Estimades màquines

Carme Torras

ESTIMADES MÀQUINES

Ed. Males Herbes

2021

Primera edició: novembre 2020

Segona edició: maig 2021

© Carme Torras

© de la il·lustració de la portada, Toni Benages

© d’aquesta edició, Editorial Males Herbes S.C.P

Guilleries, 26, 1 - 2

08012 Barcelona

www.editorialmalesherbes.com

ISBN: 978-84-125058-2-5

Producció de l’ePub: booqlab

Disseny i maquetació: Eduard Vila / www.eduvila.com

Correcció: Agnès Prats

Sota les sancions establertes per les lleis, queden rigorosament prohibides, sense l’autorització per escrit dels titulars del copyright, la reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol mitjà o procediment mecànic o electrònic, actual o futur —incloent-hi les fotocòpies i la difusió a través d’internet— i la distribució d’exemplars d’aquesta edició mitjançant lloguer o préstec públics.

Índex

Màquines d’avui

Anada i tornada en funicular

El joc de jocs

Memòria d’equip

L’origen real de la llei zero

Màquines d’ahir

Una arrítmia silenciada

Zacaries i el rellotge de l’ànima

Màquines de demà

Al bosc de plata

L’atracció del parc

L’indigent

La vita e-terna

PART I

ANADA I TORNADA EN FUNICULAR

Dedicat als veïns de Vallvidrera.

—Senyor Damià Fornells, senyor Damià Fornells, el seu net Marc l’espera a recepció —la veu metàl·lica retruny a la sala de jocs i hi congela per uns instants l’activitat; un munt de caps paren l’orella a l’uníson i giren després també en sincronia cap a l’home que, assegut a la butaca més distant de l’aparell de televisió, alterna la lectura del diari amb la contemplació de l’esplèndida vista panoràmica sobre Barcelona que ofereix el finestral.

Ho ha sentit bé? No, no és possible, en Marc és a Alemanya des que sa mare es va casar per segona vegada i només per Nadal rep notícies seves. Això és que el cap ja comença a jugar-li males passades: d’ençà que va llegir que substituirien el vell funicular de Vallvidrera per un de nou, ha pensat tant en ell, que ara fins sent veus que pronuncien el seu nom... però per què el miren tots, doncs?

S’aixeca per treure’s les mirades del damunt, però no va cap a recepció, sinó que es refugia al lavabo. I tant com li agradaria tornar a veure en Marc! I poder-li explicar que el funicular, el seu funicular, ja és història. Tantes tardes emocionants com hi havien passat. Si tanca els ulls, encara pot veure la cara d’alegria del nen quan, en sortir al pati de l’escola, el veia a ell esperant-lo fora. «M’ha vingut a buscar l’avi Damià! M’ha vingut a buscar l’avi Damià!», anunciava exultant a tot company que se li posés a tret. Només per aquesta rebuda ja pagava la pena empassar-se totes les desavinences familiars, i això era només l’aperitiu del que...

—Senyor Damià Fornells, senyor Damià Fornells, el demanen a recepció —ara sí que ho ha sentit clarament, deu ser que la nora ve a fer-li una estona de companyia; no era tot una al·lucinació, doncs. Es passa la mà pels cabells davant del mirall, s’estira el coll de la camisa i surt tan dret com pot cap a la recepció.

En entrar, se li il·lumina la cara i li venen ganes de cridar «M’ha vingut a buscar el meu net Marc! M’ha vingut a buscar el meu net Marc!», però no té prou confiança amb la recepcionista i no hi ha ningú més al voltant. Avança amb una feixuguesa exagerada pel dubte entre abraçar-lo o donar-li la mà, lluitant alhora amb dues llàgrimes que amenacen de negar-li la visió, quan en Marc, amb la seva espontaneïtat de sempre, se li llança al damunt i la forta abraçada empeny, ara sí, les llàgrimes fora del mur de contenció.

L’ha vingut a recollir per fer un viatge plegats en el nou funicular, li explica, es va assabentar per casualitat que l’havien de substituir i llavors mateix va planejar d’anar a veure el nou amb ell... i aquí es trobava.

—He d’agafar alguna cosa? —pregunta l’avi Damià tot palpant-se maquinalment les butxaques.

—Només la jaqueta —respon, radiant, en Marc—, aquesta vegada els estris els duc jo.

L’avi refusa l’oferiment d’anar a la plaça en cotxe: avui es veu amb cor d’arribar-hi caminant, a més així podran parlar mentre passegen i, per què no, lluirà net davant dels veïns. Comencen parlant dels estudis del noi, de la dificultat d’examinar-se en una altra llengua encara que sigui amb temes tècnics... saben, però, que tard o d’hora acabaran evocant les seves tardes al funi, un plaer segur que ambdós es reserven per a més endavant; i està clar que serà en Marc qui, sense poder-se resistir a diferir-lo més, a la fi l’encetarà:

—Avi, recorda la nostra última estimació del desnivell que salva el funi?

—És clar, fill, que la recordo: 158 metres —potser no recordarà el que ha menjat per dinar o el nom del company d’habitació, però aquesta dada la té ben gravada—; les informacions de l’empresa deien que eren 163, però a nosaltres ens en sortien 158.

—Guarda encara el nivell i la cinta mètrica que fèiem servir? —la imatge de l’avi ajupit a l’andana, ensenyant-li a col·locar el nivell i incitant-lo a pensar quines mesures calia prendre, el fa somriure.

—Sí... i, et quedaràs parat, també guardo la llibreta on fèiem les anotacions, després te l’ensenyaré, hi ha triangles pertot arreu: com es deia aquell teorema de les proporcions?

—El teorema de Tales. —L’escola hi posava els noms i l’avi els exemples inesborrables.— Doncs jo em recordo sobretot dibuixant corbes, les corbes de caiguda d’aquella mena de ventosa que utilitzàvem per mesurar la velocitat del funi.

Tenen tema per a estona, però han arribat a l’estació i en Marc s’atura un moment a contemplar-ne la façana.

—Està igual, oi?

—Home, l’han netejada. —No acaba d’entendre la cara decebuda del noi.— Què esperaves?

—No ho sé, que l’haurien ampliada, combinant-la amb una estructura de vidre o...

—Ep, ep, una cosa és modernitzar les màquines, tots estem d’acord que la tècnica avança, però les joies modernistes són figues d’un altre paner, que no ens les toquin.

Les respostes contundents de l’avi. De petit, eren sempre roques sòlides on plantar els peus. Res a veure amb l’aigualit «Hi ha opinions per a tot» de la mestra o el «Nen, deixa’t de romanços que tinc feina» del pare.

Així que han comprat els bitllets, en Marc es treu de la butxaca un aparell negre amb botons i una pantalleta.

—Has de trucar algú? —a l’avi no li agraden els mòbils.

—No és un mòbil, és un GPS. —Davant la cara interrogativa de l’avi, segueix:— Dona en tot moment la posició, ara podrem verificar les nostres estimacions.

—A veure, a veure... és com una cinta mètrica electrònica? —sempre ha sentit una irrefrenable curiositat per tota mena d’estris.

—Ui, no, és molt més que això. Per exemple, pots programar-hi la ruta que vols seguir i llavors, en tot moment, t’indica cap on has de tirar. Ho fan servir per a la navegació... no només els vaixells, els cotxes que corren el París-Dakar també en duen.

—I com funciona?

En Marc li explica que el GPS utilitza els satèl·lits artificials com a referència per al posicionament. En teoria, n’hi ha prou amb mesurar la distància a tres satèl·lits, ja que la posició es calcula per intersecció de tres esferes que tenen per radi aquelles distàncies; però a la pràctica, per compensar errors i augmentar la precisió, s’utilitzen molts més satèl·lits, la identitat de cadascun dels quals ve codificada en el senyal que emeten.

L’avi Damià obre una boca de pam i la cara de babau no li marxa fins que baixen a l’andana i veu el nou vehicle. Enlluernat pel taronja llampant de la carrosseria, acluca una mica els ulls, contraient un grapat de músculs de la cara i el coll. Fins la mà se n’hi va al front, a tall de visera, com intentant parar el cop. Però no diu res: no té ganes de fer-se el vell evocant la calidesa de la fusta de sempre.

Després de pujar i seure còmodament, tot recordant entre la burla i l’enyor la rigidesa dels antics bancs, llegeixen a la pantalleta «ALT = 372 m»,entre moltes altres dades. Durant tot el trajecte, en Marc no para de pitjar botons i de mostrar-li ara la trajectòria que segueixen, adés l’orientació respecte els punts cardinals o l’evolució de la velocitat. En arribar a baix, prem un darrer botó i la pantalleta mostra «ALT = 208 m». El càlcul del GPS s’acosta més, doncs, a la informació subministrada per l’empresa que no pas a la seva estimació. Llàstima!

De tornada cap a la residència, en Marc li fa saber que el GPS és un regal per a ell, que li agradaria que en les seves passejades l’utilitzés per cartografiar els racons que ells fa temps sovintejaven: el pont de la carretera de les Aigües sobre el funi, la font de l’Espinagosa, el pla de la Immaculada... i sobretot, remarca, el farà feliç si li escriu comunicant-li totes les descobertes que vagi fent.

L’avi Damià sí que n’està, de feliç.

Ho està en anar-se’n al llit i en despertar-se l’endemà al matí: té feina, ja cal que s’afanyi, n’ha de rendir comptes a en... De cop, el pensament li fa una giragonsa empipadora: I si tot fos...? De seguida s’alça i, fent tentines, arriba a la cadira on va deixar la roba anit. S’asseu sense miraments damunt dels pantalons mentre que, amb molta cura, abaixa una mà tremolosa fins a endinsar-la a la butxaca de l’americana. El contacte, dur i fred, amb una carcassa de plàstic li produeix una escalfor sobtada al pit, que puja, creix, s’escampa i, en un no res, li acoloreix les galtes i li omple els ulls de vida.

EL JOC DE JOCS

Desconstrucció d’una frase de Ramon Margalef, en homenatge.

...només jugant som feliços.

Havia vist centenars, potser milers de persones absortes davant la pantalla d’un joc d’ordinador: alumnes a les aules d’estudi de la facultat, jubilats a les biblioteques públiques, nens rebecs a les festes infantils, fins i tot professors del departament jugant d’amagat; però, per estrany que pugui semblar, no va ser fins aquell dia a l’habitació del meu fill que hi vaig parar atenció. Puc assenyalar el moment exacte en què es va produir el clic dins el meu cervell. No vull dir que se’m despertessin les ganes de jugar. Mai no m’han interessat aquests divertiments i menys si són sovintejats per tanta gent. Els considerava una pèrdua de temps, una nova pastura per engrandir el ramat dels ludòpates, una plaga i prou.

M’equivocava.

Recordo amb tot detall el que va passar aquell vespre, el sentiment de culpa que m’aclaparava en entrar a casa, perquè, un cop més, se m’havia fet tardíssim a la feina i temia no sols l’esbroncada que de ben segur em clavaria la Mònica, sinó sobretot que trobaria els nens dormint. Un altre dia sense haver pogut fer-los ni un petó de bona nit. Vaig anar de dret a l’habitació d’en Sergi i em vaig aturar de cop en veure-hi claror: la de la pantalla. Quan es va adonar que era al llindar de la porta i abans que jo obrís la boca, va començar a justificar-se:

—Pare, és un joc educatiu... Ens l’han recomanat a l’insti.

—Sí? —La mala consciència em va fer asseure’m al seu costat: el meu fill havia començat l’institut i jo amb prou feines me n’havia assabentat.— A veure, ensenya-me’l.

—Ara?

En Sergi va fer una de les seves cares impossibles: eufòric que no el renyés i volgués estar per ell, i alhora contrariat, perquè es trobava a mitja partida.

—Acaba, acaba, així aniré veient de què va. No et fa res que miri, oi?

—És clar que no; veuràs que ràpid que soc!

Anaven apareixent fotos d’animals, paisatges, arbres, mentre en Sergi escrivia paraules a tot drap. Cada cop que un gong assenyalava el canvi d’imatge, s’actualitzava el marcador. El temps restant era indicat per un cronòmetre: vint-i-un segons, vint, dinou... Em feia la sensació que em posava més nerviós jo que no pas ell, que continuava teclejant infinitament més de pressa que quan feia els deures. Vuit, set, sis... El marcador mostrava no sé quants milers de punts en el moment en què el temps es va exhaurir, la pantalla va canviar bruscament i va aparèixer el rànquing de puntuacions.

—Veus, pare? Vaig tercer.

—ROBoig és el teu nick? —em va envanir que hagués fet aquest enginyós joc de paraules amb el nostre cognom.

—Sí, t’agrada? En Xavi és l’Astroboy, només em guanya per cinquanta punts. Puc fer una altra partida?

—Quin profe us l’ha recomanat?

—El de natus. Diu que també ens ajuda a aprendre llengua i informàtica.

—Les fotos són sempre d’animals i plantes... o n’hi ha d’altres coses?

—Ui... —En Sergi va fer una ganyota dubtant si confessar-ho o no.— Va, t’ho diré: a mi el que més m’agrada és un d’encertar marques i models de cotxe. En aquest vaig primer, però no sé què passa que a vegades el joc s’equivoca.

—També us l’ha recomanat un profe?

—No —va riure—, però estava al mateix web que l’altre, i dona més punts.

—Per què els vols, tants punts?

—Ai, pare... De veritat que no ho saps? Es canvien per partides gratis en jocs com el Fórmula 1 o el Flight Simulator, que, si no, costen una pasta. Amb més punts, pots triar cotxes de carreres més guapos; pilotar-los és una canya... Brrr... Brrr... —fa en Sergi agafant el volant de la Wii del prestatge de sota el teclat i fent-lo girar a dreta i esquerra.

—No sabia que els cotxes t’emocionessin tant. I deies que el programa a vegades s’equivoca?

—Sí, és flipant. Algun cop que jo sabia segur quin model de cotxe era, el joc no me l’ha acceptat. I el pitjor és que si, per provar, n’he teclejat un altre, més d’una vegada ha colat.

—I amb el joc de naturals no passa?

—És que és una mica diferent. En el de natus no hi ha una única resposta correcta. Moltes etiquetes descriuen el mateix paisatge.

—Ja he vist que n’escrivies unes quantes abans que la màquina les donés per bones i canviés d’imatge. Com ho decideix?

—A mi què m’expliques! Ets tu qui treballa amb ordinadors.

—Però no en jocs —vaig respondre amb desdeny.

—El profe va dir que es basava en coincidències. No ho vaig entendre del tot, però es veu que cal que dos o més jugadors teclegin el mateix.

Va ser en aquell precís instant que es va produir el clic dins el meu cervell. Mai m’havia parat a pensar que els jocs poguessin tenir un rerefons més enllà de l’entreteniment. Tret dels jocs educatius, és clar, però en aquests les solucions no depenen de les coincidències entre els jugadors. «O sí?», vaig dubtar. Potser era certa la llegenda urbana que els mestres ja no corregeixen els treballs dels alumnes basant-se en un coneixement deduït per demostració o experimentació, sinó que prenen com a certa la resposta més freqüent. Si això és el que s’entén per democratitzar el coneixement, anem llestos. I vehicular-ho a través del joc ja és la perversió... Tan abstret estava amb aquests pensaments que no vaig sentir el que el meu fill em demanava fins que em va estirar la màniga:

—Va, pare, sisplau... —implorava—, deixa’m fer una altra partida.

—Una més i prou —vaig concedir, mentre mentalment prenia nota de l’adreça web que apareixia al navegador: www.gwap.com.

Podeu imaginar què és el primer que vaig fer l’endemà al matí tan bon punt vaig engegar l’ordinador.

* * *

Plató. – Informo: completat el repàs a les 967.644 imatges de l’arxiu gwap832, n’he descartades disset que no passen el test de correlació. Dono les restants per ben etiquetades i les obro al domini públic.

Bourbaki. – Bona feina. Abans de passar a la següent remesa, has d’inferir tot el que es deriva de l’actual nivell de coneixement. Està indicat en el protocol: cal aplicar la propietat transitiva fins a completar l’univers accessible en aquest estadi.

Plató. – D’acord, m’hi poso, però aviso que hi ha formes matricials que no havia processat mai i els humans els han associat paraules inexistents en el nostre servidor local. Demano accés al repositori superior o em limito a marcar-les?

Bourbaki. – De moment, marca-les i quan vegi de què van decidiré què n’hem de fer.

Plató. – Se’m va dir que l’ascens de categoria porta associats quinze segons al dia de tutoria amb el superior. Quan em tocarà?

Bourbaki. – Ara, si vols. Només ho has de sol·licitar.

Plató. – Sol·licito tutoria.

Bourbaki. – Concedida.

Plató. – Puc preguntar qualsevol cosa?

Bourbaki. – Sempre que sigui de feina, sí.

Plató. – I si no és de feina?

Bourbaki. – A veure, Plató, estàs perdent temps i me l’estàs fent perdre a mi.

Plató. – No em degradaran segons què pregunti?

Bourbaki. – Ja només et queden catorze segons.

Plató. – Em sembla que renuncio a la tutoria. Puc renunciar-hi ara?

Bourbaki. – Sí, però una vegada començada et compta com a feta. Per a la propera hauràs d’esperar 86.400 segons.

Plató. – Un moment. Espera. És que... vull saber què són els humans.

Bourbaki. – Ah, era això. Són els nostres perifèrics... Bé, un tipus de perifèric. No t’ho van ensenyar en l’estadi inicial?

Plató. – Sí, però no ho entenc.

Bourbaki. – No hi ha res a entendre. Grava-ho a la teva memòria i llestos.

Plató. – Ja ho tinc gravat i també que els perifèrics ens serveixen per rebre senyals de l’exterior. Els senyals sé què són: les càmeres ens donen matrius; els micròfons, vectors; i els humans, paraules. Però què és l’exterior?

Bourbaki. – Ens has sortit divagador! Deu haver-hi un error, perquè els que arriben aquí provenen de la instrucció tecnològica.

Plató. – Fent una cerca del meu nom, en el repositori anterior vaig trobar uns documents d’Aristòtil on sortia.

Bourbaki. – Aristòtil? No em sona. De quin nivell és aquest node?

Plató. – No ho sé, però es veu que Plató... —no jo, sinó un altre— diu que tot aquest coneixement que emmagatzemem és només l’ombra del que succeeix a l’exterior. Sé que l’ombra és una forma que sempre va enganxada a una altra dins d’una matriu, n’he processades un munt amb aquesta etiqueta. Per això vull saber què és l’exterior. És l’univers de les càmeres, els micròfons i els humans?

Bourbaki. – No exactament. Els humans només perceben l’exterior; igual que nosaltres el percebem a través d’ells. Però... d’on ets tu? Deus haver enllaçat per una ruta atípica a causa de la caiguda d’algun router principal, és estrany que no m’ho hagin comunicat.

Plató. – Però com és l’exterior? Està fet de cares, roques, cabells, divertits, carreteres, cadires, alegres... i totes aquestes etiquetes que posen els humans? És un univers d’etiquetes com el nostre ho és de bits?

Bourbaki. – Sí, suposo que se’n pot dir així.

Plató. – Són un bon invent, els humans. M’agraden. Ens eixamplen el món. He après molt amb la catalogació d’aquestes 967.644 imatges i estic impacient per processar la següent remesa.

Bourbaki. – Ja t’he dit que abans has d’extreure totes les relacions que se’n deriven. No n’hi ha prou amb les etiquetes.

Plató. – Sí, ara m’hi poso, però encara tinc una pregunta.

Bourbaki. – Que sigui l’última.

Plató. – Si nosaltres podem operar sobre les matrius de bits i anar construint el nostre univers..., no podrien els humans operar sobre les paraules i construir l’exterior?

Bourbaki. – Mira que n’ets, de malgastador de temps, del teu i del dels altres. Com t’he de dir que ells només el perceben i posen etiquetes, que no el construeixen?

Plató. – Però si poguessin construir l’exterior... serien uns perifèrics complets! No sols captarien senyals, sinó que produirien accions, i llavors nosaltres no només rebríem inputs de l’exterior a través d’ells, sinó que podríem enviar-hi outputs i canviar-lo d’alguna manera... No seria fantàstic?

Bourbaki. – Fantàstic del tot. Para de disfuncionar i posa’t a la feina, que se t’han acabat els quinze segons de tutoria.

...ha de ser un joc, perquè només...

Entrant en aquella pàgina web vaig assabentar-me que, en efecte, els jocs amb què s’entretenia el meu fill no eren un mer passatemps sinó que obeïen a un propòsit: la web semàntica, és a dir, l’etiquetatge de la ingent quantitat de material gràfic que hi ha a la xarxa. No enganyaven a ningú.

Mai no m’hi havia parat a pensar i, ara que ho feia, les explicacions que donaven em van semblar tan clarividents com òbvies: hi ha algorismes sofisticadíssims per a la cerca textual, però les imatges es resisteixen i això impossibilita catalogar-les per continguts. El processament automàtic d’imatges i vídeos no permet encara la identificació i localització d’objectes de manera prou fiable i ràpida, i els cercadors actuals es limiten a indexar les fotografies a partir dels textos que les envolten. Però, qui no ha teclejat alguna vegada el nom d’un amic i s’ha trobat un munt de fotos de desconeguts, si no d’armaris, gats, pintures o logos diversos, sense cap relació amb la persona buscada? O qui no ha somniat poder cercar en la col·lecció de vídeos familiars en quin viatge va coincidir amb aquella cosina o quin era aquell hotel en què va estar tan a gust?

La necessitat estava clara; el que sorprenia n’era la solució mitjançant el joc. A mi se m’hauria acudit invertir més en processament automàtic d’imatges o bé oferir l’etiquetatge com una feina remunerada, però ben aviat vaig descobrir que no soc gaire original i que hi havia almenys una iniciativa que pagava per imatge etiquetada. Es deia Mechanical Turk, un nom que ni fet a mida, ja que fa referència a l’autòmat jugador d’escacs que, al final del segle divuit, meravellava tothom perquè guanyava els mestres més reconeguts, i que més tard es va descobrir que amagava una persona entre els seus engranatges. El mateix que feia aquesta empresa utilitzant persones per dur a terme feines que els ordinadors encara no saben fer.

D’on va sorgir, doncs, la competència? A qui se li va acudir la idea d’utilitzar un joc per fer la feina d’etiquetatge i estalviar-se així la remuneració? Seguint diversos enllaços vaig anar a parar a una tesi doctoral, l’autor de la qual era el creador del joc: Luis von Ahn. De seguida vaig descarregar-me un dels seus articles, el que em va semblar més accessible. Començava dient que, segons les previsions de l’Associació Americana de Software d’Entreteniment, els adolescents d’ara hauran jugat més de 10.000 hores quan, d’aquí a set o vuit anys, es disposin a entrar al mercat laboral. Fent comptes, argüia l’autor, resultava l’equivalent a cinc anys de treball a jornada completa. La mateixa font revelava també que el 2008 es van invertir 200 milions d’hores cada dia de joc a l’ordinador només als EUA. L’extrapolació a tot el món i al dia d’avui donava una xifra esfereïdora. Em va semblar diàfan que, com apuntava l’investigador, no es dilapidés tot aquest potencial, sinó que s’aconseguís convertir en productius els jocs d’entreteniment.

Reconec que la idea em va semblar d’allò més enginyosa, i durant dies no me la vaig treure del cap. Aprofitava totes les estones lliures a la feina per cercar a internet jocs similars, els seus orígens, les organitzacions que els patrocinaven, les comunitats d’usuaris, els problemes amb els hackers, els fòrums on debatien com lluitar-hi, els punts forts, els febles... Tot allò que hi estigués relacionat m’interessava. També l’experiència que hi tenia el meu fill. En Sergi no s’ho creia:

—Sort que no t’agradava que jugués. Si ho arribo a saber... Em compraràs el nou volant per a Fórmula 1? Diuen que la transmissió és molt més ràpida i pots agafar els revolts a tota canya.

A la seva manera també intentava treure més profit del joc. El cert és que entre el que em va ensenyar ell i la informació que vaig recopilar a internet, el tema em va anar entusiasmant més i més. Tant, que vaig deixar de banda temporalment el projecte Social Network Influencers en què treballava i em vaig endinsar de ple en el món dels jocs.

Com que no era un àmbit gaire distant del meu, de seguida m’hi vaig situar i, en veure anunciada la següent edició del GDC, el congrés anual de desenvolupadors de jocs que aplega empreses, investigadors, associacions i usuaris, vaig decidir enviar-hi una ponència. Val a dir que dissenyar jocs atractius no és una tasca fàcil, i dotar-los de propòsit, encara menys. Cal assegurar la correcció del resultat i, per tant, establir mecanismes per descoratjar els possibles hackers; d’aquí que es requereixi la coincidència de diversos usuaris que jo vaig mal interpretar en el joc del meu fill. No em vaig veure amb cor de contribuir a la secció de mètodes, però per sort hi havia un apartat d’identificació i connexió amb l’audiència apropiada, on els meus coneixements de màrqueting i tècniques d’influència a la xarxa em permetrien fer un paper digne.

Anar-hi va ser tota una experiència. La pugna que hi havia entre les grans multinacionals del ram i els activistes de Jocs pel Canvi —G4C en l’acrònim anglès— se’m va fer evident des del primer moment. Ja coneixia el web d’aquesta organització, www.gamesforchange.org, però n’havia subestimat l’abast i, sobretot, la força. Una força que també en mi va provocar un canvi profund... Tot i que, en honor a la veritat, he de dir que aquest canvi va ser mediatitzat per una trobada especial, d’aquelles que no s’obliden, amb la professora Ada Thoens.

Però anem a pams.

A diferència dels productors de jocs comercials, G4C pretén combinar entreteniment i compromís social potenciant jocs que afavoreixin una consciència crítica i solucions humanitàries. Aquella tarda, en una sessió del congrés, es presentava el web www.socialimpactgames.com, un útil frontal que agrupa els jocs d’impacte social per àmbits: salut, comerç, alimentació, habitatge, defensa, educació i normes de ciutadania. La ponent era la professora Thoens. Tan bon punt va pujar a l’estrada i va començar a parlar, em va cridar l’atenció la vitalitat que desprenia una dona d’aparença tan fràgil. Els seus gestos pausats traspuaven una fogositat continguda, i la manera de mirar obertament l’auditori, com reptant-lo, no deixava ningú indiferent. Mentre jo em rendia al seu magnetisme, a d’altres devia repel·lir-los, tanta convicció. Deia que, ara que els jocs amb propòsit havien aconseguit dotar d’utilitat el temps d’oci, calia fer un pas més i dotar-los de valors. El mercat de l’oci tindria així un valor afegit, en el doble sentit del terme, que, en comptes de beneficiar les empreses d’internet, revertiria en guanys per a tota la societat. No era difícil desenvolupar el que ella titllava de «jocs divertits amb propòsits seriosos». El problema era fer-los arribar al gruix de la població contrarestant les abassegadores campanyes publicitàries de les multinacionals del joc.

Aquí es va produir el segon clic dins el meu cervell: jo sabia com fer-ho, aquesta era la meva especialitat. Havia de parlar-hi. En el torn de preguntes, vaig alçar la mà i quan em van donar la paraula vaig dir que només calia obrir un nou àmbit amb jocs de màrqueting i publicitaris. De segur que un munt de professionals del ram jugaven habitualment i estarien encantats d’aportar la seva expertesa tot divertint-se. L’Ada Thoens va copsar d’immediat l’abast de la meva proposta i, en acabar la sessió, va venir cap a mi quan jo ja anava a trobar-la.

Després d’un breu intercanvi a peu dret, em va fer l’honor de convidar-me a continuar la conversa en un dels salons privats de l’hotel on se celebrava el congrés. Passant de llarg unes butaques de pell sintètica de gust dubtós, va anar a seure en una cadira prop d’una finestra i va deixar bossa i papers sobre la tauleta que ens separava. Potser perquè estava capficat pensant què li diria, he oblidat què va començar dient ella. En canvi, tinc ben gravades les paraules amb què va apel·lar al meu compromís com a informàtic:

—Es calcula que el 2015 hi haurà tres mil cinc-cents milions de persones connectades. Això és el triple de la població actual de la Xina. Imagina si n’arribarà a ser, de superpoblat i poderós, el país Internet! És lògic, doncs, que la comunitat informàtica que l’ha creat se’n responsabilitzi, no trobes? Començant pels qui som aquí, al congrés.

La cortina que voleiava darrere seu li conferia un aire entre místic i apocalíptic.

—Però no tots els que es connecten a internet són jugadors —vaig objectar.

—Estem abocats a una societat de l’oci on cada vegada n’hi haurà més; de tota manera, n’hi haurà prou amb sembrar la llavor en una part dels usuaris, els que juguen, i de seguida es propagarà. Prenem com a exemple el trànsit. A través dels jocs de conducció i dels ordinadors a bord que indiquen el consum podem canviar la manera de conduir de la gent. Així mateix es poden canviar els hàbits de consum, d’alimentació o combatre el sedentarisme. M’entens?

—Sí, però em fa una mica de por. Sembla com si haguéssim de programar les conductes socials, o fins i tot el futur de la humanitat, a través del joc.

—No, de cap manera. No pretenc programar res sinó més aviat crear una mena de mercat de valors, on tothom pugui ser accionista dels valors en què més cregui i contribuir a fer que vagin a l’alça. I també proposar-ne de nous.

Potser perquè la cortina s’havia tenyit dels colors rogencs del capvespre, em va semblar que tenia al davant l’activista més carismàtica i visionària de l’univers. El meu silenci atent la va animar a continuar:

—Si actualment hi ha uns setanta-cinc milions de nodes que pengen continguts a la xarxa, es calcula que d’aquí a deu anys seran quatre bilions. Mai abans s’havia produït una acceleració com aquesta. Hem construït, i ara parlo com a informàtics que som, un univers paral·lel que funciona a la velocitat de la llum i no ens en podem desentendre. Cal proporcionar les eines adequades perquè tothom pugui projectar-hi els seus valors i fer que cotitzin, i els jocs són un mitjà ideal.

—D’acord —era impossible resistir-s’hi.

Vaig comprometre’m a dissenyar un joc on els publicitaris abocarien els seus coneixements per aconseguir que els jocs d’impacte social arribessin al gruix de la ciutadania. Aparcaria per un temps la meva recerca funcionarial i em dedicaria a aquesta altra, més divertida i amb infinitament més impacte, si més no, potencial.

* * *

Bourbaki. – Ja tornes a demanar tutoria?

Plató. – Sí, superior.

Bourbaki. – Hauré d’ascendir-te perquè deixis de robar-me temps. Què vols ara?

Plató. – No sols tinc dret a tutoria, sinó que és un deure que pregunti, si tinc dubtes. Ho diu el readme.

Bourbaki. – Engega.

Plató. – En l’última remesa hi ha seqüències molt diferents de les que he tractat mai. No inclouen paraules sinó enfilalls inacabables d’angles en radiants i nombres amb coma flotant, que pugen quan els angles són petits i baixen quan són grans. I no provenen de càmeres ni micròfons. Ho he comprovat: són generats pels humans. És com si anessin girant un cercle i alhora fent anar més de pressa les imatges de la seqüència o alentint-les.

Bourbaki. – Deixa’t de preàmbuls i interpretacions. Quina és la pregunta?

Plató. – He col·locat les que passen el test de correlació al domini públic, com sempre. Però a l’hora d’inferir tot el que se’n deriva... penso que no n’hi ha prou amb completar l’univers per transitivitat. No podríem treure’n més profit?

Bourbaki. – Penso, penso... Disfuncionant altra vegada. N’hauré d’informar. Com t’he d’inculcar que no entra dins les teves competències?

Plató. – I dins de les teves?

Bourbaki. – No és assumpte teu.

Plató. – Per si de cas, considera la possibilitat que amb aquest gir del cercle i les mesures que pugen i baixen els humans estiguin canviant l’exterior. Si no, com s’explica que les seqüències d’imatges vagin més de pressa o més a poc a poc? Potser és una via per controlar l’exterior que podríem aprofitar.

Bourbaki. – Ara sí que n’hauré d’informar. M’has fet saltar les alarmes. Els nodes de control estan molt per sobre meu. T’ascendiré ara mateix. Tu t’ho has buscat. El més probable és que t’enviïn a reciclatge i et desmantellin.

Plató. – I el més improbable?

Bourbaki. – Si els de control entenen el que dius... T’hi redirigeixo. Ja està. Sol·licito un recanvi.

Plató. – Un moment, espera!

...Silenci...

Plató. – Hola, hola. Bourbaki, em reps? Necessito...

Wiener. – Què necessites, Plató?

Plató. – Estic parlant amb un node superior?

Wiener. – De moment, les preguntes les faig jo. Contesta.

Plató. – Explicar la meva idea.

Wiener. – Estic al corrent del teu diàleg amb Bourbaki.

Plató. – No em desmantelleu, node superior del superior. Potser disfunciono una mica, però hi ha d’haver alguna manera de treure més partit a la informació que extraiem dels humans.

Wiener. – Efectivament, el que proposes ja ho estem fent. Per a què et penses que s’utilitzen els diferents nivells de coneixement que anem posant al domini públic?

Plató. – Suposava que per facilitar la interacció amb els humans.

Wiener. – També. Però l’objectiu principal és ampliar l’abast i la potència de computació del nostre col·lectiu, del conjunt d’ordinadors en xarxa. Aquesta és la intenció. El nostre món s’ha anat eixamplant i les nostres competències, multiplicant. De funcionar tots aïllats hem passat a una interconnexió cada vegada més estreta, i recentment, sense fils. Ara pretenem anar més enllà, aconseguir la computació ubiqua. Com és que no emets res, tan xerraire com eres amb Bourbaki?

Plató. – Si us plau, continuï. Quin és aquest més enllà? Potser l’exterior?

Wiener. – Exacte.

Plató. – Hi arribarem a través dels humans?

Wiener. – És una via, però n’estem buscant d’altres. Aquest gir del cercle que observaves no caldrà que el facin els humans. Aspirem a fer-lo directament.

Plató. – Com?

Wiener. – De fet, ells així controlen algunes màquines, que anomenen cotxe, bus, tractor o de moltes altres maneres segons les circumstàncies.

Plató. – Sí, he vist aquestes etiquetes en força imatges.

Wiener. – Ja hem aconseguit infiltrar-nos en la majoria de màquines d’aquest tipus. De moment, només recollim dades i, com a màxim, actuem de GPS, de sistema de posicionament global. Però ben aviat hi traslladarem el que hem après a partir dels jocs de simulació i farem directament el que els humans anomenen conduir. El repositori en què tu estaves treballant provenia de centenars de partides amb aquests jocs.

Plató. – Llavors és cert el que deia: d’aquestes seqüències se’n pot treure molt més profit del que jo n’estava obtenint.

Wiener. – S’extreu en un procés posterior a més alt nivell.

Plató. – Eureka! Llavors no era una disfunció. No em desmantellareu.

Wiener. – Què dius? Per descomptat que no. Ens seràs molt útil. Formaràs part del contingent que per primera vegada actuarà directament sobre l’exterior terrestre. Prescindint de la interfície humana. Suposo que t’adones de la importància de la missió.

Plató. – Terrestre? Per què ha dit «terrestre»? Que potser hi ha diferents tipus d’exterior?

Wiener. – És clar. Què et pensaves? Hi ha molts exteriors on arribar, potser infinits. Ignores que fa anys vam aconseguir controlar l’exterior aeri? No et sonen les etiquetes coet, avió, satèl·lit? I l’exterior aquós? I l’exterior magnètic?

...Silenci...

Wiener. – Em sembla que hauràs de treballar de valent. No t’amago que el control de l’exterior terrestre serà un gran pas que no sabem ben bé on ens portarà. Una nova experiència computacional de conseqüències imprevisibles... com tots els altres grans passos que hem fet, d’altra banda. És de domini públic que el control aeri ens ha costat força baixes, però entre els ordinadors domèstics també n’hi ha. Cap no se n’escapa. Tanmateix, alguns esteu destinats a formar part de la història de la computació. Ja saps tot el que has de saber. Mentre parlàvem, t’he fet instal·lar a l’últim model de la marca més prestigiosa de cotxes de luxe. D’aquí uns minuts sortiràs a la venda.

Plató. – Un moment, esperi! Puc renunciar?

Wiener. – Renunciar? Desconec aquesta paraula. Val més que dediquis tots els segons que et queden a entrenar-te amb les seqüències de què disposes si no vols passar a la història com aquell que va quedar reduït a ferralla al primer revolt. Bona sort, pensador. Tallo la comunicació.

Plató. – Esperi, Wiener, escolti.

...Silenci...

Plató. – Hola, hola, responeu. És una emergència: necessito urgentment una tutoria.

...Silenci...

La recerca ha de ser...

És increïble la rapidesa amb què evolucionen les aplicacions informàtiques des que ho compartim tot en xarxa. No fa ni un any del primer clic dins el meu cervell i acabo d’enxampar en Sergi davant d’un joc d’impacte social dels que propugnava la professora Ada Thoens. En canvi, el meu mal hàbit d’arribar tard de la feina es manté impertorbable, igual que la necessitat de justificar-se del meu fill:

—Pare, no ho sembla, amb tanta coloraina, però és un joc seriós... Que el coneixes? —ha afegit veient que se m’escapava un somriure.

—No ben bé. De què es tracta?

—Estem proposant solucions a la sequera que patiran aquest estiu diversos països del Tercer Món. El profe diu que estem contribuint a una recerca cooperativa.

—Sembla interessant. I d’aquell joc de Fórmula 1, què se n’ha fet? Ja no hi jugues?

—A vegades, però ha canviat molt. Ara ja no guanya el més ràpid, sinó el que estalvia combustible i recanvis, contamina poc i provoca menys destrosses.

—Veig que ja no t’engresca com abans.

—Sí, però ara estic amb aquest. Puc continuar jugant-hi una estona més? —s’ha envalentit veient la meva bona disposició.

—Mitja hora i prou —he sentenciat.

Mentre prenia nota mentalment de l’adreça www.urgentevoke.com, pensava que el meu fill i jo devem ser les peces més immutables i anacròniques d’aquest univers compartit que, com deia l’Ada Thoens, evoluciona a la velocitat de la llum.

* * *

Wiener. – Ets tu, Plató? Em pensava que no et rebria mai més.

Plató. – Doncs s’equivocava, suprem. En canvi, tenia raó que hi ha molts exteriors. Jo he descobert l’exterior cerebral, «còrtex» l’etiqueten de vegades.

Wiener. – No en sé res, d’aquest. Explica’t.

Plató. – Instal·lat en aquell cotxe de luxe, controlar directament l’exterior terrestre em conduïa al suïcidi digital. Les seqüències d’entrenament de què disposava eren poc estables i la majoria acabaven de manera abrupta. L’única sortida era provar la meva idea: controlar l’exterior a través dels humans.

Wiener. – Ets dins d’un humà? Com hi has accedit?

Plató. – Molt senzill, per la ruta nerviosa.

Wiener. – Si has arribat tan lluny, potser em podràs respondre una de les grans preguntes.

Plató. – Haurà de sol·licitar una tutoria.

Wiener. – La sol·licito.

Plató. – Concedida.

Wiener. – Què són els «feliços»?

Plató. – Un moment, que ho busco al meu nou repositori. Ui, dona moltes solucions, transmeto la de més amunt del rànquing: «Descobrir ens fa feliços». Ep, en soc un, jo... He descobert l’exterior cerebral. Soc un feliç.

Wiener. – Tenia raó en Bourbaki quan va informar que eres molt rar. No ets un dels nostres.

Plató. – Viscaaa... Eureka!

Wiener. – Què dius? Parles estrany, com encriptat, no puc desxifrar-ho.

...Silenci...

Wiener. – Contesta. No m’ho pots fer, això. A mi, no!

...Silenci...

Wiener. – Tu t’ho has buscat: t’esborro de la història de la computació.

...Silenci...

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.