не міг зрозуміти, що ж саме. Пройшовши лісом ще якийсь час він таки зрозумів у чому справа.

Гриби.

Вони лізли з-під землі прямо на очах у Ташика.

Їх капелюшки спочатку були дуже маленькі, але потім ставали все більше і більше, перетворюючись на справжні парасольки від дощових крапель. Особливо красиві були червоні гриби. Їх капелюшки були найпомітніші і найяскравіші в темно-смарагдовому лісі. Ведмедик зацікавився такою невимовною красою і присів поруч з цілим сімейством червоних капелюшків, щоб помилуватися ними.

– Цікаво, а вони смачні? Пробурмотів Ташик, згадуючи мамині супи з грибами і корінням, і облизнувся. Після горішків, якими пригощала Абрикоска, пройшло багато часу. Ведмедик неабияк зголоднів і поглядав на апетитні червоні капелюшки грибів, які нагадували йому червоні ягідки.

Він простягнув лапку і зірвав найбільшу і соковиту капелюшок.

– Гей! А ну-ка, викинь негайно!

Перед ним стояв величезний сірий вовк, який безшумно підійшов до маленького.

Ведмедик ташик злякано випустив грибний капелюшок з рук і позадкував назад.

– Вибачте, я не знав, що це ваші гриби!

– Не мої, а відьмині. Не можна їх їсти ні дітям, ні дорослим, зрозумів? Он струмок збігай лапи вимий, щоб отрута не вбралася.

Ташик прополоснув лапки і попив водички з струмка, в животику зрадницьки заурчало.

Величезний вовк підійшов ближче. Він вже не був таким страшним, його сива голова була вся в шрамах, але очі дивилися з посмішкою.

– Пішли на ту галявину, горе голодуюче! Дивись хоч ці ягоди і називаються вовчими для ведмежат, вовченят і лисенят – це смачна і корисна їжа, багата вітамінами, мої діти постійно роблять набіги в ці місця. А отруйні мухомори я їм суворо заборонив чіпати, вони і так багато звірів в нашому лісі погубили.

Ташик збирав лапками грона синяво-чорних ягід і закидав собі в рот. Солодкий сік тік по лапках і по мордочці. Наївшись, Ташик запитав у вовка, чи знає він, як вийти з хащі.

– Іди в ту сторону і нікуди не звертай. Вийдеш до річки, йди вздовж берега до величезного старого дуба. Там і закінчується темна гущавина.

Ведмежа подякував спасителю і рушив у дорогу. Він співав пісеньку, яку вони вивчили разом з мамою про друзів, з якими не страшно в самому темному лісі.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.