Світлана Гільман
Скарби феї Моргани

Глава 1

Весь поранений, змучений, Тед сидів на підлозі, притулившись до стінки, і байдуже дивився на те, що відбувається: у великому залі, заставленому експонатами й вітринами, троє чоловіків, одягнених в довгі плащі з капюшонами, робили якісь маніпуляції. Один з них, саме той, який його катував, вимовив заклинання, яке Тед жодного разу не чув, махнув чарівною паличкою, і на підлозі з'явилося два вогненних кола – один всередині іншого. Між собою вони з'єднувалися лініями й утворювали осередки, в які чарівник помістив по коштовному каменю. Посередині кола була невелика пентаграма, куди він, з великою повагою, встановив статую жінки, величиною з фут, зроблену з бірюзи.

Вони хочуть повернути до життя злу чаклунку Людвіну, – подумав Тед, – а я не можу їм перешкодити. Я програв.

Чарівник в капюшоні знову змахнув паличкою, Тед відчув біль у боці, та підскочив…

– Ой, Тед, не хотів тебе лякати. Вставай давай, а то проспиш роздачу атестатів, – юнак почув голос друга і озирнувся – він був у своїй кімнаті, яку ділив з Джеффрі з того часу, як переступив поріг Школи Магії та Чаклування. Треба ж, відтоді пройшло одинадцять років, і сьогодні, 30 червня, їм роздадуть атестати, і вони розлетяться хто-куди. – Ти чого? – запитав Джеффрі, сіроокий, завжди посміхаючийся, блондин.

– Ні, нічого, – відмахнувся Тед. – Сон дивний приснився. Напевно, це напруга після іспитів.

– Напевно, – погодився Джеффрі, не намагаючись вдатися в подробиці. – Давай, вставай, я вже вмився і замовив нам каву.

– Кава – це круто, – відповів Тед, все намагаючись звільнитися від свого сну.

– Ну і вигляд у тебе, – розсміявся Джеффрі. – Мабуть, і правда кошмар приснився.

– Ага, – погодився з ним Тед, схопився і побіг у ванну. Вмившись і привівши себе в порядок після тривожного сну, він прискіпливо подивився в дзеркало. Тед був повною протилежністю Джеффрі – карооким, брюнетом, мало схильним до жартів, але це ніяк не заважало їхній міцній дружбі. Юнак зітхнув – він не знав радіти йому чи засмучуватися тому, що він закінчує школу. Адже він так і не наважився підійти до Елліс, щоб відкрити їй своє серце. Треба ж, бувши ще підлітком, він закохався у свою однокласницю, але дитяча закоханість не проходила, а згодом переросла в справжнє кохання. Зітхнувши, Тед повернувся в кімнату і почав одягатися.

– Де ж кава? – невдоволено буркнув Джефф і, як у відповідь на його слова, з нізвідки, на столі з'явилися дві чашки кави, тарілка з тостами, джем і кілька круасанів. – Сідай, Тед, – Джеффрі подивився на нього і кивнув на стілець. – Якийсь ти дивний сьогодні. Що ж тобі таке приснилося? – в його голосі прозвучала цікавість.

– Дурниці, – відповів Тед, знаючи, що Джефф від нього не відстане. – Наснилося, що мене катували.

– Ого! – очі Джеффрі округлилися і весь він піддався вперед в передчутті цікавої розповіді. – Так я вже й все не пам'ятаю, – Тед намагався ухилитися. – Снилося, що я був в якомусь музеї, мене катували, а потім якісь три чарівника взялися воскрешати чаклунку Людвіну.

– Людвіну? – перепитав Джеффрі. – Ніколи не чув.

– Я теж, – кивнув Тед.

– Гаразд, давай, повертайся на землю, пий каву і побігли в зал, – і Джеффрі, закривши очі від задоволення, зробив ковток запашної кави. Він обожнював цей напій і привчив до нього Теда. У вільний час юнаки часто тікали в маленьке містечко, біля якого знаходилася їх школа, і дегустували напої в невеликих кафешках.

Коли Тед і Джеффрі увійшли до великого залу, майже всі передні місця були зайняті, але пильне око Джеффа розгледіло два порожніх крісла в другому ряду в самому центрі. Він уже потягнув Теда за рукав, але юнак відмовився і показав на інші вільні місця, біля вікна і не так близько до сцени. Джеффрі посміхнувся і кивнув. Вони сіли і Тед став розглядати потилицю дівчини, яка сиділа в двох рядах попереду нього. Джеффрі зробив вигляд, що дивиться у вікно. Він давно розгадав серцеву таємницю свого друга, але не признавався. Нехай Тед сам йому про все розповість. Хоча, навряд чи. Тед така людина, що так і буде мовчки страждати від своєї любові. Сьогодні останній день, і більше шансів у нього не буде. Потрібно обов'язково допомогти Теду!

На годиннику було десять, всі місця вже зайняли випускники та вчителі, і в зал увійшли директор школи, містер Санрайс і Третій Магістр. Їх зустріли бурхливими оплесками. Роздача атестатів почалася. Насправді, кожного молодого чарівника цікавив зовсім інший предмет, який він отримає разом з атестатом. Це був перстень-портал, за допомогою якого дорослі чарівники в лічені секунди могли переміщатися з місця на місце по території Великобританії.

– Спенсер Тед, – почувши своє ім'я, Тед підвівся й попрямував до сцени, щоб отримати довгоочікувані атестат і портал.

– Від щирого серця вітаю вас, – сказав Магістр – середнього зросту худорлявий чоловік років п'ятдесяти. Його чорне з сивиною волосся було коротко пострижене, а сірі очі дивилися холодно і без емоцій. – І прийміть від нас окрему подяку за допомогу в перемозі над Чорним Чаклуном.

– Дякую, Магістр!

Молодий чарівник взяв атестат, надів на безіменний палець перстень і повернувся на своє місце. По дорозі він знову кинув погляд на Елліс: висока, тоненька, зі світло-русявим волоссям і блакитними очима, вона посміхалася йому і аплодувала. Втім, як і іншим…

Видача атестатів закінчилася. Всі встали, щоб розійтися по кімнатах, зібрати свої речі і приготуватися до балу. Тед забарився, щоб, пропустивши Елліс вперед, піти за нею, але тут чиясь рука лягла йому на плече. Юнак озирнувся і побачив директора.

– Тед, можеш зайти до мене в кабінет?

– Звичайно, містер Санрайс. Коли?

– Через пів години.

– Добре, – кивнув Тед. Він озирнувся, але Елліс вже вийшла з залу. Та й Джеффрі кудись зник. Він зітхнув і вирішив скоротати час в шкільному кафе, щоб не підніматися знову в кімнату. Воно було майже порожнім. За одним із столиків Тед побачив Джеффрі Тоунс – той пив свою улюблену каву-лате.

– Ти чому мене не почекав? – дорікнув йому Тед.

– Так я-то подумав, що ти пішов без мене, і ось, вирішив втопити своє горе від зради друга в каві, – пожартував Джеффрі.

– Ні, мене директор затримав, – сказав Тед і замовив собі таку ж каву. – Хоче, щоб я до нього зайшов через пів години.

– Навіщо? – здивувався Джеффрі.

– Не знаю.

– Може, хоче запропонувати тобі якусь роботу? – припустив друг.

– Роботу? Яку? – здивувався Тед.

– Хочеш викладати?

– Ні, ти що, це не для мене! – відмахнувся Тед. – Та й який з мене викладач, якщо я тільки закінчив школу? А ти-то чим хочеш зайнятися? Вже вирішив?

– Ще ні. Папа пропонує мені поїхати в подорож – на пошуки нових знань. Він навіть готовий оплатити все це. Хоча батьки мені і так ніколи ні в чому не відмовляють. Балують мене…

Обидва розсміялися.

– Це не погано! – схвалив Тед.

– Поїхали зі мною, а? На пошуки пригод! – очі Джеффа загорілися в передчутті.

– Навіть не знаю, – зніяковів Тед. – Розумієш, я хочу знайти квартиру і роботу в Лондоні, щоб самому себе забезпечувати. Так що навряд чи я зможу.

– Шкода. Можеш попросити гроші у батьків, потім повернеш.

– Я подумаю.

– Думай, – прихильно кивнув Джефф і поміняв тему: – Ну як, ти вже зважився?

– Зважився на що? – не зрозумів Тед.

– Увечері – випускний бал, – багатозначно промовив Джеффрі. – Ти запросиш Елліс на танець?

– Елліс? – Тед відчув, як у нього пересохло в горлі, і зробив ковток. – При чому тут Елліс?

– Тед, тільки сліпий може не помітити, що вона тобі подобається!

– Невже це так помітно? – юнак залився сором'язливим рум'янцем.

– Я-то давно помітив. Я ж твій друг, і бачу, які погляди ти на неї кидаєш. Ось і підійди до неї. Що може бути краще випускного балу?!

– Думаєш у мене вийде? – Тед запитливо подивився на нього.

– Звичайно вийде, – ствердно кивнув Джеффрі.

– Уговорив, – рішуче сказав юнак, – я спробую. – Тут його погляд впав на настінний годинник, і він заквапився: – Ой, мені пора до директора!

Тед вибіг з кафе і, перестрибуючи через сходинку, піднявся на другий поверх, де знаходився кабінет містера Санрайса.

Цікаво, що йому від мене потрібно? Може, правда, запропонує якусь цікаву роботу? – думав юнак, стукаючи в двері.

– Заходьте, – почув він голос директора.

Тед увійшов. У кабінеті, окрім директора, був присутній Третій Магістр.

– Вітаю! Ви просили мене зайти, містер Санрайс.

– Так, Тед, сідай. Я не заберу у тебе багато часу.

Тед сів. Директор – чоловік років шістдесяти, вже сивий, посміхнувся йому:

– Чи давно ти прийшов до нас в школу, а вже покидаєш нас! Час біжить…

Невже правда хоче залишити мене працювати в школі? – промайнула у Теда думка. Директор тим часом продовжував:

– Хочу запитати: чи є у тебе якісь плани на майбутнє?

Тед задумався: взагалі-то у нього ще не було ніяких планів, але йому було соромно в цьому зізнатися. Все-таки він вважався одним з кращих учнів, а не якийсь відсталий ледачий бовдур, який і після школи не знає, як застосовують чарівну паличку.

– Не зовсім, директор, – повільно промовив Тед. – Я хочу влаштуватися в Лондоні, знайти роботу.

– Вас цікавить щось конкретне? – запитав Третій Магістр.

Тед знизав плечима.

– Ні. Я багато думав про те, чим хочу зайнятися, але так і не визначився. Тому вирішив спочатку поїхати в Лондон, знайти квартиру і… сподіваюся, що випадок мені підкаже.

– Хто знає, може наша розмова і є цей випадок? – посміхнувся директор. – Послухай уважно, що тобі хоче запропонувати Третій Магістр.

Тед запитливо подивився на Магістра.

– Ви знайомі з Британським музеєм? – запитав той.

– Звичайно, – трохи здивовано відгукнувся Тед, – я був там кілька разів.

– В музеї є відділ магії. Формально він підпорядковується музею, а насправді – Магістрату. Я хочу запропонувати вам роботу в цьому музеї. А також невелику квартиру – за рахунок Магістрату, звичайно.

Тед здивовано застиг. Пропозиція була дуже навіть привабливою.

– А в чому будуть полягати мої обов'язки? І чому саме я?

– Тому, що ви проявили кмітливість, сміливість і мужність, розкривши таємницю Чорного Чаклуна, і повернули його у вимір безсмертних. Звичайно, після цього ворота до них закрилися, але, може, воно й на краще, – Тед кивнув. Магістр помовчав і продовжив: – Я буду говорити з вами відверто. Місяць тому наш співробітник з відділу магії зник. Пошуки ні до чого не привели. Ми вважаємо, що в відділі відбувається щось таємниче. І нам потрібна людина вашого складу – люблячий таємниці, цікавий, сміливий, але, в той же час, обережний.

– Ви хочете, щоб і я зник? – пожартував Тед.

– Ні, звичайно ні! – розсміявся Магістр і Теду було дивно бачити на цьому кам'яному обличчі усмішку. – Однак зайва обережність, все ж, не завадить. Ваші обов'язки будуть дуже прості. Але, якщо помітите щось незвичайне, цікаве – зв'яжіться зі мною. Звичайно, все це за умови, що ви згодні там працювати.

Тед задумався. Чому б і ні? Він любив загадки і таємниці. А тут пропонують відразу і роботу, і квартиру.

– А якщо мені там не сподобається, я зможу відмовитися?

– Звісно.

– Тоді я згоден, – хитнув головою свіжоспечений чарівник.

– Дуже добре. Відпочиньте вдома, а потім приходьте до мене в Магістрат. Я дам вам ключі від квартири і лист до заступника директора музею – містера Мерлега. Візьміть цей номер телефону і домовтеся з моїм секретарем про зустріч, – Магістр змахнув рукою – і на столі з'явилася візитна картка. Він простягнув її Теду.

– Дякую, Магистр!

– Удачі вам!

Юнак підвівся і попрямував до дверей.

– До побачення.

– До побачення, Тед. Удачі тобі, – сказав директор.

– Дякую.

Тед вийшов з кабінету і пішов до себе в кімнату, яку ділив з Джеффрі ще з першого класу. Тоді-то вони і подружилися. Іноді сварилися, але завжди швидко мирилися, довіряли один одному секрети. Тільки свої почуття до Елліс Тед ретельно приховував від усіх, але Джефф, як справжній друг, здогадався і про них.

– Що хотів від тебе директор? – запитав Джефф, як тільки Тед увійшов до кімнати.

– Частково ти мав рацію, – Тед сіл на своє ліжко.

– Він тобі запропонував роботу? – зрадів товариш. – Цікаву?

– Ні, не він. Мені запропонував роботу Третій Магістр.

– У Магістраті?! – очі Джеффа вже почали захоплено округлятися.

– Ні. У Британському музеї, – і Тед розповів тому про свою розмову з Магістром.

– Дивно, – почухав підборіддя Джеффрі. – Які таємниці можуть бути в Британському музеї? Кажеш, там зник співробітник? І його не знайшли? А якщо з тобою що-небудь трапиться?

– Не трапиться. Я вже постараюся. Але ти маєш рацію: які таємниці можуть бути в музеї?

– Так ти погодився?

– Так. Але якщо мені не сподобається, я завжди зможу звільнитися, – знизав плечима Тед.

– Будеш тримати мене в курсі? – посерйознішав друг.

– Звісно! Гаразд, давай збиратися.

І друзі почали укладати сумки. Оскільки щоп'ятниці ввечері вони відправлялися додому, а поверталися до школи в неділю, то речей було небагато.

– Чорт, я ще не всі книги віддав в бібліотеку! – вилаявся Джефф.

– Ти це можеш зробити по шляху до їдальні. Я тобі допоможу.

Раптом пролунав звук гонга.

– О, обід, – зрадів Джеффрі. – Як швидко пролетів час!

– Тоді побігли.

Тед і Джефф, взявши книги, вийшли з кімнати. Бібліотека знаходилася поверхом вище. З усіх кінців коридору мчали на обід учні, і друзям було важко пробиватися крізь натовп.

– Тед! – гукнули його.

Тед оглянувся і побачив сестру – чорняву дівчину чотирнадцяти років, з довгим волоссям, тонкими рисами обличчя і великими карими очима. Брат і сестра були дуже схожі.

– Лілі, привіт!

– Привіт брате! Ну як, тебе можна привітати?

– Звісно. Дивись! – і Тед продемонстрував їй перстень.

– Клас! А мені ще чотири роки тут вчитися…

– Час пролетить швидко. Чи давно мені було чотирнадцять!

– Ти хіба не йдеш на обід?

– Звичайно, йду, але спочатку нам потрібно в бібліотеку – віддати книги, – а потім відразу в їдальню.

– Ну, до зустрічі!

Лілі побігла по сходах вниз, а Тед і Джефф продовжили свій шлях. Їм пощастило: в бібліотеці нікого не було. Вони швидко здали книги і помчали до їдальні. Обід ще не почався, так що вони, не поспішаючи, знайшли зручні місця.

– Встигли, – з полегшенням зітхнув Джефф.

– Так. Я не люблю приходити після другого гонгу, – погодився з ним Тед.

– А хто любить? Наш останній обід школі… Хто б міг подумати! Пам'ятаєш, як ми в першому класі заблукали і прийшли сюди в кінці обіду?

– І думали, що залишимося голодними. Добре, що професор Ленгуд відвів нас в кафе.

Знову пролунав звук гонга – і на столі перед кожним з учнів з'явилася картка меню. Друзі були голодні і почали вивчати список.

– Овочевий салат, картопляне пюре, відбивна, апельсиновий сік, яблучний пиріг і чай, – сказав Тед, і в одну мить всі названі страви з'явилися перед ним на столі.

– Швидко ти вибираєш, – хмикнув Джеффрі.

– Це ти завжди копаєшся, – заперечив Тед.

– Так… Що ж мені вибрати? Гаразд: салат з баклажанів, свіжі овочі, вермішель з креветками, лосось, апельсиновий сік, шоколадний мус і кава.

Все назване тут же з'явилося на столі перед Джеффрі. Друзі побажали один одному приємного апетиту і взялися до їжі. Тед їв не поспішаючи, час від часу поглядаючи на протилежний стіл, за яким сиділи Елліс, її подруга Джейн, і їх однокласник Майкл. Юнак відчував, як в його серце повільно-повільно проникає отрута, назва якої – ревнощі. Він спостерігав, як Майкл розповідав щось дівчатам, мабуть, смішне, так як ті від кожної фрази починали сміятися. Джейн навіть поперхнулася і закашлялась. А Тед злився. Мало того, що Майкл був його суперником в турнірі лицарів-чарівників, так ще й намагався заманити в свої мережі дівчину, яку він кохав!

– Я вб'ю його, – пробурмотів Тед, після того, як побачив, що Майкл, як би ненароком, поклав свою руку на руку Елліс. Але його заспокоїло те, що Елліс, так само ненароком, її прибрала.

Обід закінчився. Всі почали розходитися, і Тед знову зробив спробу зіткнутися з Елліс в дверях, або коридорі. На цей раз його спроба увінчалася успіхом, коли біля дверей утворився невеликий затор. Хтось штовхнув Майкла, і той опинився в дверному отворі, прямо перед Елліс і Джейн. Тед, все ще злий, сильно вчепився йому в руку і відтягнув назад.

– Тебе хіба не вчили, що спочатку потрібно пропускати дівчат? – сказав йому Тед, а потім посміхнувся до своєї коханної: – Привіт, Елліс.

– Привіт, Тед, – відповіла вона і пройшла повз юнаків.

– Відчепись, Спенсер, – Майкл смикнув плечем, але Тед його вже не тримав.

– Іди, іди, – миролюбно сказав він – його настрій відразу покращився.

Всі розійшлися по кімнатах, щоб зайнятися останніми приготуваннями до балу. Дорожні сумки були зібрані, в шафі на самоті залишилися висіти ошатні костюми, які юнаки заздалегідь приготували до святкової події. Як на зло, час минав повільно. Тед і Джеффрі прийняли душ, поголилися, надушилися, одягнулися, а годинник показував тільки сім. Ще ціла година… Зайнятися було нічим.

– Жарко, – поскаржився Тед і зняв піджак.

– Ну, придумав, що скажеш Елліс? – запитав Джеффрі, пропускаючи мимо вух його скаргу.

– Ще ні, – Тед глибоко зітхнув і сів на своє ліжко.

– Запроси її на повільний танець, – порадив Джеффрі.

– Це я і сам знаю, – відповів Тед і задумався: а як це зробити, якщо біля неї буде крутитися цей хлюст Майкл? Потрібно проявити рішучість. Врешті-решт він не маленький хлопчик. Навіть, якщо Елліс відповість відмовою, він буде знати, що байдужий їй. А він? Як він перенесе її відмову?

Поки Тед розмірковував, Джеффрі сидів на своєму ліжку і спостерігав за ним. Раптом він хмикнув, і Тед підняв на нього здивований погляд.

– Ти чого?

– Так цікаво спостерігати за тобою. Стільки почуттів було написано на твоєму обличчі. Навіть ненависть.

– А, це я думав про Майкла, – зітхнув Тед.

– А навіщо про нього думати? Турнір закінчився, і ти виграв, – Джеффрі зробив жест переможця. – Ти – чемпіон і головний лицар школи. А дівчата люблять лицарів, навіть в наш час. Ти не уявляєш, як я тобі заздрю! – зітхнув він. – Як я хочу хоч раз в житті випробувати відчуття польоту на крилатому коні!

Джеффрі страждав гіппофобією – боязню коней. Він намагався лікуватися, подолати себе, але це йому не вдалося. Навіть чарівна медицина виявилася безсилою. Тому він не міг брати участь у головному змаганні школи – турнирі лицарів-чарівників. Цей турнір був придуманий недавно, років сто тому, але швидко став популярним серед чарівників, особливо таких романтиків, як Тед. Тільки на відміну від справжніх середньовічних турнирів, їх проводили на крилатих конях – ястланах. Хоча, серед звичайних людей, вони відомі під назвою Пегас. Пегас – білий крилатий кінь – вперше згадується в міфах і легендах Стародавньої Греції. Швидше за все якомусь щасливчику того часу вдалося побачити справжнього ястлана. Так цей випадок почав обростати легендами, і на світ з'явився Пегас – син Горгони Медузи. Звідки взялася легенда про Медузи, чарівники ще не з'ясували.

– Так чому ти думав про Майкла? – ще раз запитав Джеффрі.

– А ти не бачив, як він увивався сьогодні навколо Елліс? – запитав Тед.

– Ні, не звернув уваги. Але Майкл – боягуз. Так що ти завжди можеш вивести його з гри, – Джеффрі подивився на годинник. – Чорт, вже майже вісім! Йдемо!

Тед схопився, накинув на себе піджак, кинув останній погляд у дзеркало.

– Йдемо.

Друзі спустилися вниз, до великого залу, де зазвичай проводилися різні урочистості, і де вранці їм видали атестати. Але він був замкнений і перед ним вже юрмилися учні.

– Випускники, сюди, сюди, – метушилися дві вчительки випускних класів – місіс Стейлер, вчителька історії і їх класний керівник, і місіс Вейденбах, вчителька математики і класний керівник паралельного класу. – Побудуйтеся по двоє – юнак з дівчиною, юнак з дівчиною.

Вчителі почали будувати своїх учнів перед дверима великого залу. Тед оглянувся: він хотів бути в парі з Елліс, але та, мабуть, ще не прийшла.

– Містер Спенсер, стаєте сюди, – скомандувала місіс Стейлер, – міс Томсон, ставайте поруч з містером Спенсером.

– Привіт, Тед, – посміхнулася йому симпатична дівчина, яку вчителька поставила йому в пару.

– Привіт, Емма, – кивнув їй Тед, хоча був трохи розчарований. Де ж Елліс?

– Міс Фортеск'ю, міс Старр, спізнюєтеся, – почув він докір в голосі вчительки. Тед обернувся, щоб подивитися на Елліс, але позаду нього було стільки учнів, що йому нічого не вдалося побачити.

Місіс Стейлер стала перед ними і давала останні вказівки:

– Як тільки двері відчиняться, ви, слідом за мною, чинно і не поспішаючи, пройдете всередину і зупинитеся, коли зупинюся я. Зрозуміло?

Учні схвально загули. Всім вже не терпілося почати вечірку. Та й після обіду пройшло багато часу.

Повільно-повільно почали відчинятися двері, запрошуючи їх не тільки на прощальну вечерю і останній вечір в школі, а вже в новий період їх життя, де з дітей вони перетворяться на дорослих, і самі будуть відповідати за себе.

– За мною, – скомандувала місіс Стейлер і випускники рушили в зал.

Його було не впізнати! Зал був прикрашений всілякими гірляндами, які пурхали над головою, нікого при цьому не зачіпаючи, повітряними кульками; туди-сюди носилися барвисті феєрверки – в повітрі вони робили химерні фігури, а потім вибухали і перетворювалися в салют. Стіни переливалися всіма барвами веселки, так що навіть очам стало боляче. Біля стін стояли довгі столи, накриті білою скатертиною.

– Круто! – схвалив Джеффрі, який йшов позаду Теда.

Коли учні обох класів були в залі, в центр вийшов директор. Він посміхнувся всім і кожному.

– Добрий вечір. Радий вітати вас на останньому вашому вечері в школі. Ні, ні, я вас не затримаю, – посміхнувся директор, бачачи, що деякі стали проявляти нетерпіння, – все, що я хотів сказати, вже сказано сьогодні вранці. На прощання я лише хочу нагадати, що диво має служити тільки добру. Не відкривайте серце злу! Як тільки ви впустите хоч краплю – ваша душа зачерствіє. Допомагайте один одному, поважайте один одного, не діліть один одного на чарівників та звичайних людей. Якщо людина позбавлена чарівної сили – це не означає, що у вас перевага перед нею. Кожен з вас отримав сьогодні чарівний перстень-портал – знак, що ви вступаєте на самостійний шлях. І відтепер ви всі – дорослі чарівники. А зараз – смачного!

І директор махнув рукою, запрошуючи всіх зайняти свої місця за столом. Тед оглянувся в пошуках Елліс і помітив її в іншому кінці залу. Його серце завмерло в грудях – вона була надзвичайно гарна: в блакитній шовковій сукні, без бретелей, ліф якої був прикрашений бісером, спідниця м'якими хвилями доходила до полу, приховуючи туфлі. На сукню вона одягла легкий короткий жакет з блакитного гіпюру, і крізь нього можна було розгледіти її плечі. Своє довге хвилясте волосся вона зібрала ззаду, і Тед міг милуватися її бездоганною шиєю.

– Сідай, Тед, – смикнув його за рукав Джеффрі.

Тед слухняно сів, і почав накладати собі в тарілку їжу, втім, не особливо звертаючи увагу на те, що він їсть. Швидше б бал! Але мана потроху спала, і Тед віддав належне і святковій вечері, і ігристому шампанському, і десерту, і ароматній каві.

Коли всі наситилися, на середину залу вийшов містер Санрайс. В знак поваги, всі учні піднялися.

– А зараз – бал!!! – Директор плеснув у долоні, і одразу ж із залу пропали столи і стільці, зазвучала запальна музика.

Учні схвально заплескали, і стали виходити на середину залу і танцювати. Тед потянув Джеффрі ближче до того місця, де танцювала Елліс з подругами.

– А в тебе непоганий смак, – кивнув Джеффрі, оглядаючи Елліс.

– Дякую, – посміхнувся Тед, – давай танцювати тут, а? Буде повільний танець і я запрошу її. – Джеффрі згідно кивнув.

Але один швидкий танець змінився другим, третім… Тед почав втрачати терпіння. Він час від часу кидав погляд на Елліс – не схоже було, що вона також прагнула повільну музику, як він. Значить, вона не розраховувала танцювати з кимось конкретно.

Нарешті заграла повільна музика. Тед відразу ж попрямував до Елліс:

– Можна запросити тебе на танець?

– Звичайно, Тед, – посміхнулася йому дівчина.

Вони вийшли на середину залу, і Тед ніжно обійняв її за талію. Юнак насолоджувався дотиком до коханої дівчини, вдихав її ніжний запах, милувався нею. Він хотів поговорити з нею, запросити кудись, але від хвилювання не зміг вимовити ні слова.

– Ну як, запросив її на побачення? – запитав Джеффрі, коли закінчився танець.

– Ні, – похмуро відповів Тед.

– Чому? – щиро здивувався його друг.

– Не знаю, – засмучено відповів Тед. – Розумієш, я тримав її у своїх обіймах, таку красиву, таку… І втратив дар мови.

– Буває, – Джеффрі спробував заспокоїти свого друга. – Буде наступний танець, ось тоді і поговорите.

Але ді-джей чомусь вирішив, що молодим людям більше подобаються швидкі танці. Юнакам набридло танцювати, і Джеффрі запропонував вийти у двір, подихати свіжим повітрям. І, якщо знову буде повільний танець, Тед завжди встигне повернутися і запросити Елліс.

Юнаки вийшли на невеликий шкільний дворик, куди вели двері прямо із залу. Там вже знаходилося декілька учнів, в основному це були закохані парочки. Вони обіймалися, цілувалися, і Теду було гірко, що він не один з них. Притиснути б до себе Елліс і поцілувати її в м'які губи! Як тільки Тед уявив собі таку картину, із залу долинула повільна чарівна композиція групи «Скорпіонс».

– Я побіг, – кинув на ходу Тед і зник в залі.

– Біжи, – поблажливо дивився Джеффрі слідом своєму другові.

Але Тед запізнився. Коли він повернувся в зал, то побачив Елліс серед танцюючих – Майклу вдалося першому запросити її на танець. Дивлячись на них, Тед знову відчував образу і ревнощі, так як його суперник весь час щось нашіптував дівчині на вухо, а вона прихильно посміхалася. В засмучених почуттях юнак пішов у пошуках випивки. Біля бару його знайшов Джеффрі.

– Ти чого? – з тривогою в голосі запитав він Теда. – Відмовила?

– Ні, я не встиг. Її Майкл запросив.

– Але це ще не кінець балу. Йдемо.

Юнаки повернулися на танцмайданчик. Тед озирнувся, але ні Елліс, ні Майкла він не побачив.

Вони там, у дворі, стоять в обнімку, – промайнуло у нього в голові. -Я повинен побачити це на власні очі, – і Тед вибіг із залу. Але навколо нікого не було, взагалі нікого. – Де ж вони?

Раптом Тед почув шум, який доносився з-за дерев, що росли біля паркану. Юнак побіг туди. Його погляду постала неприваблива картина: Майкл намагався притиснути Елліс до паркану і поцілувати. Дівчина ж відбивалася, що є сили.

– Відчепись, не треба, припини, – намагалася вона відштовхнути Майкла.

– Відчепись від неї, – недовго думаючи Тед, схопив того за комір піджака, і відірвав від дівчини.

– Спенсер, знову ти! – зло подивився на нього Майкл і, не роздумуючи, вдарив в обличчя. Тед встояв, тільки помацав ніс – чи не йде кров. Потім він глузливо подивився на свого суперника:

– Хочеш бійки?

– Ні, будь ласка, Тед, Майкл… – зі страхом дивилася на них Елліс.

– Хочу, – з викликом подивився на Теда його суперник. – Тільки ж ми – чарівники. Ну, де твоя паличка? – запитав Майкл, вийняв із внутрішньої кишені піджака свою паличку і скерував її на Теда.

– У кімнаті.

– Тоді тобі не пощастило, – губи Майкла скривилися, він весь був у передчутті: нарешті він помститься цьому Спенсеру за свою поразку в чемпіонаті.

– Що тут відбувається? – Джеффрі шукав свого друга і прибіг на шум. Він побачив перелякану, трохи пошарпану Елліс, і Майкла, який направив на Теда свою чарівну паличку.

– Тед захистив мене, – відповіла йому Елліс, – а тепер Майкл хоче на нього напасти. Джефф, зроби ж що-небудь! – вона благально подивилася на Джеффрі. Але він нічого не встиг зробити: Майкл змахнув паличкою в бік свого суперника, і з неї вилетів білий промінь. Тед був беззбройний. Механічно він захистився рукою, і, о диво: з його долонь з'явився блакитний прозорий щит. Білий промінь вдарився в нього, відскочив, і повернувся назад, збивши Майкла з ніг.

Джеффрі і Елліс з захопленням дивилися на Теда. Але юнак і сам не зрозумів, що зробив і з подивом оглянув свої долоні. Ніхто з них не помітив, як Майкл насилу піднявся і пішов.

– Тед, це було круто! – вигукнув Джефф.

Юнак не відповів, так як ще не оговтався від того, що відбулося.

– Класно, Тед, і дякую тобі, – посміхнулася йому Елліс. – Вибачте, я піду до себе.

Елліс пішла, а Тед сумно дивився їй услід.

– Не переживай, – Джеффрі поклав йому руку на плече, – А хочеш, через кілька днів я влаштую вечірку? Запрошу кілька однокласників, в тому числі і Елліс. І у тебе буде шанс запросити її на побачення.

– А вона прийде? – Тед подивився на Джеффрі з надією.

– Звісно! Мені вона не відмовить – я вмію переконувати.

– Було б непогано. Ти не образишся, якщо я піду в кімнату? Щось мені не по собі.

– Ти думаєш, я залишуся один веселитися в залі? Нізащо! До речі, після твого вчинку вона подивилася на тебе з захопленням, – зауважив Джеффрі, і Теду стало тепло на душі від цих слів.

На наступний ранок, попрощавшись з усіма, Тед і Джеффрі зі своїми речами спустилися в двір. Ось і все, закінчилися щасливі шкільні роки. Що чекає їх там, в новому житті? Якщо Тед трошки і представляв своє майбутнє, то для Джеффрі воно було невідомим.

Друзі тепло прощалися один з одним, обіцяючи зателефонувати в найближчі дні. Їм було сумно усвідомлювати, що більше ніколи в житті вони не переступлять поріг своєї школи (як учні), тому відтягували свою телепортацію, як могли. Але час не зупиниш. Останні «пока, дзвони», і кожен натиснув на камінь свого перстню.

Глава 2

Через кілька днів після закінчення школи Тед домовився про зустріч з Третім Магістром. Він добре відпочив після важкого навчального року, і йому не терпілося зайнятися справою. Хоча, робота в музеї Теду здавалася нудним заняттям, але пропажа співробітника музею підбурювала його цікавість. Втім, співробітник міг зникнути або добровільно, або через особисті проблеми, які не пов'язані з музеєм.

За п'ятнадцять хвилин до призначеної зустрічі Тед подумав про Магістрат і натиснув на камінь свого перстню-порталу. Як і слід було очікувати, він виявився перед головним входом в святая святих чарівного світу.

Магістрат Чарівників Великобританії перебував в Лондоні. За часів секретності він був невидимий для звичайних людей. Тепер же, кожен міг побачити це великий будинок, а в певні години і дні – відвідати з екскурсією. Щоб не бентежити звичайних людей, всередині будівлі не було навіть натяку на диво. Але так тільки здавалося на перший погляд. У Магістраті було дуже багато дверей, невидимих для непосвячених. І вели вони в кімнати, де вчені-маги вдосконалювали силу чарівництва, винаходили нові зілля, проводили експерименти, створювали нові чарівні артефакти, зберігали знання… Розповідали, що в підземеллях навіть тримали в'язнів.

Тед увійшов в Магістрат. На вході його зустрів охоронець, який поцікавився у юнака, з якою метою він прибув в Магістрат. Після короткого пояснення, охоронець пропустив Теда всередину і розповів, як пройти до Третього Магістру.

Тед пройшов по великому залу, де туди-сюди снували по своїх справах чарівники і чарівниці. Повернувши направо, він зіткнувся з високим чоловіком.

– Ой… – пискнув Тед від несподіванки. – Вибачте будь ласка…

– Нічого страшного, – відповів той. Тед продовжив свій шлях, але чарівник гукнув його: – Стривайте, ви ж Тед Спенсер?

Юнак обернувся. Цікаво, хто тут, в Магістраті, міг його знати?

– Так це я. Але, вибачте, я вас не пам'ятаю.

– Альфред Фортеск'ю, батько вашої однокласниці – вже, правда, колишньої однокласниці – Елліс. Ми зустрічалися з вами. Це було давно – чотири роки тому.

– Так правда.

Тед зніяковів. Це ж треба – зіткнутися в Магістраті з батьком Елліс! А він і забув, що той працював помічником Другого Магістра. Цікаво, чи зручно запитати його, як вона поживає, чи ні? Всі ці думки промайнули в голові Теда зі швидкістю блискавки.

– Я можу вам допомогти, Тед? Що ви шукаєте? – запитав містер Фортеск'ю.

– У мене зустріч з Третім Магістром, з приводу роботи.

– Ось як! Піднімайтеся на ліфті на третій поверх – там володіння Третього Магістра. Ну, щасливо вам, Тед! Був радий зустрічі з вами, адже Елліс багато про вас розповідала, особливо після того випадку.

– Спасибі. До побачення.

Містер Фортеск'ю відправився у своїх справах, а Тед пройшов в коридор, де знаходилося близько десяти ліфтів і юрмилася купа народу. Почувся дзвінок, один з ліфтів відкрився і миттєво почав заповнюватися чарівниками. Щоб встигнути на зустріч, юнак абияк заштовхнувся в всередину. Ліфт злетів вгору, зупиняючись на кожному поверсі.

– Третій поверх, – сказав електронний голос ліфта, і Тед вийшов.

На поверсі він озирнувся. Він стояв посеред довгого коридору, де було багато однакових дверей… Тед застиг в замішанні – він не знав, куди йти.

– Вам допомогти? – запитав його молодий чарівник в темно-малиновій мантії.

– Так, непогано б, – соромливо посміхнувся Тед. – У мене зустріч з Третім Магістром. А я в перший раз тут.

– Тоді дозвольте вас проводити, – люб'язно запропонував юнак.

– Спасибі. Це буде до речі, а то я боюся спізнитися.

– Не варто подяки – це моя робота, – посміхаючись, відповів малиновий маг.

Чарівник провів його по коридору, потім вони повернули направо, увійшли в якісь двері і опинилися в приймальні Третього Магістра. За столом біля стіни сидів ще один молодий чарівник в такій же малиновій мантії. Також в кімнаті знаходилося кілька стільців для відвідувачів. З приймальні виходили ще одні двері – швидше за все, в кабінет Магістра.

– У цього хлопця зустріч з Третім Магістром, – сказав супроводжуючий секретарю. Той подивився в свій журнал зустрічей.

– Ви, мабуть, Тед Спенсер? – запитав він.

– Так це я.

– Сідайте. Магістр зараз вас прийме, – Тед сів на вільний стілець, а секретар відправився доповідати про нього Магістрові. Через деякий час він повернувся і кивнув Теду: – Пройдемо зі мною.

Тед підвівся і увійшов до кабінету. Інтер'єр кімнати був дуже простий: великий стіл, за яким сидів сам Магістр, кілька стільців, шафа з книгами, на стіні висіло три картини. Побачивши Теда, Магістр підвівся, привітно посміхнувся йому і простягнув руку, яку Тед потиснув.

– Я радий бачити вас, містер Спенсер. Дуже радий! Сідайте. Що будете пити?

– Каву, будь ласка.

– Дві кави, – кивнув Магістр секретарю.

Той вийшов, і через мить перед ними з'явилися чашки з кавою і печиво. Магістр не поспішаючи зробив ковток, смакуючи напій. Тед наслідував його приклад, але кава виявилась занадто гарячою. Він поставив чашку на стіл.

– Що ж ви не п'єте? Перед розмовою потрібно промочити горло. Або вам не сподобалась кава? – запитав Магістр.

– Що ви, кава дуже смачна, але я не п'ю гарячу, сер.

Магістр зробив ще один ковток і почав свою розповідь.

– Як я вже казав, в Британському музеї є відділ магії. Він з'явився чотири роки тому, після скасування секретності. Ви були одним з головних учасників тих подій, містер Спенсер. Два роки Чорний Чаклун буквально тероризував Англію, намагаючись підпорядкувати собі всіх – і чарівників, і звичайних людей. І все це було більш ніж дивно. Адже Чорний Чаклун – безсмертний чарівник і ніколи не втручався в справи, скажімо так, смертних. І тільки вам вдалося знайти притулок лиходія і знешкодити його. Після того як Чорний Чаклун перенісся в свій світ, на очах у багатьох чарівників і звічайних людей, наше існування вже ні для кого не було таємницею. Що ж, люди прийняли це спокійно. Не всі, звичайно, але не будемо про це. Тоді нам, Трьом Магістрам, і прийшла ідея відкрити в Британському музеї відділ магії. Багато чарівників пожертвували туди свої артефакти. Крім того, там є кілька кімнат, які дають людям можливість відчути себе чарівниками. Хоча, це скоріше нагадує парк атракціонів, ніж музей. Але люди в захваті, і відділ мав і має успіх. Родерік Степпен був першим екскурсоводом відділу. І, як я сказав, він зник. За кілька днів до свого зникнення, він був у мене і намагався щось сказати. Говорив про якісь випадки проникнення в музей, але нічого вкрадено не було. Говорив про якусь таємницю. На прощання він сказав, що у нього є якась ідея. Однак зі мною він нею не поділився. Після його зникнення до мене приходила чарівниця Мерііл – до неї в будинок намагалися забратися злодії. Адже ж у неї є дуже багато артефактів, – Магістр зробив паузу, допив свою каву і пильно подивився на Теда. – Тепер нам потрібний новий екскурсовод в відділ магії. Там, в кабінеті директора школи, ви погодилися, містер Спенсер. Чи згодні ви зараз?

– Звичайно, сер, я згоден. Тільки за умови, що моя робота не буде нудною.

– Це я вам обіцяю. Може, розповідати історії не так вже й цікаво, але головна ваша задача – дізнатися, що сталося з Родеріком Степпеном і спробувати розібратися, про яку таємницю він міг вести мову.

– Я постараюся, – пообіцяв Тед.

– Але ж ви так і не розповіли нікому, як ви зупинили Чорного Чаклуна, і що сталося в печері, – проявив цікавість Магістр.

– Ні, і не розповім – я поклявся. І не можу порушити клятву.

– Розумію. Ось вам ключ від квартири і адреса. Я дуже сподіваюся, що вам там сподобається. Коли ви хочете почати працювати?

– Сьогодні середа. Я можу почати з завтрашнього дня.

– Дуже добре. Тоді я подзвоню містеру Мерлегу. Про всі події в музеї, особливо про таємничі, повідомляйте мені відразу ж. Мій секретар будь-який ваш дзвінок буде переводити до мене, – сказав Магістр на прощання.

Через кілька хвилин Тед виявився біля будинку, в якому він мав жити. Він піднявся на третій поверх, відкрив двері і увійшов всередину. Квартира була невеликою: передпокій, кухня і їдальня, спальня і салон, а також ванна, туалет, пральна кімната і невелика комора. Загалом, Теду сподобалися і квартира, і меблі. Залишилося тільки перемістити сюди деякі свої особисті речі і купити продукти. Тед вирішив робити все поступово. Тому він вийшов на вулицю, натиснув на камінь свого перстню, і перенісся в будинок батьків.

Тед, його батьки і сестра жили в Шотландії, в селі для чарівників, але вже розсекреченому. Називалося воно Слітрент. Батько Теда, містер Френсіс Спенсер, – лікар, високий смаглявий чорнявий чоловік сорока трьох років з карими очима. Серед його пацієнтів були як чарівники, так і звичайні люди. Мама Теда – місіс Джейн Спенсер, сорокарічна мініатюрна блондинка з блакитними очима, – фармацевт. В її розпорядженні була невеличка ділянка землі, де вона вирощувала різні чарівні рослини, а потім з них варила зілля. Цим заняттям вона захоплювалася ще зі шкільних років. Чоловік високо цінував здібності своєї дружини і постійно користувався плодами її праць у своїй практиці. З сестрою Теда, Лілі, ми вже познайомилися. Як було відмічено, і Тед, і Лілі більше були схожі на батька, ніж на матір. Це була дружна, любляча один одного сім'я.

Тед увійшов в будинок. Всі були в зборі і дивилися телевізор. Першою його помітила Лілі.

– Тед, ти вже повернувся? Так швидко?

– Усе добре любий? – занепокоїлася місіс Спенсер.

– Так, все відмінно, – Тед сіл на вільне крісло, – завтра я починаю працювати в Британському музеї. І у мене буде своя невелика квартира в Лондоні, – в його голосі звучала радість.

– Чудово! Значить, Магістр виконав свою обіцянку, – сказав містер Спенсер.

– Звісно. Він же Магістр. Я хотів би зібрати деякі речі і перемістити в свою квартиру.

– Я тобі допоможу, – запропонувала місіс Спенсер.

– Дякую, мамо. І я хотів би попросити деякі продукти і трохи грошей, поки не отримаю зарплату. Можна? – Зараз, коли йому вже вісімнадцять, Теду було незручно просити у батьків гроші, хоча ті йому ніколи ні в чому не відмовляли.

– Тед, про що мова, ти ж наш син! І завжди можеш звертатися до нас по допомогу, – відповів йому батько.

Збори пройшли швидко, і ввечері Тед був вже в своїй новій квартирі. Так як повечеряв він вдома, весь його час пішов на те, щоб поставити в холодильник продукти, розкласти по місцях свої речі і зателефонувати Джеффрі.

Годинник показував десять, коли Тед, знесилений квартирними турботами, набрав номер друга. Джеффрі підняв трубку.

– Привіт, Джефф, ти ще не спиш?

– Тед, який сюрприз! Я вже було подумав, що ось, школу закінчив і забув свого друга. А я тобі дзвонив, але тебе не було вдома.

– Правда? Мені ніхто нічого не сказав. Я тобі дзвоню зі своєї нової квартири, а завтра я починаю працювати.

– Правда? Здорово! Можна до тебе?

– Звісно. Тільки завтра. Я вмираю від втоми. Як просувається підготовка до вечірки? Чи ти вже забув?

– Що ти! Саме тому я тобі дзвонив. У п'ятницю о восьмій вечора я чекаю тебе.

– Я прийду. А…

– Елліс теж обіцяла. Ти ж це хотів запитати?

– Так. Це. Уявляєш, я сьогодні в Магістраті зустрів її батька. Він мене впізнав, а я його ні.

– Так, незручно вийшло! Гаразд. Завтра розкажеш про все. На добраніч, Тед. Відпочивай.

– І тобі на добраніч, Джефф.

Після розмови Тед прийняв душ і пішов спати.

Наступного дня, без десяти вісім ранку, він, одягнений у світло-блакитну сорочку і чорні брюки, увійшов на територію Британського музею. Чарівник бував тут і раніше, і дуже любив прогулюватися по залах, дивитися на єгипетські мумії, давньоримські і давньогрецькі скульптури, колекцію старовинних монет та інші цінності. Але сьогодні Тед відразу піднявся по сходах під скляною стелею і пройшов до кабінету, де його чекав один з помічників директора музею – містер Алан Мерлег.

– А, ласкаво просимо, містер Спенсер! Радий, що ви будете нашим новим співробітником. Магістр вас дуже хвалив, а я повністю покладаюся на його думку. Я сподіваюся, що ми відмінно спрацюємося. Сідайте, – радо вітав Теда містер Мерлег.

– Мені теж дуже приємно, сер.

Вони потиснули один одному руки. Тед з цікавістю подивився на свого начальника – приємний чоловік років п'ятдесяти, волосся з сивиною, зачесане назад, блакитні очі, прямий ніс, тонкі губи, вольове підборіддя.

І я сподіваюся, що ми спрацюємося, – подумав Тед.

– Каву, чай? – запропонував містер Мерлег.

– Каву, дякую.

Помічник директора попросив секретаря принести кави.

– Хоча потрібно було б попросити вас створити каву з вашої чарівної палички, – посміхнувся містер Мерлег своєму новому співробітнику.

– На мій жаль, їжу не можна чаклувати.

– Так? Шкода. А що ще не можна чаклувати?

– Гроші. Ще не винайшли такі заклинання. Та й заборонено це Магістратом. Адже тоді нікому не потрібно буде працювати, і навіть уявити страшно, до чого це призведе. Але, вибачте, хіба ви не чарівник?

– Ні, на мій превеликий жаль. Але багато чого знаю про чарівний світ. Робота така.

Секретар містера Мерлега приніс каву. Тед відпив маленький ковток.

У звичайних людей теж непогана кава – не гірша, ніж у нас, – подумав Тед. Але кава була гарячою і Тед вирішив трохи почекати.

– Розкажіть трохи про ваше навчання. Чому вас вчать в школі чарівництва? – попросив містер Мерлег.

– О, багато чому. В основному заклинань і володінню чарівною паличкою. За допомогою палички можна відчиняти і закривати все, що завгодно, перетворювати одні речі в інші. Також ми вчилися виготовляти еліксири, лікувати, вивчали мови, історію та інші предмети, які вивчають в звичайних школах. На жаль, навіть школа не дає нам всього. Я навчився тільки магії за допомогою чарівної палички – усній і уявної. Але дуже хотів би навчитися тілесної магії – за допомогою руху тіла, без палички.

Тед згадав шкільні роки, його очі заблищали. Містер Мерлег дивився на нього з посмішкою, як люди, що набралися життевого досвіду, дивляться на молодих, які тільки починають доросле життя. Тед замовк, а потім зніяковіло промовив:

– Вибачте, здається, я захопився.

– Що ви. Мені було цікаво. Але тепер дозвольте показати вам наші багатства, розповісти про нашу роботу і ваші обов'язки, – з цими словами містер Мерлег повів Теда в відділ історії магії. – На жаль, наш відділ поки невеликий. І один з ваших обов'язків – пошук і поповнення запасів нашої колекції. Ми отримали на це спеціальний дозвіл Магістрату.

– І як же її поповнювати? – поцікавився Тед.

– О, це не проблема. Є архіви, навіть газети. Музей нам виділяє великі кошти, так як наш відділ користується величезним попитом у відвідувачів.

Минувши кілька залів, вони прийшли до відділу магії. Світло в відділі було вимкнене, а вхід загороджувала стрічка.

– Але відділ закритий. Чому? – запитав Тед.

– Чи бачите, містер Спенсер, після того як колишній співробітник зник, відділ закритий.

– Так, мені Магістр розповідав про його зникнення. Але як це сталося?

Хоч Тед був в курсі, але йому хотілося почути і версію містера Мерлега. Останній розвів руками:

– Просто в один з днів він не з'явився на роботу. Вдома його не виявилося, запит в Магістрат нам нічого не дав. Магічна поліція його шукає, але все марно, – зітхнув містер Мерлег і поміняв тему: – Сподіваюся, ваша чарівна паличка при вас? І вона в порядку?

– Так, звичайно. І я ще не порушив жодного пункту з Кодексу Чарівників, якщо ви про це.

– Про це.

Містер Мерлег включив світло і зняв стрічку. Тед оглянувся. Навколо було безліч різних чарівних предметів і артефактів. Відділ йому здався знайомим, хоча в останній раз, коли він був в Британському музеї, його ще не було.

Невже мені потрібно буде вивчити напам'ять розповіді про ці предмети? – подумав Тед з важким подихом. – А потім розповідати про них відвідувачам та сидіти довгими годинами в архіві. А Магістр говорив, що нудно не буде. І де тут таємниця? Може, мій попередник сховав якісь записи в архіві, які допоможуть мені відповісти на ці питання? Ось тільки які питання? Містер Мерлег виглядає звичайним службовцем.

– Тепер, містер Спенсер, візьміть свою чарівну паличку і доторкніться нею ось до цього експонату.

Це був меч з різьбленою рукояткою. Тед так і зробив. З'явилася фігура дуже стародавнього чарівника в серпанку. Вона почала говорити:

– Я – Мерлін, чарівник і чародій, тримаю в руках меч Екскалібур. Він був викуваний самим богом…

– Тепер знову торкніться паличкою меча, – сказав містер Мерлег, Тед доторкнувся, і фігура зникла. – Ось бачите, вам навіть не потрібно знати все це напам'ять. Ваші обов'язки будуть лише в тому, щоб приводити в дію паличкою чарівні предмети. Але бажано, щоб ви знали про них все. Думаю, що поступово у вас це відкладеться в голові. Ще я хочу познайомити вас з нашими чарівними кімнатами. Людям вони дуже подобаються.

Вони зайшли в першу кімнату, над дверима якої висіла табличка: «Переможи Чорного Чаклуна». В кімнаті було темно.

Цікаво, чи знає містер Мерлег, що саме я переміг цього Чаклуна? – подумав Тед, але нічого не сказав.

– Змахніть паличкою, містер Спенсер.

Тед так і зробив. Кімната засвітилася слабким світлом. У протилежного боку, немов з безлічі чорних піщинок, почала збиратися чорна фігура. Фігура перетворилася в Чорного Чаклуна – чарівника з пронизливими чорними очима, чорним довгим волоссям і одягненого в усе чорне – абсолютно не такого, яким той був насправді. Чаклун націлився на Теда паличкою, і з неї вилетів червоний промінь.

– Магана! – миттєво зреагував Тед, а містер Мерлег розсміявся.

– Це не справжнє диво, містер Спенсер! Відвідувачі отримують чарівну паличку, не справжню, звичайно, список заклинань і борються з Чаклуном. І завжди перемагають.

– Це було правдоподібно, – відповів зніяковілий Тед. Він змахнув паличкою – Чаклун розсипався, а світло згасло.

Вони пройшли до наступної кімнати, напис на якій був таким: «Політ на драконах». За допомогою чарівництва кімната була перетворена на величезну територію, де були ліс, річка і галявина, вкрита травою і квітами.

– Де ж дракон? – поцікавився Тед.

– Змахніть паличкою.

Тед змахнув паличкою, і до них відразу ж прилетів дракон коричневого кольору. Він опустився на коліна – так, щоб відвідувачі могли видертися на нього.

– Але ж він не справжній, хоча диво відмінне, – розчаровано сказав Тед.

– Так. Але у людей виникає почуття, що вони катаються на справжньому драконі.

– А якщо хтось зірветься і впаде?

– Не хвилюйтеся, його чекає м'яка посадка.

Напис над третьою і останньою кімнатою свідчила: «Виберися із зачарованого лабіринту».

– Сюди ми не будемо заходити. За допомогою чарівної палички ви включаєте дії лабіринту: чудовиська, пастки, і інші премудрості. Відвідувачі повинні вибратися назовні, долаючи перешкоди і захищаючись несправжніми чарівними паличками. Хто не зміг – натискає на одну з кнопок, які знаходяться на стінах лабіринту, і це відкриває йому вихід.

– Цікаво.

– Тепер ходімо в архів.

У кутку зали відділу магії були невеликі двері. Туди і провів містер Мерлег Теда. Вся кімната була заставлена сувоями, книгами, манускриптами. Біля вікна стояли стіл і стілець. У кутку – невелика шафа.

Я тут і за місяць не виявлю нічого таємничого. Може, Магістр мене обдурив, і ніякої таємниці немає? А моєму попереднику просто набридло тут все, і він поїхав до Австралії, або в Африку, або ще куди, – подумав Тед.

– Ось тут ви будете проводити свій час, вільний від відвідувань публіки. У нас тут величезний матеріал для вивчення. Крім того, у мене для вас є ще одне завдання: я вас дуже прошу скласти картотеку ось цих документів. Я просив про це вашого попередника багато разів, але… – містер Мерлег безнадійно махнув рукою. – А в цій шафі можете зберігати свої речі. Відвідувачів будете приймати в мантії. Вона у вас вже в шафі. Їх уже, правда, ніхто з чарівників не носить, але це справляє враження на відвідувачів. А тепер дозвольте вас залишити. Ознакомтесь зі всім. Обід у нас з двох до трьох. Тут за кутком є непогане кафе. Раджу.

– Велике спасибі, сер! Постараюся виправдати ваші надії.

Містер Мерлег пішов, і Тед залишився один. Він відчинив шафу і дістав мантію – чорну зі срібною обробкою, і подивився на годинник: до обіду залишався один час, і Тед вирішив витратити його на ознайомлення з експонатами. А після обіду можна посидіти в архіві.

Коли Тед вийшов з кімнати в відділ, він здригнувся – він впізнав цей зал, адже саме тут його катували, тільки ось відбувалося все це в його таємничому сні. Тед відігнав від себе неприємні спогади і почав знайомитися з експонатами. Він торкався до них паличкою – з'являлися духи різних чарівників і чарівниць, і він слухав цікаві розповіді про ті чи інші чарівні предмети. На превеликий жаль для Теда, експонати були самими звичайними, звичайними для чарівника. У музеї не було ніяких ні темних артефактів, ні проклятих. О другій годині від надлишку інформації у новоявленого екскурсовода заболіла голова, і він з легкою совістю пішов шукати кафе.

Кафе було невеликим, дуже затишним, але зовсім не чарівним. За дальнім столиком Тед побачив містера Мерлега і ще двох осіб – мабуть, теж співробітників музею.

– Містер Спенсер, проходьте до нас! – гукнув його помічник директора. Тед підійшов. Містер Мерлег звернувся до людей за столом: – Дозвольте представити вам: наш новий співробітник з відділу історії магії містер Тед Спенсер. Містер Спенсер, а це наші співробітники – містер Том Сміт і містер Джеймс Пул.

Тед потиснув обом руки.

– Дуже приємно.

– Значить і ви чарівник, як і старина Род? Він нам показував цікаві фокуси своєю паличкою, – сказав один з них.

– Так, я чарівник. Правда, не такий вже відомий, як ті, чиї експонати знаходяться в музеї, але у мене все попереду, – добродушно відгукнувся Тед.

Чарівник махнув паличкою – і скатертина з білої перетворилася в рожеву, на якій переливався золотий візерунок. Співробітники засміялися. Видно, що, побувавши в суспільстві попередника Теда, вони вже звикли до подібних фокусів. До них підійшла офіціантка – приваблива дівчина років сімнадцяти. Мабуть, працівники музею були її постійними клієнтами.

– Добрий день, джентльмени, вам як зазвичай? А хто цей молодий юнак? – з посмішкою привіталась вона.

– Це наш новий співробітник з відділу магії – Тед Спенсер. Тед, це Моллі, – представив їх містер Мерлег.

– О, ви знайшли чарівника, містер Мерлег? Обов'язково загляну до відділу магії, – тут вона побачила скатертину і посміхнулася Теду: – Ну а скатертину поверніть в колишній вигляд, хоча ваша мені подобається більше.

Тед знову змахнув паличкою – і скатертина знову стала білою. Моллі посміхнулась.

Після гарного обіду і приємного знайомства, свіжоспечений екскурсовод повернувся в музей і засів за архіви. Він працював до п'яти, а потім пішов додому. Так закінчився його перший день.

Не так вже й погано, як думалося спочатку, – подумав він.

Увечері до Теда прийшов Джеффрі. Вони обнялися, і Тед показав йому свої володіння.

– Непогано. Зовсім непогано, – схвалив Джефф. – Ти тут сам собі господар, і дівчину є куди привести.

– Джефф, – зніяковів Тед, уявивши, що він може бути наодинці з Елліс в своїй квартирі.

– Чому б і ні? Нам вже по вісімнадцять, і пора знайти собі подруг. Хоча, ти вже знайшов.

– Ну, Елліс мені ще не подруга. Давай, розкажи мені про вечірку, – Тед попрямував до холодильника. – Що будеш пити?

– Пиво є?

– У мене все є – я завантажив свій холодильник їжею.

Тед дістав дві банки пива і одну простягнув Джеффрі. Друзі сіли на дивані у вітальні, і Джефф взявся за розповідь:

– Вечірка завтра о восьмій. Будуть однокласники, але небагато. Елліс насилу погодилася, та й то, після того, як я запросив Джейн – її подругу.

Тед скривився.

– Джейн теж буде? Як же я зможу поговорити з Елліс? Ці дві подружки не відходять одна від другої.

– Дозволь мені цим зайнятися. До того ж, я ж не запрошував Майкла, – посміхнувся Джеффрі, і поміняв тему: – Ну, а як перший день в музеї? І що там сталося між тобою і батьком Елліс?

– Нічого особливого. Коли я був в Магістраті, ми зіткнулися в коридорі. Він впізнав мене, а я його ні. Ще він сказав, що Елліс йому багато про мене розповідала, – кажучи це, Тед почервонів. Все таки приємно знати, що дівчина, яку він любив, думала про нього, говорила про нього.

– А як в музеї? – питання Джеффрі повернуло Теда на землю.

– Та ніяк. Мій начальник – звичайна людина, службовець. Відділ трохи нудний: різні чарівні артефакти, та й то, нічого небезпечного, і три кімнати, які більше підходять Діснейленду, ніж музею. В мої обов'язки ще входить архів. От і все. Нічого таємничого. Але ж це був тільки перший день. Завтра приступлю до пошуків, – Тед промовчав про те, що саме відділ магії він бачив у своєму сні. – Ну, а ти чим думаєш зайнятися?

– Не знаю, Тед. Потрібно подумати. Може, мені стати великим мандрівником і мисливцем на чудовиськ?

Тед розсміявся.

– Чому ні? З спійманих тобою чудовиськ робитимуть опудала і відправлятимуть до музею. А я буду з гордістю розповідати відвідувачам, як мій друг з ними боровся і переміг!

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.