Tartalom

Impresszum 2

1. fejezet 3

2. fejezet 14

3. fejezet 22

4. fejezet 39

5. fejezet 52

6. fejezet 61

7. fejezet 77

8. fejezet 92

9. fejezet 102

10. fejezet 122

11. fejezet 132

12. fejezet 136

13. fejezet 142

14. fejezet 148

15. fejezet 153

16. fejezet 169

17. fejezet 186

18. fejezet 192

19. fejezet 202

20. fejezet 207

21. fejezet 227

22. fejezet 241

23. fejezet 256

24. fejezet 272

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99107-983-5

ISBN e-book: 978-3-99107-984-2

Lektor: Jablonszki Laura

Borítókép: Martina Birnbaum, Anton Danilov, Sergeyussr, Solarseven | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1. fejezet

Ecuador

A helyzet teljesen reménytelennek tűnt. A megáradt folyó magával ragadta egyre jobban fáradó testét, fejét csupán másodpercekre tudta a víz szintje fölött tartani, fuldoklott, ráadásul ahogy sodródott a vízben, folyamatosan nekiütközött a folyóban levő szikláknak. Fájt minden porcikája, de leginkább a feje, mintha valami szét akarta volna robbantani: érezte, hogy egyre kevesebb az esélye a túlélésre. A fájdalom erősödésének mértéke már-már az életéért való küzdelem feladásához vezetett. Nagyon közel volt ahhoz a döntéshez, hogy kész, nincs tovább; ennyi volt a földi pályafutása, amikor hirtelen felébredt és rádöbbent, az egész csak egy rossz álom volt. De pillanatokon belül azt is megtapasztalta, hogy a valóság sem sokkal kellemesebb ennél a rémálomnál. Egy csőből zubogott a víz a fejére, miközben egy láb szorgalmasan rugdosta az oldalát. Egy döngölt agyagú padlón feküdt egy ócska faházikóban. A helyszín ismerős volt számára, hiszen már több, mint egy éve ez volt az otthona. Körülötte számtalan üvegpalack és fémdoboz hevert szétdobálva, ami szintén nem volt újdonság neki, mivel a mindennapi környezetét ezek a gyorsan ürülő sörös dobozok és whiskys palackok határozták meg. A slagból zubogó víz, illetve az a barna láb, amely megállás nélkül rugdosta viszont szokatlan volt számára. Ehhez a pillanatnyilag értelmezhetetlen helyzethez hozzátartozott egy ismerős hang is, mely fáradhatatlanul ismételgette:

- Amigo, ébredj, telefonod van.

Nagy nehezen kinyitotta a szemét, felnézett a földről. Meglepetésére a házigazdáját látta maga fölött tornyosulni. Ő volt a rugdalódzó barna láb és a morcos hang tulajdonosa, José, akivel pár évvel korábban ismerkedett meg. Akkor még volt pénze, s az ecuadori kisváros legjobb, pontosabban egyetlen szállodájában lakott. Abban a szállodában, amely a világ legtöbb részén maximum csak egy egycsillagos motel lehetne, de itt a világvégén természetesen büszkén viselte az öt csillagot, amely a kopott bejáratnál volt a falra festve. Az erre szóló jogosultságot egyébként semmilyen hivatalos papír nem igazolta, de az erről szóló bizonylatot még egy vendég sem kérte el a tulajdonostól.

Pár hete élt már ebben az unalmas kisvárosban, ahol soha semmi nem történt: nem voltak turisták, csak a helyiek lézengtek a poros utcákon, de ők is csak akkor, amikor a hőség csökkenése lehetővé tette az élet elviselését a házfalakon kívül is.

Ekkor először betévedt José kocsmájába. A kocsma maga volt a tökéletes egyszerűség. Fából készült építmény volt, mely sem oldalt, sem felülről nem zárt tökéletesen. Ha az időjárásnak olyan volt a kedve, a szél és az eső szabadon járt-kelt a kocsmán keresztül. Néhány faasztal és szék volt az összes berendezése, és persze a bárpult, ami biztosította a kiszolgálást. Ugyanis személyzete nem volt, csak José, aki munkaidőben sosem hagyta el a bárpultot: így ha valaki inni akart, kénytelen volt odamenni hozzá, hogy megrendelje és átvegye az italát.

A kocsma egyszerűsége azonban nem ment a népszerűsége rovására. Általában tele volt helyiekkel, sőt gyakran a vendégek kiszorultak az utcára, ahol gyakran az elviselhetetlenül meleg időben fogyasztották el napi söradagjukat. A tulajdonos a kényelmük fokozása érdekében néhány ócska műanyag asztalt és széket is kihelyezett számukra a kocsma elé. De akkor, amikor először járt ott, csend volt a kocsma környékén, az ajtó tárva-nyitva volt, sem az utcán, sem az épületben nem volt egy vendég sem. Bement a nyitott ajtón, udvarias ember lévén hangosan köszönt. Nem történt semmi, nem reagált senki. Ismét köszönt, még hangosabban, várt egy keveset, de továbbra sem jelentkezett senki. Körbenézett a félhomályban. A pult mellett volt egy raktár feliratú ajtó, elindult arrafelé, s amikor az ajtó mögött zörejeket hallott, benyitott. A helyiségben egy nagydarab, fekete férfi ült véresre verve, egy rozoga faszékre kötözve. Előtte három, szintén fekete, kellően nagydarab fickó azon ügyködött, hogy a széken ülő még rosszabbul érezze magát. Az ajtónyitásra egyikőjük hátrafordult, ránézett, majd anélkül, hogy abbahagyta volna a széken ülő ember ütlegelését, nyugodt hangon csak annyit mondott:

- Amigo, ez nem a te ügyed. Takarodj innen.

De Jack nem szerette, ha elzavarták, főleg, ha arra okot sem adott. Pár perccel később a három fekete fickó ájultan feküdt a raktár padlózatán, míg José – mert mint utólag kiderült, Josénak hívták a széken ülő férfit – hangosan üvöltözött Jackkel:

- Mit tettél, Amigo? Ezért engem meg fognak ölni!

- Talán köszönöm, vagy valami ehhez hasonló. Ha már kiszabadítottalak a nem túl kényelmes helyzetedből, legalább köszönd meg! – próbálkozott Jack, némi hálára számítva.

- Nem értesz semmit, Amigo. Ezek Suarez emberei voltak – nyögte José, miközben megpróbált felállni a székből, nem nagy sikerrel.

- Lehet, hogy ők voltak – hagyta jóvá Jack. – Nem tudom, hogy ki az a Suarez, és úgy nagyon nem is érdekel. Igaz, azt sem tudom, hogy te ki vagy, bár az sem érdekel. Csak azt láttam, hogy hárman vernek egyet, aki nem tud védekezni. Igazán persze ez sem érdekel, nem is ezért szabadítottalak ki. Viszont szomjas vagyok, inni akarok. Ez nagyon érdekel, és azt gondoltam, ha ezt a három pojácát leütöm, téged kiszabadítalak, akkor valaki csak kiszolgál engem ezen az átkozott helyen. Gondoltam, te vagy a tulajdonos vagy a csapos, te tudnál adni egy italt nekem. – Jack érezte, hogy lassan fogytán van a türelme. Ekkora hülyét még életében nem látott, mint amilyennek ez a fekete fickó tűnt számára.

- Mindent tönkretettél! Meg fognak ölni! – ismételte meg magát a nagydarab férfi. – Amúgy José vagyok, ennek a bárnak a tulajdonosa, Suarez pedig egy drogkereskedő, és egyben a város korlátlan ura. Száz dollárért meg akarja venni a báromat – siránkozott José.

- Az nem sok pénz – állapította meg Jack. – Gondolom ennyiért nem akarod eladni. Első ránézésre elég szar helynek tűnik ez a kocsma, de talán száz dollárnál többet ér.

- Nem akarom eladni, mert ebből élek, de ha jól megvernek, és ettől ők boldogok lesznek, akkor a végén legalább alkalmazottnak visszavesznek. Így viszont most meg fognak ölni.

- Ez már a te bajod – zárta le a beszélgetést Jack. Kiment a raktárból, a pult mögött felkapott egy bontatlan whiskys üveget, gondosan a pultra helyezett 200 ezer sucre-t, mert ennyit gondolt reális árnak és ezzel magára hagyta a teljes kétségbeesésben levő kocsmatulajdonost.

Másnap délután, amikor visszatért a bárhoz, Josét nagy munkában találta. Szakadt bőröndökbe pakolta cuccait nagy igyekezettel, láthatóan távozni készült.

- Te mi a francot csinálsz? – kérdezte Jack meglepetten.

- Nem várom meg Suarezt. Egye meg a fene a száz dollárt, amit ezért a kocsmáért kapnék, inkább elmegyek, itt hagyom neki az egészet ingyen. Talán lesz olyan hely valahol, ahol újrakezdhetem az életem – mondta José, aki beletörődőtt a megváltoztathatatlanba. A kocsmája, az élete egyetlen értelme Suarezé lesz. Őt vagy megölik, vagy elmenekül, de ha még lehet választani, akkor inkább elmenekül.

- Ne várd Suarezt, nem jön – mondta Jack a lehető legközönyösebb hangon, amire csak képes volt. – Viszont küldött neked egy levelet. Tudsz olvasni? – kérdezte, s ezzel a pultra dobott egy papírlapot.

José felkapta a papírlapot, majd félhangosan elkezdte olvasni a rajta levő szöveget.

- Nyilatkozat. Alulírott Fernando Suarez, Ecuador megbecsült polgára garantálom, hogy amíg élek, addig José kocsmája (bárja) José tulajdonában marad. Azt senki (beleértve magamat is), ismétlem, senki el nem veheti tőle, védelmi pénzt nem szedhet tőle, erőszakos szándékkal a bárba be nem léphet. Aláírás, dátum.

- Mi a szent szar ez? – kérdezte pár perc múlva José, mikorra magához tért a teljes döbbenetből, és végre meg tudott szólalni.

- Ez egy üzlet, amelyben mindenki jól jár. Suarez jól jár, mert én életben hagyom, hiszen a garancia az ő élete végéig szól. Te is jól jársz, mert megmarad a bárod. Én is jól járok, mert végre azzal fogsz foglalkozni, amit már nagyon szeretnék, adsz nekem egy dupla whiskyt jéggel, és egy korsó barna sört. Ezt hívják az üzleti életben win-win szituációnak – magyarázta Jack mérhetetlen türelemmel, bár az alkohol hiánya már egyre erősebben gyötörte.

- Ki a Jóisten vagy te? – kiáltott fel José. Élete első harminc éve során még nem hallott olyat, hogy valaki szembe mert volna szállni bárkivel is, aki a városban a drogüzletet irányítja, s olyan, hogy valaki még eredményt is érjen el, az végképp a lehetetlen kategóriába tartozott az ő világában.

- Ideje bemutatkoznom – hajolt meg Jack szertartásosan. – A nevem Jack Benneth, amerikai állampolgárként születtem, jelenleg hontalan vagyok. Eljöttem valahonnan valamiért, de ez most nem érdekes, nem tartozik rád. Úgy döntöttem, hogy itt fogok élni, ebben a világvégi porfészekben, ahol remélem nem találkozom senkivel, aki amerikai, és ahol van egy hely, ahol minden nap megihatom a kellő mennyiségű whiskymet és sörömet. Ez a hely a te kocsmád lenne, de az udvariasság kedvéért megkérdem, van ellenvetésed a döntésemmel szemben?

- Azt hiszem, erre most nincs lehetőségem – mormolta José, aki akkor úgy érezte, új ura van a városnak.

Így kezdődött ismeretségük, mely a későbbiekben barátsággá alakult át. Jack minden nap eljött ide nyitásra, és minden nap záráskor elment a szállodájába aludni. A két időpont között támasztotta a söntéspultot, senkihez nem szólva időnként felemelte jobb kezét, ezzel jelezve, hogy kér egy whiskyt természetesen jéggel, és időnként felemelte bal kezét, ezzel jelezve, hogy hígításként kér egy korsó barna sört. Ez az idilli állapot addig tartott, amíg Jack fizetni tudta a szállását. Amikor már nem tellett rá, mert minden megtakarított pénze elfogyott, és a szállodás nem volt hajlandó ingyen szállást adni a továbbiakban, összepakolta cuccait, és a következő nap reggelén megjelent a kocsmánál egy hatalmas bőrönddel. José gondolkodás nélkül felajánlotta, hogy a kert végében – mert a bárhoz egy kert is tartozott – levő fakunyhóban meghúzhatja magát. Amíg a bőrönd tartalma kitartott, addig működött is a dolog, s bár ingyen lakott, legalább az étel és ital árát kifizette Josénak. Természetesen a bőrönd tartalma nem volt véges, és – előbb-utóbb Jack eladta összes ingóságát: már csak annyi ruhája maradt, amennyi rajta volt. Ekkor José újabb gáláns gesztust gyakorolt Jack felé, továbbra is annyit ihat, amennyit akar, fizetni sem kell érte, és ha esetleg úgy érzi, hogy némi munkával – takarítás, mosogatás, kerti tevékenység – ellentételezni szeretné a fogyasztását, akkor ebben senki, legkevésbé José nem fogja megakadályozni.

Jack azonban nem sok kísérletet tett az ellentételezésre az elmúlt időben. Erre igazán csak most döbbent rá, amikor megérezte, José rúgásaiban nemcsak az ébresztés szándéka volt benne, hanem az a kritika is, amellyel José kifejezte egyet nem értését Jack életvitelével kapcsolatban. Jack teljesen lezüllött: már az is csoda számba ment, hogy egyáltalán életben volt. Napokig feküdt a faházban kiütve, öntudatlan állapotban. Néha-néha előmászott, összeszedett némi ennivalót és tetemes mennyiségű innivalót a bárban, aztán visszakúszott a faházba. Ezt is inkább az éjszaka folyamán csinálta, mert már annyira vállalhatatlan volt a kinézete, hogy José nem engedte be a nyitvatartási idő alatt.

Szóval a fejére zúduló víz és a rugdosó lábak ebben a mindennapos és másnapos állapotában találták meg Jacket, amely mostanában olyan jellemző volt rá. Miután nagy nehezen megkülönböztette az álmot a valóságtól, megpróbált felülni, de ez egyáltalán nem sikerült neki. Néhány próbálkozás után fel is adta.

- Mi van? – nyögte a világ összes fájdalmát magán viselve.

- Telefon – válaszolta José, némi türelmetlenséggel a hangjában.

- Nekem nincs telefonom – válaszolta Jack némi gondolkodási idő után. Szüksége volt néhány percre, amíg az agyában megjelent a telefon szó értelmezése, illetve végig tudta gondolni azt, hogy ha neki semmije sincs, akkor értelemszerűen telefonja sem lehet.

- Barom – reagált nyersen José –, a telefon az enyém, viszont egy amerikai téged keres rajta.

- Nem ismerek egy amerikait sem, magamat is beleértve – morogta Jack, s ezzel mély álomba zuhant ismét.

A menekülési kísérlete nem vált be. A víz automatikusan megindult a slagból egyenest a fejére, sőt a rugdosás is folytatódott. Az ébredése most gyorsabb volt, mint percekkel korábban, és nem előzte meg a megáradt folyóban fuldoklás rémálma sem.

- Mit akarsz már megint? Mondtam, hogy nem ismerek egy amerikait sem! – tért magához Jack, immáron a felülést is sikeresen abszolválva.

- Választhatsz a telefon és a víz között, ez utóbbit némi rugdosással vegyítve – José hangjából a barátság teljesen kiveszett.

- Cseszd meg! – morogta Jack, a telefonhoz nyúlva. – Bárki vagy is, nem ismertelek korábban, nem ismerlek most sem, és a jövőben sem akarlak ismerni – motyogta Jack, nehezen artikulálva mondandóját.

- Ahhoz képest, hogy az embered azt mondta, jelenleg teljeséggel képtelen vagy bármilyen kommunikációra, egész szépen összeraktál egy mondatot, még ha az nehezen is érthető – reagált erre egy számára ismerősnek tűnő mély férfihang.

- Ki a túró vagy te? – kérdezte Jack gyanakvóan.

- Peter.

- Peter? Nem ismerek semmilyen Petert, egyébként három napja nem aludtam egy percet sem – füllentette Jack, bár amilyen állapotban volt, ez számára nem tűnt hazugságnak. – Ezért bárki is vagy, most nem fogok veled beszélni, mert alváshiányom van – Jack ezzel lezártnak tekintette a maga részéről a beszélgetést. A telefont odadobta Joséhoz, majd ismét beájult a földön.

Három órával később, mikor José ismét megjelent a telefonnal a kezében, már nem volt szükség sem vízre, sem rugdosásra az ébresztéshez. Jack az első „Amigo” szóra felült és szó nélkül átvette a telefont.

- Valószínűleg a Földön sok millió Peter él, de én egyet sem ismerek közülük – kezdte a beszélgetést.

- Peter vagyok, a főnököd – jelezte az ismerős hang, hogy egy Petert azért ismernie kellene.

- Nincs főnököm, szabadúszó vagyok, szabadon úszok az alkoholban – próbált vicceskedni Jack.

- Peter Hammersmith FBI – váltott komolyra a telefonvonal túlsó végén levő hang.

Na, aztán téged végképpen nem ismerlek, s erre minden okom megvan – vette továbbra is komolytalanra a figurát Jack.

- Őszintén szólva, nem érdekelnek az okok, beszélnünk kell – válaszolta határozottan Peter.

- Emlékszel 2003-ra? – kérdezte Jack, immáron ő is a maximális komolysággal.

- Ki ne emlékezne? – Peter hangjában most némi nyugtalanság érződött.

2003-ban Jack volt az FBI New-Yorki irodájának a legjobb elemzője. Igazság szerint az FBI legjobb elemzője, sőt Amerika valamennyi ügynökségének a legjobb elemzője volt. Húszas éveinek a végén járt, de senki sem kérdőjelezte meg: ő a legjobb a szakmában. Nem volt olyan részinformáció, adatmorzsa, ami elkerülte volna a figyelmét a nyomozásai során, és ne indította volna be azonnal a vészcsengőt az agyában. Gyakorlatilag az az ügy, amit megkapott, az meg volt oldva, csupán az volt a kérdés, hogy pár napon vagy pár héten belül sikerült neki.

2003-ban több terrortámadás is történt Amerikában, Ázsiában és Európában. Két évvel voltunk túl az Egyesült Államok ellen elkövetett példátlan merényleten, aminek többek között a New York-i ikertornyok is áldozatául estek. A világ rettegésben élt, egymást követték a terrorakciók és katonai ellenakciók. A 2003-as robbantásokat és merényleteket is természetesen az al-Káida illetve bin Laden számlájára írták, de Jack rájött, hogy ebben az eseménysorban van négy kakukktojás. Ezek ugyan nem jártak sok emberáldozattal, de komoly sajtóvisszhangot váltottak ki, s így tökéletesen alkalmasak voltak a feszültség folyamatos fenntartására a nyugati és a közel-keleti országok között. Jack biztos volt benne, ezeket az akciókat a CIA szervezte és hajtotta végre, csupán azért, hogy továbbra is okot adjon a fegyverkezési hajsza fokozására, az arab, iszlám államok elleni harc támogatására.

Mikor előterjesztette egyértelmű bizonyítékait főnökeinek, nagyon gyorsan az Ovális teremben találta magát. Az Elnök esélyt sem adott neki, hogy megszólaljon, kifejtse érveit, előtárja bizonyítékait. Egyértelműen közölte vele: ha van még bármilyen szakmai karriercélja a rövid földi életében, akkor mindent elfelejt, minden bizonyítékot megsemmisít, ami ezzel az üggyel kapcsolatos. Jack még sosem érezte magát ennyire megalázott helyzetben: kifelé jövet csak annyit mondott főnökének, Peter Hammersmith FBI irodavezetőnek: ez volt az utolsó eset, amikor ezt lenyeli és végrehajtja a parancsot.

- S ugye 2011-re is emlékszel? – fokozta a nyomást Peteren Jack, mire csak egy halk morgás volt a válasz.

A 2003-as incidens után Jack munkája akadálymentesnek tűnt. Sikert sikerre halmozott, gyakran volt vendége magasszintű nemzetbiztonsági tanácskozásoknak, sőt az Elnök többször személyesen is találkozott vele. Nem szóltak bele a munkájába, nem kapott utasítást, hogy merre vizsgálódjon és merre ne, s bár néha volt olyan érzése, hogy bizonyos ügyektől távol tartják, összességében nem érezte sértve az igazságérzetét.

2011-ben a közvéleményt nagyon foglalkoztatta egy gyilkosságsorozat, ami ugyan a korábbi években történt, de csak abban az évben derült rá fény: Texasban egy farmon találtak öt női holttestet. A farm tulajdonosa egy rosszhírű, erőszakos, többszörösen büntetett fekete fickó volt. Az öt holttest pedig öt luxusprosti, vagy mondjuk inkább escort lány volt, akik az elmúlt években tűntek el nyomtalanul. Bár közvetlen kapcsolatot nehéz volt találni az escort lányok és a fekete farmer között, a rendőrség gyorsan lezárta az ügyet a fekete fickót megvádolva a gyilkosságsorozattal. A bíróság is gyors volt és határozott: halálra ítélte a farmert. S bár Amerikában évek, illetve gyakran évtizedek telnek el úgy, hogy a halálraítéltek ülnek a halálsoron és nem kerül sor a kivégzésükre, itt valamiért minden gyorsan és hatékonyan működött. Júliusban meghozták a halálos ítéletet, s decemberre már ki is tűzték a végrehajtásának napját.

Jack nem volt ebbe az ügybe bevonva: igazán csak annyit tudott róla, amennyi arról a sajtóban megjelent. November elején azonban váratlanul kapott egy levelet egy ismeretlentől. A borítékban néhány fotó volt, amely a meggyilkolt lányokat ábrázolta munka közben fehér férfiak társaságában, illetve egy fotó a fekete farmerről. Ezen kívül csupán egy üres lap volt a borítékban, melyre nagy betűkkel egy szó volt felírva: „Szerinted?”. Jacknek ennyi elég volt, hogy beinduljon az agya, kért két hét szabadságot Petertől, s elutazott Texasba. Két hét kellett ahhoz, hogy egyértelmű bizonyítéka legyen a fekete farmer ártatlanságáról és egy fehér szenátor bűnösségéről. Az igazát alátámasztó dokumentumokkal a kezében tért vissza New York-ba, és sétált be főnökéhez, Peterhez, aki figyelmesen végig hallgatta, igazat adott neki, s megígérte, hogy haladéktalanul intézkedik. Két nappal később hívatta Jacket. Sajnos a bizonyítékok elvesztek az elmúlt két napban, és ha ezekről bármilyen másolat maradt Jacknél, akkor annak még ma meg kell semmisülni.

Nincs választása.

De, volt. Jack felállt, és „le vagytok szarva!” felkiáltással otthagyta főnökét, az FBI-t, Amerikát, és az egész addigi életét.

- Mivel ha jól hallom, pontosan emlékszel erre a két történetre – reagált Jack a morgásra –, nem kérdés, hogy nincs miről beszélnünk egymással.

- Azóta eltelt 5 év, sok minden megváltozott – próbálkozott Peter.

- Semmi sem változott, ugyanolyan faszfejek ülnek ugyanazon székekben, mint korábban.

- S te ezt honnan tudod? A világ legeldugottabb helyén, folyamatos alkoholmámorban úszva? – szemétkedett Peter.

- Tudom és kész, nincs miről beszélnünk – zárta rövidre Jack a beszélgetést, ezzel vissza is adta a telefont Josénak.

Két nappal később csengett a telefon Peter Hammersmith asztalán a New-York-i irodájában.

- Na, mi van? Meggondoltad magad? – vigyorgott a telefonba, amikor a titkárnője bekapcsolta a külföldről jövő hívást.

- Cseszd meg! Cseszd meg, és harmadszorra is cseszd meg! José kidobott – morogta Jack ingerülten.

- S miért tett ilyet? – hangzott a kérdés a világ legártatlanabb hangján.

- Mert egy faszkalap azzal fenyegette meg, ha még egy korty italt ad nekem, akkor a saját farkát nyomja le a torkán. Jose nagyon büszke a férfiasságának méretére: attól fél, hogy ettől esetleg megfullad, ezért inkább felrúgta örök barátságunkat – próbált higgadt maradni Jack, bár a lelkében óriási indulatok dúltak.

- S akkor most mi lesz? – kérdezte Peter, bár tudta a választ előre.

- Majd megyek, pár hét és ott leszek. De előtte pénzt kell szereznem ruhára és repülőjegyre.

- Elég, ha kinézel az ablakon. Ott látsz egy fehér terepjárót, ülj be és holnap már itt kávézol velem a New York-i irodámban.

- Anyaszomorító állat vagy – állapította meg Jack, de mivel nem várt semmilyen reakciót, lerakta a telefont.

2. fejezet

A visszatérés

Az augusztusi nap ezerrel tűzött be Peter irodájába. Peter az ablakánál állva a várost bámulta, amikor megcsörrent az asztalán levő telefonja.

- A szállítmány megérkezett – jelentette az irodaház portaszolgálata.

Peter letette a telefonkagylót, és felvette az amerikai menedzserek menő pozícióját. Leült a forgószékébe, lábát az asztalra rakta, egy fogpiszkálót helyezett el a fogai között. Két perc múlva kopogtak az ajtaján.

- Igen – reagált hangosan Peter.

Jack lépett be az ajtón. A közel huszonnégy órás út során – amennyire lehetett – ismét embert faragtak belőle. Rongyok helyett sötétkék póló és egy farmernadrág volt rajta, haját és szakállát levágták, csupán az arca jelezte az elmúlt évek viszontagságait. Felpüffedt arca, véres és még mindig zavaros tekintete mutatta, hogy egy idült alkoholista áll Peter szobájában.

- Nagyon szarul nézel ki – köszöntette Peter, rápillantva a belépőre. A valamikor sportos, jó erőnlétben lévő férfi csontsoványra fogyott, s bár a negyvenes éveinek elején járt, ránézésre inkább tűnt hatvannak.

- Ezért hívtál, hogy ezt megállapítsd? – morogta Jack, szintén mellőzve a köszönés formaságait.

- Ja, csupán kíváncsi voltam, hová süllyedhet egy ember, aki valaha szakmája legjobbjának számított, de nem bírta elviselni, hogy időnként vannak korlátok a munkánkban, amelyeket tudomásul kell vennünk, s melyekkel együtt kell élnünk.

- Neked köszönhetően süllyedtem oda, ahonnan most jöttem. Amúgy, van egy olyan testrészünk, amit gerincnek hívnak. Nem tudom, hallottad-e ezt a szót valaha is? – vágott vissza Jack, és tett egy lépést az ajtó felé, egyértelműen jelezve: nincs ínyére a beszélgetés.

- Jól van, jól van, felejtsük el a múltat. Szükségünk van rád, ezért hívtalak – váltott hangnemet Peter. – Kérlek, foglalj helyet! Iszol valamit?

- Whiskyt szódával vagy inkább jéggel – vigyorgott Jack, helyet foglalva az íróasztal mellett levő széken.

- Kettő kávét és kettő narancslevet kérek – szólt Peter a telefonba az asszisztensének.

- Úgy látszik, már angolul sem beszélnek New Yorkban – morgott Jack. – Miért hívtál? – tért a lényegre hirtelen.

- Gondolom, újságot sem olvastál, netet sem néztél mostanában, nem tudsz semmit az elmúlt időszak eseményeiről – mondta Peter.

- Ez most kérdés vagy megállapítás?

- Megállapítás. Az elmúlt nyolc hónapban tizenkettő olyan merénylet történt az országban, amely egy összefüggő terrorista akciósorozat részének tűnik. Ennek során több mint száz ember halt meg, és a sérültek száma is meghaladja a háromszázat. A legtöbb esetben egyértelmű az összefüggés a merényletek között, de van három kakukktojás, melyek esetén nem látjuk az egyértelmű kapcsolatot a többi merénylettel, de azt kizárni sem tudjuk.

- Gondolom, ezeket a CIA hajtotta végre – vágott közbe Jack, emlékeztetve Petert a 2003-as storyra.

- Egyértelműen nem – rázta meg a fejét Peter.

- Mert?

- Mert a CIA kérte, hogy találjunk meg téged, és vonjunk be az ügybe.

- Aha – bólintott Jack. – Biztos kíváncsiak arra, hogy képes vagyok-e kétszer is rájuk bizonyítani aljasságukat.

- Folytatnám, ha nem gond – Peter nem akarta, hogy a régi sebek feltépődjenek, és a beszélgetés rossz irányba forduljon.

- Akartalak is kérni rá! – válaszolta pimaszul Jack.

- Közeleg szeptember 11-e tizenötödik évfordulója. Van olyan feltételezés, mely szerint ezek az akciók esetleg összefüggésben vannak az al-Káida akkori merényletével, és az évfordulón minden korábbinál nagyobb durranásra készülnek.

- Mi az alapja a feltételezésnek? – kérdezett közbe Jack.

- Konkrétan semmi. Megérzés, intuíció – Peter nem akarta bevallani, hogy ez kizárólag az ő érzése, mert egyéként semmilyen jel nem utalt erre. A nyomozás eddig eredménye szerint a merénylők nem kapcsolódtak az iszlám fanatizmushoz, a célpontoknak nem volt köze egyetlen vallási létesítményhez sem, az áldozatok is véletlenszerűen képviselték Amerika lakosságának összetételét, a támadásoknak nem volt behatárolható célcsoportja.

- Szóval ez a te kizárólagos megérzésed – állapította meg Jack, melyre Peter csupán egy grimasszal reagált.

- Itt egy laptop – nyúlt a fiókjába Peter, s tette Jack elé. – Ezen minden rajta van, amit eddig tudunk, ami bizonyítékot összeszedtünk. Fotók, videók, szemtanúk vallomása, az áldozatok adatai, a nyomozás eddigi eredménye. Menj haza, és nézd át.

Haza? – nézett meglepetten Jack Peterre. – Nekem olyan nincs, de ezt te is tudod.

- Kint van egy ember, aki rád vár, és elvisz az ideiglenes otthonodba, amíg nem szerzel egy megfelelő lakást magadnak. Neked jelenleg nincs semmi más dolgod, mint éjjel-nappal dolgozni az ügyön. Nincs sok időnk.

Jack elvette a laptopot az asztalról. Sejtette, hogy nagy szarban lehetnek a szolgálatoknál, ha visszahívták őt erre a munkára. Biztos volt benne, hogy nincs olyan állami ügynökség az országban, aki ne ezen az ügyön dolgozna –éjjel-nappal: szakemberek, ügynökök, profilozók százaival. S mégis egy alkoholista, egy emberi roncs kell nekik. Gyorsan felértékelte önmagát, nem akart üres kézzel távozni.

- Cserébe?

Peter számított erre a kérdésre, de mégis úgy tett, mintha meglepődne.

- Mit akarsz cserébe? Most mentettük meg az életed. Ha nem hozunk haza, heteken belül beledöglöttél volna az önpusztító életmódodba.

- Még nem váltottam életmódot, csak új ruhát vettem fel – vitatkozott Jack.

- Igen, ezt még nem is mondtam. Nincs pia, egy korty sem. Állandó orvosi felügyelet alatt leszel, hogy az alkoholizmusból mielőbb kigyógyulj.

- Bár ezt nem kértem tőletek. Főleg, hogy miattatok lettem alkoholista – nézett Peter szemébe egyenesen Jack –, szóval mit kapok cserébe?

- Egyelőre civilizált életkörülményeket, aztán egy döntési lehetőséget. Vagy mész vissza a mocsárba megdögleni, vagy itt maradhatsz, s folytatod ott az életedet, ahol öt évvel ezelőtt abbahagytad.

Ugyanolyan átkozott sötét barom vagy, mint amilyen régen voltál – reagált Jack, bár messze nem okozott neki akkora problémát a visszatérés lehetősége, mint amennyire igyekezett azt kimutatni. Igazság az, hogy azokban a pillanatokban, amikor józan volt, s ami azért az elmúlt években csak másodpercekben volt mérhető, fel-felvetődött benne a kérdés. Mi értelme az önpusztításnak? Kinek jó ez? Mi elől menekül az alkoholba? Talán itt lesz a lehetőség ezeket a kérdéseket megválaszolni.

Peter nem kívánt reagálni Jack becsmérlő szavaira. Felállt a székéből, kinyújtotta a kezét. – Akkor viszlát! – jelezte, hogy nincs több ideje Jackre. Jack is felállt, elfogadta a kinyújtott kezet, de nem szólt semmit, az ajtóhoz ment, és köszönés nélkül távozott. Az előtérben ott állt egy FBI-ügynök Jackre várva. Jack látványosan figyelemre sem méltatta, helyette rámosolygott Peter szőke titkárnőjére.

- Köszi a whiskyt, de legközelebb több jéggel kérem – mondta a szőke szépségnek, akinek mellmérete jóval meghaladta az agyméretét.

- Bocsánat, Uram – rebegte – de én csak kávét és narancslevet vittem be.

- Nos igen, a bajok itt kezdődtek – válaszolta Jack, egyenesen a lift felé tartva.

Az FBI-ügynök arra számított, hogy Jack odamegy hozzá, de látva, hogy Jack látványosan kerüli, felpattant a székből, és még pont időben beugrott a liftbe Jack mellé. Amikor kiszálltak a felvonóból a földszinten, Jack továbbra is levegőnek nézte az ügynököt, határozott léptekkel elindult a kijárat felé. Az ügynök igyekezett megelőzni őt.

- Kérem, kövessen! – szólította fel Jacket.

- Vagy fordítva – nézett rá Jack, de továbbra sem állt meg vagy lassított le.

- Ebből nagy szerelem lesz – állapította meg az ügynök.

- Jack vagyok és hetero – állt meg vigyorogva Jack.

- Szintén – reagált az ügynök, magában komoly sikerként elkönyvelve, hogy sikerült megállítania Jacket. Semmit nem tudott arról az emberről, akit rábíztak, csupán egy idült alkoholistát látott maga előtt, akivel kapcsolatban azt mondták a főnökei, ha bármi történik vele vagy eltűnik a szeme elől, akkor életének hátralevő része elviselhetetlenül kegyetlen lesz. Márpedig Garcia Hernandez FBI-ügynök szerette a kényelmes életet. Elég okos volt ahhoz, hogy az FBI alkalmazza, de elég lusta ahhoz, hogy ne vigye sokra a szervezetben. Pont így volt számára megfelelő, ezért arra kínosan ügyelt, a kirúgását ne kockáztassa. Nem szabad ezt az embert elvesztenie, s ezért a bizalmába kell férkőznie – határozta el.

- Mi szintén? Szintén Jack? – csodálkozott Jack.

- Szintén hetero, amúgy meg Garcia – reagált az ügynök, alkalmazkodva Jack stílusához.

- Nos, akkor kedves Garcia, ha azt akarja, hogy kövessem, akkor haladjon előttem. De szedje a lábát ezerrel, mert Peter Hammersmith irodavezető úr nem sok időt adott nekem arra, hogy a sok kretén hivatalnok helyett megoldjam a világ összes problémáját – mondta Jack, miközben látványosan körbemutatott, érzékeltetve, hogy mit gondol az épületben dolgozók szellemi képességeiről.

Az épület előtt beültek az ott várakozó Chevrolet Orlandóba. Jack a hátsó ülésre vágta be magát, Garcia az anyósülésre, a sofőr indított, de egyikük számára sem volt fontos, hogy köszönésre hajazó szó elhagyja száját. Több mint félórányi autózás után – mialatt Jack szunyókált és legkevésbé sem foglalkozott azzal, hogy merre járnak – elérték New York kertvárosi részét, váratlanul megszólalt:

- A következő sarkon forduljon balra, és a harmadik háznál álljon meg, megérkeztünk.

- Jézusom, ki maga? – kérdezte döbbenten Garcia. Egész úton figyelte Jacket. Biztos volt benne, hogy Jack alszik. A ház az FBI által bérelt menedékház volt. Garcia meg volt győződve róla, hogy a gépkocsiban senki sem tudja a pontos címet, hiszen még neki sem mondták meg, hogy hová kell vinni Jacket. A sofőr is a cím ismerete nélkül vezetett, a fülhallgatóján keresztül követte a waze verbális utasításait, mikor, merre kell kanyarodnia.

- Jack Benneth vagyok, ezek szerint ezt nem mondták meg magának, amikor pincsi kutyának mellém rendelték. Egyébként nem aludtam, csak csukva tartottam a szemem.

Garciának most esett le, kit is bíztak gondjaira. Az FBI-ban legendák keringtek Jackről, a szuperelemzőről, akinek csak sikeresen megoldott ügye volt, s aki öt évvel ezelőtt nyomtalanul eltűnt. Műszak után, mikor az ügynökök összegyűltek a helyi kocsmák valamelyikében, hihetetlen történeteket lehetett hallania azokról az ügyekről, melyeket Jack megoldott, és vad találgatások születtek arról, hogy vajon mi történhetett Jackkel. S íme a valóság, itt van a legenda egy légtérben vele. Él, sőt Garcia Hernandez jövője múlik azon, hogy életben maradjon, és ne tűnjön el ismét. Garcia nem tudta eldönteni elsőre, hogy ennek örülnie kellene, vagy összeszarnia magát a felelősség súlyától. Mindenesetre rövid gondolkodás után úgy döntött, megpróbál megfelelni a kihívásnak.

- Gondolom, járt már itt – mondta közönyösen, leplezve, hogy mekkora érzelmi viharokat váltott ki benne az előbbi információ.

- Nem, nem jártam itt még soha, de ismerem New York-ot.

Közben a sofőr megkapta az utolsó utasítást is arra vonatkozóan, hogy hol álljon meg az autóval, amely pontosan megegyezett azzal a hellyel, amit Jack előre jelzett. New York ezen részén a házak meglehetősen hasonlítottak egymáshoz: aki nem ismerte a környéket, nehezen igazodott ki, így Garcia Hernandez ügynök elismerése Jack képességeit illetően tovább fokozódott. A Chevrolet megállt a ház előtti feljárón, Garcia kipattant belőle, és kinyitotta Jack oldalán a hátsó ajtót. Mindketten besétáltak az épületbe, melynek ajtaja abban a pillanatban nyílt ki, mikor odaértek.

- Jó napot! – köszöntötte őket egy fiatal hölgy – Julia vagyok, a házvezetőnő. Ő itt dr. Kempler – mutatott a mögötte álló kopasz férfira –, az ön kirendelt orvosa.

- Jack vagyok, és nem vagyok beteg, bár ki tudja – sóhajtotta Jack.

Az épületbe belépve egy tágas nappaliban találta magát, melyből nyíltak a kiszolgáló helységek, konyha, étkező, személyzeti szobák. Fent az emeleten volt Jack dolgozószobája, illetve néhány hálószoba, melyek közül egy Jack számára lett előkészítve.

- Szobafogságban vagyok, vagy szabad amerikai állampolgárként oda megyek, ahová akarok? – kérdezte némi cinizmussal a hangjában Garciától.

- Oda megy, ahová akar – válaszolta Hernandez ügynök –, csak ahhoz el kell viselnie társaságomat is. De ígérem, a házon belül nem követem sehová. Itt teljes szabadságot élvez, minden megfigyelés nélkül.

- Nagyszerű, mindig is vágytam erre a létformára, az amerikai szabadság ismét nem álom számomra – szellemeskedett Jack. – Akkor, ha nincs senkinek ellenvetése, most elvonulok lepihenni a hálószobámba; kérem, lehetőleg ne zavarjanak.

Jack úgy döntött, hogy alvással kezdi a munkáját. Ráér holnap is elkezdeni az átvett laptop tanulmányozását. Bevonult a fürdőszobába, ahol közel egy órán keresztül állt a zuhanyzó alatt. Hol forró vízzel, hol jéghideg vízzel kényeztette testét, élvezve azt, amiben az elmúlt években nem sok része volt. Amikor úgy érezte, hogy az elmúlt öt év mocskától megszabadult, befejezve a zuhanyozást a tükör előtt állva szomorúan állapította meg, az alkohol komoly nyomokat hagyott rajta. Lesz mit dolgoznia azon, hogy visszanyerje régi önmagát. Gyorsan döntött: előbb megpróbál fizikailag helyre jönni, aztán foglalkozik csak a laptoppal. Lesétált a nappaliba, ahol Hernandez ügynök lelkesen bámulta a TV-t, amely éppen egy NBA-meccset adott.

- Konditerem van? – kérdezte a felé forduló Garciától.

- Nincs. Kellene?

- Holnap reggeltől futópad, szobabicikli, erőgépek, súlyzók – adta le a rendelést Jack. – Vagyok olyan rendes, megkímélem magát attól, hogy velem kelljen futnia a környéken – választ nem várva elindult felfelé a lépcsőn, hogy megkezdje rekreációját.

3. fejezet

A felkészülés

Késő délelőtt volt már, amikor Jack úgy döntött, ideje kikászálódni az ágyból, tizennyolc óra talán elegendő volt az alvásból. Örömmel állapította meg, hogy amíg aludt, addig elkészült a konditerem. Pont úgy, ahogy kérte, benne voltak azok a kínzóeszközök, melyek kellettek ahhoz, hogy visszanyerje régi formáját. Két órát küzdött a szerekkel, miközben az összes porcikája folyamatosan tiltakozott a testi erőszak ellen. Az elmúlt években a maximális fizikai terhelése néhány lépés volt a szállása és a bárpult között. Sőt, az utóbbi időben már annyi sem. Két óra testedzés után jött az egy órás zuhanyozás, majd pár óra alvás, s visszatérés a konditerembe. Az elkövetkező pár nap erről szólt: nem beszélt senkivel, és nem foglalkozott a laptoppal. A konditerem, a zuhanyzó, az ágy és időnként az étkezőasztal határozta meg a napi tevékenységét. Garcia Hernandez FBI-ügynök egy idő után aggódni kezdett. Mi lesz így a nyomozással? Hiszen azt közben kiderítette, hogy miért hívták vissza Jacket. Nem is bírta sokáig magában tartani kétségeit, felhívta Petert.

- Uram! – kezdte a tájékoztatást. – Az őrzött személy nem dolgozik a kiadott feladaton. Edz, zuhanyzik és alszik napok óta.

- Azaz dolgozik – válaszolta Peter Hammersmith a lehető legnyugodtabb hangon.

- Nem értem, Uram – lepődött meg Garcia Hernandez ügynök Peter reakcióján.

- Nem baj, más is járt már így – Peter tudta, hogy minden a legnagyobb rendben. Jack megkezdte visszatérését, ami egy hosszú utazás lesz részéről.

Jack az ötödik napon elérkezettnek látta az időt arra, hogy rászánja magát a laptop tartalmának tanulmányozására. Bevonult a dolgozó szobába a laptoppal a hóna alatt. A szoba pontosan úgy volt berendezve, ahogy azt ő szerette. Számítógépek, nyomtatók, falra szerelt képernyők mellett egy heverő és egy kényelmes fotel alkotta a berendezését. Természetesen két asztali telefon és két mobil is volt az asztalon, bár azt nehezen tudta elképzelni magáról, hogy egyszerre négy készüléken folytat megbeszélést.

Amikor kinyitotta a laptopot, megállapította, hogy a készülék tartalmazza mindazon információkat, adatokat, amit a nyomozók és a helyszínelők összeszedtek a munkájuk során. Ahogy Hammersmith említette, fotók, videók, tanúvallomások, rendőrségi jegyzőkönyvek, szakértői megállapítások voltak katalogizálva a gépen, megkönnyítve Jack számára, hogy mielőbb képbe kerüljön az üggyel kapcsolatban. A dokumentumok borzalmas tragédiákról számoltak be. A támadások helyszínei különböző amerikai városok frekventált intézményei voltak: kulturális központok, repülőterek, bankfiókok, egyetemek, kórházak, városi piacok, bevásárlóközpontok, zsúfolt strandok. Az egyértelműen látható volt a képekből és a rögzített nyomokból, hogy a minél nagyobb pusztítás volt az elsődleges cél, s az, hogy a támadásoknak a lehető legtöbb áldozata legyen. Ennek megfelelően lettek az időpontok és a helyszínek kiválasztva. Látszott az alapos előkészítettség a merénylők részéről. Meglepetésként érte a helyszínen tartózkodókat a támadó, s az is egyértelmű volt az adatokból, hogy az elkövetőknek nem volt célja a menekülés, a merénylet túlélése. S bár voltak egyedi eltérések az esetek között, többségükben egyazon séma alapján lettek végrehajtva. Határozottan meglepte Jacket a laptop tartalmának tanulmányozása során, hogy a támadókról nagyon kevés információt sikerült összegyűjteni, s bár összességében Jack alacsony színvonalúnak ítélte meg a nyomozás eddigi menetét, ezt azért nem írta a kollégái számlájára. Ennek oka kellett, hogy legyen. Ez lehet az egyik meghatározó kérdéssor a további nyomozásban. Kik ezek a merénylők? Miért nincs múltjuk? Honnan jöttek? S persze a fő kérdés, ki küldte őket?

Miközben tanulmányozta a rendelkezésére álló nyomozati anyagokat folyamatosan jegyzetelt, teleírta jegyzetfüzetét, a falra feltett flipchartot, rajzokat, skicceket készített. Keményen dolgozott annak érdekében, hogy egy részlet se kerülje el a figyelmét, és mielőbb összeálljon valami értelmesnek tűnő kép, amiből aztán ki lehet indulni. Három nap telt így el, minimális alvási idővel. Egyedül a fizikai állapotának javítására szükséges időt nem sajnálta magától. Napi 2-3 órát mindenképpen az edzőteremben töltött. Amikor úgy érezte, amit ki lehetett olvasni a laptopból, azt megtudta; lesétált a ház nappalijába, ahol Hernandez ügynök szokása szerint a TV-t bámulta. A házvezetőnő és az orvos viszont már nem voltak a házban, vagy legalábbis Jack nem észlelte őket.

- Nos, kedves házőrző kutyám, mehetünk – szólt barátságosan az ügynökhöz, aki nem volt boldog a megszólítástól. Szótlanul, de villámló szemekkel állt fel.

- Ezek szerint kipihente magát a zseniális elemző – Garcia azért nem állta meg, hogy ne vágjon egy kicsit vissza.

- Remekül vagyok – állapította meg Jack –, most mehetünk vissza az irodába. Hammersmith úr már biztosan nagyon vár.

Hernandez telefonon jelezte Peter Hammersmithnek, hogy most indulnak, aki valóban már napok óta erre a hívásra várt, habár tisztában volt azzal, ennyi időre még Jacknek is szüksége van arra, hogy fizikailag és szellemileg összeszedje magát, és felkészüljön a feladatára.

- Nos, mire jutottál? Szeptember 11-ig alig két hetünk van – üdvözölte Peter a belépőt, közben szokása szerint gondosan ügyelt arra, hogy a megfelelő főnöki pózt felvegye: láb az asztalon, fogpiszkáló a szájban.

- Szeptember 11-én nem fog történni semmi, legalábbis összefüggésben azokkal a merényletekkel, melynek anyagait eddig elolvastam – válaszolta Jack, s bár hellyel nem kínálták, leült az asztal melletti székre. Látva Peter csodálkozó tekintetét, folytatta – szeptember 11-e vasárnap, és akkor nem támadnak, a következő akció szeptember 5-én, hétfőn várható, de azt nem fogjuk tudni megakadályozni.

- Kifejtenéd bővebben?

- Rögvest, de kezdjük azzal, hogy szükségem van egy csapatra. Nagyon sok munkára lesz még szükség ahhoz, hogy eredményre jussunk. A rendelkezésre álló információk nem elegendőek a sikeres nyomozáshoz, bár kétségtelenül van néhány ígéretes szál bennük.

- Claire – szólt Peter az asztalán levő telefonba –, küldje be őket.

- A csapat – mutatta be Peter a belépő négy embert. – Talán többeket ismersz is közülük. Julia Bogdanov – mutatott rá elsőként a házvezetőnőre –, aki valójában nem házvezetőnő, bár valószínűleg annak is kiváló. Eredetileg pszichológusnak készült, jelenleg a CIA egyik legígéretesebb elemzője. dr. John Kempler, ő tényleg orvos, orvosszakértő az FBI-tól. – A bemutatott kopasz férfi rávigyorgott Jackre. – Éveket dolgozott Afganisztánban, Iránban. Nála jobban senki nem tudja, hogy mit tud okozni egy robbanás az emberi testtel. Helen Nicholson, számítógépes szakértő a DIA-tól – mutatott rá arra a kicsit duci barna lányra, aki Kempler mellett ácsorgott. – Zseni a kódfejtésben, az adatbányászatban, és ő a legjobb etikus hacker. S végül, de nem utolsó sorban egy régi ismerősöd, Nick Morrison – Nick régi munkatársa volt Jacknek, tagja volt korábbi csapatának. Immáron öt éve nem látták egymást. Átölelte Jacket. – Isten hozott a régi falak között! – üdvözölte meghatottan. Láthatod: erős, válogatott csapatot kapsz. Az FBI, CIA és DIA legjobb emberei állnak rendelkezésedre – fejezte be a bemutatást Peter.

- Rendben, akkor mindenki munkára kész? – kérdezte Jack, bár kérdése költői volt. Biztos volt benne, hogy mindenki alaposan áttanulmányozta már a laptop adattartalmát, valószínűleg inkább többet tudnak nála az ügyről, mint kevesebbet. – Nincs időnk a formális udvariaskodásra. Majd megismerjük egymást munkaközben.

A csapat helyet foglalt az FBI irodavezetőjének szobájában levő tárgyaló asztalnál, Peter is felállt az íróasztala mögül és átült a tárgyalóhoz.

- Mik az elsődleges megállapításaid a laptop tartalmának áttanulmányozása után? – indította a beszélgetést Peter.

- Vannak egyértelmű összefüggések az események között, a sorozatból tulajdonképpen csak a Miamiban és a Philadelphiában történt merénylet lóg ki. Ebben a két esetben nem találtam arra utaló jelet, hogy bármi közük lenne a többihez, de ha megengeded, akkor ezt csak később fejteném ki – kezdte Jack.

- S mik ezek az összefüggések?

- A dátumnak például meghatározó szerepe van az eseménysorban. Minden hónapban egy merénylet, s mindig a hét következő napján, kivéve vasárnap. Az első merénylet január 8-án, pénteken történt, a második február 6-án, szombaton. A harmadik viszont március 7-én, hétfőn, azaz a vasárnap kimaradt. S ez a logika a későbbiekben is folyatódott. Április 5-e kedd, május 4-e szerda, június 9-e csütörtök, július 22-e péntek, augusztus 6-a szombat.

- Szóval ez alapján gondolod azt, hogy szeptember 11-én nem lesz merénylet. Oké, de akkor mi alapján mondtad előbb, hogy 5-én hétfőn lesz és nem 12-én hétfőn?

- Mert mindig a hónap első kilenc napjának valamelyikén követték el a terrortámadást.

- Kivéve május 18-án Salt Lake Cityben és július 22-én Indianapolisban – szólt közbe Nick Morrison.

- Május 18-ra van egyértelmű magyarázatom. Két héttel korábban, május 4-én a merénylet Petersburgban sikertelen volt. A merénylőt – mielőtt lövöldözni vagy robbantani kezdett volna – valaki, pontosabban egy, a helyszínen tartózkodó bankrabló lelőtte. A merényletsorozatban valamiért fontos, hogy minden hónapra essen egy sikeres merénylet, kellett némi idő az újratervezéshez. Arra viszont figyeltek, hogy a hét napjait megfelelően kövessék, ezért is hajtották végre, ugyan két héttel később, de szerdai napon. Ezért is gondolom, hogy a dátumoknak meghatározó szerepe van.

- S Indianapolis? – vágott közbe Peter. – Ha ezt a logikát követjük, akkor július 8-án kellett volna támadniuk.

- Szerintem tervezve volt. Valami történhetett, talán egy baleset, vagy bármi más váratlan, amely megakadályozta a merénylet végrehajtását. Elvileg ugyanúgy, mint Petersburgban, itt is pontosan két hét múlva ismételtek. Nyilván ennek még utána kell nézni, mert az átadott anyagban erre utaló információt nem találtam. Ez csak az én feltételezésem.

- Hacsak el nem nézték a naptárt – szólt közbe Nicholson ügynök –, hiszen július 7-én, csütörtökön Philadelphiában robbantásos merényletet hajtottak végre a Marriott szállodában.

- Ez tény – reagált Jack –, de az a merénylet több szempontból nem illik a sorozatba, és erről később majd bővebben szólok.

- Szóval a merénylők a matematika vagy a kalendárium megszállottjai – állapította meg Peter cinikusan.

- Minden apróságnak lehet szerepe a végső kép összerakásához, akár ennek is – Jack nem vette viccesre főnöke megjegyzését.

- Összefüggésnek látszik az események között, hogy jellemzően a támadó egyedül hajtotta végre az akcióját, ugyanakkor ez alól van két kivételünk – szólalt meg Morrison.

- Igen – értett egyet a megállapítással Jack. – Május 18-án Salt Lake Cityben ketten voltak a támadók, egy testvérpár, de ahogy az előbb mondtam: ezt a merényletet a sorozat részének tekintem, függetlenül attól, hogy a dátum és a támadók száma alapján eltér a többitől. Június 9-én Memphisben is többen voltak a támadók. Szóval ez is lehet kakukktojás, de vannak olyan bizonyítékok is, amelyek alapján most azt mondom, ez is része a sorozatnak. Meglátjuk, később mire jutunk az adatok további elemzésével.

- Van egy tény, ami ellene szól annak, hogy a memphisi támadást a sorozat részének tekintsük. Június 9-én Phoenixben is volt egy támadás, amely véleményem szerint tökéletesen illik a képbe – vetette fel aggályait Bogdanov ügynök. – Az eddig felállított logikai rendszerbe nem illik bele két támadás ugyanazon a napon. Az egyik lehet véletlen egybeesés.

- Egyetértek, a kétely jogos – helyeselt Jack. – Phoenix egyértelműen a sorozat része, s Memphis erősen kérdőjeles, de én nem vetném el továbbra sem, véleményem szerint van kapcsolat a többivel. Ahogy az előbb mondtam: meglátjuk, hogy mire jutunk a későbbiekben.

- Egyéb megállapítás? – sürgette Peter a társaságot, mint aki elégedetlen a haladással.

- A következő egyezőség a merényletek között az, hogy a legtöbb esetben gépfegyver és bomba együttesen volt a támadóeszköz. Az is szempont volt, hogy a támadó ne maradjon életben, ezért használtak a legtöbb esetben robbanómellényt – folytatta Jack, miután némi hatásszünet kedvéért ivott egy pohár vizet, akaratlanul is reagálva Peter türelmetlenségére. – Tulsa, Dallas, Colorado Springs, Phoenix, Memphis, San Francisco esetén ez egyértelmű. Memphis itt beleillik a sorba. Igaz, hárman voltak a támadók, de előbb gépfegyverrel tüzet nyitottak a fesztivál-megnyitó jelenlévő vendégeire, majd a terveik szerint a testükre szerelt bombát is fel kívánták robbantani. Szerencse a szerencsétlenségben, hogy a három bombából csak egy lépett működésbe. S bár a támadók életüket vesztették, a merénylet jóval kevesebb áldozattal járt, mint amennyi lehetett volna. Ugyanakkor az is igaz, hogy Salt Lake Cityben és Indianapolisban nem használtak bombát, bár ezeket a helyszíneket nem zárom ki az összefüggő sorozatból.

- Vajon miért nem használtak bombát vagy robbanómellényt? – hangzott el az adekvát kérdés Peter részéről.

- Talán nem volt idő elkészíteni vagy eljuttatni a támadóhoz – vélte Jack –, ami arra utal, hogy a támadásokat valahol egy központi helyen készítik elő, beleértve a bombák összeállítását is. A merénylők valamilyen rend, ütemezés szerint kapják meg a támadóeszközöket pár nappal a merénylet előtt. Gondolom ennek biztonsági oka lehet. Ebben a két esetben az az érzésem, hogy ezek póthelyszínek voltak, mert az eredeti tervbe hiba csúszott. Az idő kevés volt a bomba ismételt elkészítésére és célba juttatására. Salt Lake Cityben a támadóknak volt méregampullája, tehát egyértelmű volt az öngyilkos szándék. Indianapolis ebből a szempontból furcsa, mert sem robbanómellény, sem méregkapszula nem volt a támadónál. S bár a támadót lelőtték, meghalt, nem tudom mi történt volna, ha csak súlyosan megsebesül és túléli az akciót. Ha azt a logikát elfogadjuk, miszerint a támadóknak nem szabad túlélni a támadást, akkor itt még keresnünk kell a bizonyítékot a teóriánk helytállóságára.

- S Portland? – kérdezett közbe Helen Nicholson.

- Igen, egy kicsit Portland is kilóg a sorból, hiszen a támadónál nem volt lőfegyver – állapította meg Jack. – A Fle Marketnél végrehajtott támadás tipikus öngyilkos merénylet volt: a támadó a magára öltött robbanómellénnyel ölt meg tizenegy embert. Ugyanakkor az időzítés alapján a merényletsorozat részének tekintem. Ennek is alaposabban utána kell járni: miért nem használt gépfegyvert a robbantás előtt, illetve pontosabban miért nem vitt magával gépfegyvert?

- Más megállapítás? – próbálta új vizekre terelni a beszélgetést Peter, aki továbbra is csalódottan üldögélt a tárgyalóasztalnál, ennél sokkal több eredményre számított.

- Az is összeköti az eseményeket, hogy a merénylők harminc alatti férfiak, amerikai állampolgárok, kettő kivételével fehérek, de ami ennél is érdekesebb, hogy gyakorlatilag múltnélküli, semmiből jött emberek. Nagyon kevés információ áll rendelkezésünkre az esetleges motivációjukról. Nincs vallási szál, sem politikai, sem etnikai. Tehát bármilyen adat, amiből a múltjukra következtetni lehetne. Egyszer csak megjelentek valahonnan, végrehajtottak egy jól megtervezett támadást és meghaltak. Nyomot alig hagytak maguk után, a múltjuk lekövethetetlen. A rendelkezésre álló információk alapján a legtöbb esetben szüleik, rokonaik meghaltak vagy ismeretlenek. Összesen két olyan támadó van azok között, akiket összefüggésbe hozok a merénylet sorozattal, akiknél sikerült megtalálnunk valakit a múltjukból.

- A dallasi merénylő Bill Ewans, egy New York-i fekete srác volt. Szüleivel korán megromlott a viszonya: tizennégy éves volt, amikor elköltözött otthonról. Nem tartotta velük a kapcsolatot, azóta nem találkoztak, nem beszéltek egymással. A szülők meglepetten tudták meg a rendőrségtől, hogy fiúk Dallasban él, és teherautó-sofőrként dolgozik, de egyébként nem érdekelte őket, mi van a fiúkkal – vette át a szót Bogdanov ügynök.

- Illetve a Salt Lake Cityben végrehajtott támadás merénylői esetén. A merénylők Gert Baumann huszonhat éves fehér férfi és testvére a huszonnyolc éves Hans Baumann voltak. Kelet-Németországban születtek, nem sokkal a berlini fal leomlása előtt. Hét évvel ezelőtt turistaként Amerikába jöttek, ennek dokumentumát az amerikai bevándorlási hivatal nyilvántartásában megtalálták. A nyilvántartásban az is felelhető volt, hogy három héttel később a Lufthansa washingtoni menetrendszerinti járatával elhagyták az Államokat. Innentől kezdve nincs több információ hollétükről. Szüleik úgy tudták, hogy Amerikában élnek, s ott dolgoznak. Időnként kaptak tőlük egy-egy levelet, melyben azt írták: jól vannak, jól megy a soruk. Haza egyszer sem utaztak, a szülőket sem hívták meg látogatóba, akik azt gondolták, talán nincs minden rendben a papírjaikkal, ezért nem hagyják el az országot, s ők meg már öregnek érezték magukat ahhoz, hogy a kis németországi faluból Amerikába utazzanak – adott tájékoztatást Nicholson ügynök a másik esetről.

- Valamennyi merénylő esetén megállapítható, a közvetlen és ismert környezetükkel való kapcsolatuk felszínes volt. Volt munkahelyük, dolgoztak valahol, de kerülték a feltűnést: sem a szomszédokkal, sem a kollegáikkal nem barátkoztak; magányos, maguknak való emberek voltak. Az adott városba, ahol a merényletet végrehajtották, pár éve költöztek. Amit a környezetüknek mondtak arról, hogy honnan jöttek és korábban mit csináltak, nem bizonyítható, nem fedi a valóságot. Ez arra utal, hogy ez a terrorakció sorozat hosszú idő alatt tudatosan lett felépítve, megtervezése évekkel, akár évtizedekkel ezelőtt kezdődött – összegzett Jack.

- Emiatt is gondolod, hogy nincs köze szeptember 11-hez? – kérdezett közbe Peter, aki nem szívesen engedte el ezt a lehetséges indokot, amit rajta kívül senki sem osztott.

- Részben igen, s bár nem zárom ki szeptember 11-et, mint motivációs tényezőt, még nem látom az érdemi összefüggést. Nem látom a vallási vonalat sem ebben a történetben, főleg nem az iszlám érintettségét. Semmi jele nincs annak, hogy a támadók kapcsolatban lettek volna iszlám vallási csoportokkal, a lakásaikon nem találtak vallási szimbólumot. Olyan érzésem van, amire persze pillanatnyilag semmi bizonyítékunk nincs, hogy ezek az emberek egy gyerekrablás sorozat áldozatai. Ha igaz a megérzésem, akkor ez még egyértelműen 2001 előtt történhetett, s akkor az indítékot nem szeptember 11-ben kell keresnünk.

- Mire gondolsz? – kérdezte meglepetten Peter. Hozzászokott már Jack nem szokványos gondolkodásához és okfejtéséhez, de ez most nagyon durva ötletnek tűnt elsőre.

- Elképzelhető, hogy ezeket az embereket még kicsi gyerekkorukban, valamikor 1990 és 1995 között rabolhatták el, fogva tartották őket, s időzített bombát, öngyilkos merénylőt neveltek belőlük, aztán idén egyesével élesítették őket, s követtették el velük a támadásokat. Erre utal, hogy a merényleteket egyértelműen öngyilkossági szándékkal hajtották végre. Nem adtak esélyt egyetlen merénylőnek sem, hogy túlélje a támadást. Nagy pusztítást akartak okozni, legfontosabb céljuk az áldozatok számának maximalizálása volt, melyhez hozzátartozik a merénylő halála is. S ennek a tervnek a végrehajtásában a merénylők partnerek voltak.

- De miért volt fontos számukra a merénylők halála? – kérdezett közbe Bogdanov ügynök, aki korábban sokat foglalkozott az öngyilkos merénylők pszichológiájával.

- Elsősorban azért, hogy ne kockáztassák azt, hogy életben maradva a merénylők elvezethessék a rendőrséget a megbízóikhoz. Ahhoz, hogy valaki tudatosan válassza a halált egy ilyen helyzetben, elképesztő fanatizmus kell. Ilyet láttunk korábban a japán kamikázék esetén, vagy mostanában az iszlám fanatikusok öngyilkos merényleteinél. Hogy itt, ebben az esetben mi áll a háttérben, még nem tudom. A fanatizmus mindig valamihez köthető, amit bármi áron imádunk vagy gyűlölünk. Itt nem látom ezt a kötödést, nem tudom ki az ellenség, vagy ki a bálvány. A jelek nem erre mutatnak. Agymosás? – kérdezte önmagától Jack. – Ha kiskorukban kerültek egy elmebeteg szektavezér szellemi befolyása alá, elképzelhető, hogy nincsenek tudatában tettüknek, vagy pontosabban fogalmazva nem maguk irányítják cselekedeteiket.

- Szerinted az egész borzalom mögött egy elmebeteg áll? – kérdezte Peter.

- Igen, lehetségesnek tartom – válaszolta Jack. – A dátumok szerepe például egy rögeszmés emberre utal. Ez persze nem jelenti azt, hogy nincs célja és indítéka ennek az eseménysorozatnak. Természetesen lehet politikai, vallási oka, de erre jelenleg nem utal semmi. Lehet egy beteg elme spontán akciója is. Nyilván ebben az esetben lesz a legnehezebb megoldani az ügyet.

- Ezek azért még nagyon bizonytalan feltételezések – állapította meg Peter – bár kétségtelenül ez már valami, amin el lehet indulni.

- Petersburg lesz a rejtély kulcsa. Ha mindent megtudunk az ott történtekről, akkor sokkal közelebb leszünk a megoldáshoz – dobta be Jack végre azt a mondatot, amire Peter már a beszélgetés kezdete óta nagyon várt.

- Miért is? – kérdezte felfokozott izgalommal.

- Petersburgban egy feltételezett bankrabló megölte a feltételezett merénylőt. Ez így elsőre teljesen értelmetlen, valószínűtlen. Két ember, aki egyidőben két különböző bűncselekmény elkövetésére készül, miért fordul egymással szembe? A szemtanúk vallomása alapján egyértelműnek tűnik: ismerhették egymást. Amiből következik, hogy a bankrabló tudhatta mire készül a merénylő.

- Miből tudhatta? – kérdezett közbe John Kempler.

- Egyelőre ez egy gondolatkísérlet részemről, evidenciák nélkül. Ismerték egymást, mert volt egy közös múltjuk, talán mindkettőjüket gyerekkorukban elrabolták, és áldozatai voltak egy tudatátalakítási programnak. Elképzelhető, hogy az egyikük később megszökött, vagy valamilyen módon önállósította magát a többiektől. A bankrablási kísérlete független lehetett a merényletsorozattól, ugyanakkor valami fatális véletlen következtében térben és időben egybeesett a bankrablás és a merénylet szándéka. Ha elfogadjuk azt az elméletet, hogy a bankrabló tudatosan került távol a többiektől, akkor azt is feltételezhetjük, hogy felismerve volt társát, tudta, hogy mire készül a másik. Ezt akarta megakadályozni azzal, hogy váratlanul lelőtte a másikat, öngyilkosságával viszont el akarta kerülni, hogy leleplezze társait. Ez persze egyelőre még csak feltételezés, hiszen a nyomozás sajnos nem terjedt ki a bankrabló teljes életútjának feltárására.

- A feladat adott. Ennek nagyon gyorsan utána kell járni – adta ki a parancsot Peter, bár tudta ez az ő kijelentése nélkül is meg fog történni, de valamivel le kellett vezetnie a benne felgyülemlő feszültséget.

- Köszönjük a javaslatot, élni fogunk vele – reagált némi cinizmussal a hangjában Jack. – Ami még érdekesebb és talán még fontosabb nyom, hogy mivel a merénylőnek, Joe Kennedynek nem volt ideje és esélye a testére szerelt bomba aktiválására, a helyszínen készült fényképeken jól látszik a kettős zöld-sárga zsinór.

- Az miért érdekes? – kérdezett közbe Julia Bogdanov ügynök, akinek nem a bombakészítés volt a szakterülete.

- A második világháborúban volt egy magyar partizáncsoport, amely több sikeres merényletet hajtott végre német és magyar katonai célpontok ellen. Jellegzetessége volt az akciójuknak, hogy a bomba elkészítése során a szokásos fekete, kék, piros vagy sárga, esetleg zöld egyszínű zsinórok helyett zöld-sárga fonott zsinórt használtak. Az egyik zsinórnál balról jobbra, a másik zsinórnál jobbról balra fonták össze őket. Gyakorlatilag esély sem volt arra, hogy a tűzszerész megfejtse, melyik zsinórt kell elvágni a bomba hatástalanításához, ha időben fel is fedezték a robbanószerkezetet. Százszázalékos sikerrel hajtották végre akcióikat. Természetesen ez rájuk nézve is nagyon komoly kockázattal járt, hiszen műszaki hiba esetén ők sem voltak egyszerű helyzetben, ha mégis deaktiválni akarták az általuk készített bombát vagy aknát. A csoport vezetője és elsőszámú bombaszakértője egy Josef Nagy nevű férfi volt.

- S ez hogy jön ide? – vágott közbe Hammersmith. – Ez az ember már régóta halott lehet, nem valószínű, hogy ezt a bombát, ami nem robbant fel Petersburgban, ő készítette volna. Biztos véletlen egybeesés.

- Az is lehet, de én a véletlent itt kizárnám. Ezt a Nagy nevű embert a második világháború végén az oroszok elfogták és elvitték egy kis munkára, azaz, ahogy oroszul mondják „malenkij robotra”. Abban az időben minden munkára fogható férfit Budapesten összeszedtek az oroszok: nem igazán érdekelte őket, hogy ki kicsoda: szökött katona, partizán vagy nyilas. Többségük aztán eltűnt a nagy büdös Szovjetunióban, ahogy ez a Nagy nevű ember sem került haza a későbbiekben. Nem tudjuk, mi történt vele.

- Akkor nincs tovább a történet – állapította meg Peter.

- De, talán mégis van folytatása – állhatatoskodott Jack. – A nyolcvanas években, amikor az oroszok után bevonultunk Afganisztánba, több bombatámadás érte az amerikai katonai konvojokat. A zöld-sárga fonott zsinór, mint a bombák összeszerelésekor alkalmazott módszer itt is előkerült, és a támadások eredményességi mutatója sajnos itt is százszázalékos volt. Bár több esetben sikerült az úton elrejtett bombát vagy taposóaknát robbanás előtt felfedezni, a tűzszerészeknek egy alkalommal sem sikerült hatástalanítani őket. Összesen hét tűzszerészünk esett áldozatául a fonott zöld-sárga zsinórral készített robbanószerkezetnek. Nem beszélve arról a több tucat amerikai katonáról, akinek gépjárműve alatt robbant fel az akna, és így lettek hősi halottjai az afganisztáni kalandozásunknak.

- Szóval Petersburgban fonott zöld-sárga zsinórral készült a robbanómellény – állapította meg Peter. – S mi van a többi helyen, ott is igazolódott ez a tény?

- Nem tudom, a többi helyszínen készült képeken nem látszik semmi, ennek alaposan utána kell járni. Sajnos sok esetben a laptopon levő információk nagyon nagyvonalú nyomozásról árulkodnak – kritizált egy kicsit Jack. – Nyilván senkinek sem tűnt fel ez az apróság, már persze ha igaz az, amit gondolok.

- És Memphis, ott is volt fel nem robbant bomba? – Peter elengedte Jack megjegyzését, részben mert egyetértett vele, részben mert nem akart felesleges vitát gerjeszteni.

- Memphisben két merénylőn műszaki okokból nem robbant fel a testükre szerelt bomba. A zsinórok nem fonottak és nem zöld-sárga színűek voltak. Amiből arra következtetek, hogy ezeket nem az általam előbb említett bombaszakértő készítette, hanem egyszerű amatőr munka. Persze ehhez bizonyítani kell, hogy a harmadik merénylőn a robbanómellény tartalmazta a fonott zöld-sárga zsinórt. Ha nem sikerül, akkor valószínűleg Memphis nem része a sorozatnak.

- Továbbra sem értem a zöld-sárga zsinór esetleges szerepét, mint összekötő elem Magyarország, Afganisztán és a mai Amerika között. Nem tudhatunk többet ennek a lehetséges magyarázatáról? Mi köt össze egy, a második világháborúban harcoló partizáncsoportot egy modern terroristával? – kérdezte Nick Morrison.

- Josef Nagy, amikor elvitték az oroszok ’45 őszén, a harmincas éveinek elején járt. Valószínűsíthetően nem halt meg a „malenkij robotban”, hanem megházasodott valahol a Szovjetunióban, gyereke vagy gyerekei születhettek. Nem hiszem, hogy a nyolcvanas évek elején közel hetvenévesen ő készítette volna a bombákat harctéri körülmények között. Talán átadta a tudást valamelyik fiának, aki a szovjet hadsereg katonája lehetett Afganisztánban. Ez az ember most a hatvanas éveiben járhat, lehet, hogy a Szovjetunió szétesését követően elhagyta az országot, és az Államokban telepedett le. Természetesen nem tudom, hogy mi az összefüggés a személye és a merényletsorozat között, de egy lehetőség, melynek utána kell járnunk. Ez a bombakészítési technika, – annak veszélyessége miatt – nagyon ritkán alkalmazott. Ha itt előbukkant, az nem a véletlen műve; annak oka van.

- Mivel a memphisi és a Salt Lake City-i támadók is kelet-európai származásúak voltak, nem lehetséges, hogy mindez, ami az elmúlt hónapokban történt, a kelet-európai maffiához köthető? – kérdezte Bogdanov ügynök. – Vagy esetleg, ami még rosszabb, közvetlenül Oroszországhoz?

- Nem valószínűsítem, mert nem látok indokot rá, hogy ez miért szolgálná a maffia érdekeit. A maffia általában nem szereti felhívni a figyelmet magára, illetve ha ők lennének a háttérben, már jelentkeztek volna a követelésükkel. Azt, hogy a kelet-európai, orosz, szerb maffia szövetkezne az orosz állammal, és általános káosz kirobbantásával át akarná venni a hatalmat az Államokban, azt még én is elképzelhetetlennek tartom.

- De ne feledjük – vágott közbe Nicholson ügynök –, hogy vannak arra utaló jelek, miszerint az oroszok kibertámadásokkal, fake news-internetoldalakkal befolyásolni akarják az amerikai választásokat annak érdekében, hogy a számukra kedvezőbb elnök kerüljön hatalomra.

- A kibertámadás nem azonos a bombatámadással, ne keverjük a kettőt össze – reagált Jack a kollégája szavaira. – Az oroszok ennyire messze még nem mennek el. Érzésem szerint a kelet-európai szál mellékes, nem itt kell keresni a megoldást. Én inkább valamilyen szektát keresnék, ahol a szektavezér személyes motivációja állhat a háttérben. Sajnos még nem tudjuk, hogy mi ez a motiváció; ahogy előbb mondtam, lehet politikai, vallási, vagy bármi más. Megérzésem szerint ez a történet húsz, huszonöt évvel ezelőtt kezdődött a gyerekrablásokkal, de pontosan mi váltotta ki azt, hogy a háttérben álló irányító idén indítsa a merényletsorozatát, és mikorra tervezi a csúcspontot, arról halvány fogalmam sincs.

- Milyen csúcspontra gondolsz? – kérdezett közbe meglepetten Peter.

- Konkrétan nem tudom még, de ez így önmagában logikailag értelmetlen. Havonta egy merénylet. Miért, mi célból? Kell lenni egy csúcspontnak ebben a folyamatban, amikor valami nagyot fog szólni, drámaian nagyot. Havonta egy merénylet – bocsánat, hogy cinikusan ezt mondom –, egy idő után megszokja a közvélemény. Már nem fog pánikot kelteni: életünk része lesz, mint az influenzajárvány. Nem beszélve arról, hogy az öngyilkos merénylőjelöltek száma sem lehet végtelen. Ez egy felvezető sorozat, ami egy olyan eseménybe fog torkolni, ami romba döntheti Amerikát. Ez lehet egy cél, de hogy miért? Nem tudom, de érzem, hogy van ilyen terv, illetve erre készülnek – jósolta apokaliptikus meglátását Jack, ami láthatóan sokkolta a jelenlévőket.

- Ha már kitaláltál egy szektavezért a semmiből, akkor azt is meg tudod magyarázni, hogy tényleg erre készült 20-25 éven keresztül? – láthatóan fogytán volt Peter türelme, Jack elképesztő okfejtését hallva.

- Nincsenek bizonyítékaim, csak elméleteim. A szektavezér is csak egy elmélet. Lehetséges, hogy erre készült huszonöt éven keresztül. Ezért rabolta el a gyerekeket, és erre készítette fel őket. Nem tudok megmagyarázni semmit. Nem biztos, hogy a történtek mögött egy szektavezér áll, de lehetséges. Lehetséges, hogy sok évvel ezelőtt ezért rabolta el gyerekeket, és erre készítette fel őket. Az is lehetséges, hogy nem ezért rabolta el őket, és nem erre készült, de az idők folyamán az események ebbe az irányba fordultak, és ez lett belőle. Elméleteket gyártok, tornáztatom az agyam, remélve, hogy a jelenlévőknek is van bármilyen lehetséges magyarázata a történtekre. S talán így közelebb jutunk a megoldáshoz. Gondoltam, ebben te is partner lehetsz – vágott oda főnökének.

- A beszélgetésünk elején kategorikusan kizártál két merényletet a sorozatból. Miért? – tette fel a kérdést az irodavezető, mint aki nem hallotta Jack pimaszságát, de azért egy apró fintorral jelezte, hogy megjegyezte.

- Miamit és Philadelphiát zártam ki. Miamiban a helyi Dade Főiskolán egy volt diák lövöldözni kezdett, szerencsére nem volt halálos áldozat. Dátum szerint sem illik a sorba, és bomba sem volt nála. Arról a fontos tényről nem is beszélve, hogy ő túlélte a támadást és a motivációja is kiderült azóta. Kirúgták a suliból és ezen bekattanva bosszút állt. Szóval Miami nem kérdés: semmi köze a többi merénylethez. Philadelphia egy kicsit összetettebb. Itt a Mariotte szálloda elleni merényletben meghalt a támadó, és ezenkívül van más hasonlóság is a többi esethez. De nem stimmel a dátum, egy nappal kilóg a sorozatból. Péntek helyett csütörtökön volt a merénylet. Igaz, másnap viszont nem volt támadás, ami azért olyan kérdéseket vet fel, amelyeket még nem tisztáztunk. Nem volt nála más fegyver, csak egy bomba. Igaz, ugyanez volt a helyzet február 6-án Portlandban is, amit viszont a sorozat részének tekintek. A támadó magányos volt, és nem a túlélésre játszott, ami egyezik az általános feltételezéssel az öngyilkos merénylőről. Ugyanakkor jóval idősebb volt a többieknél, és pontosan ismerjük a családi hátterét. Megtaláltuk a rokonait, akik vallomása szerint egyértelműen személyes ügyről lehetett szó. De egyelőre teljesen nem vetjük el ezt a helyszínt sem a sorozathoz tartozók közül.

- Naponta kérek jelentést a munka előrehaladásáról – közölte Peter, lezárva a megbeszélést. – Minden szükséges segítség a csoport rendelkezésére áll. Eredményt akarok, mielőbb.

- Ilyen egy igazi főnök – morogta Jack a többieknek. – Ezzel a maga részéről minden felelősséget átnyomott ránk.

Peter hallotta ugyan a megjegyzést, de ismerte annyira Jacket, hogy ne reagáljon erre. Peter maga is elemzőként kezdte karrierjét az FBI-nál, de messze nem volt annyira tehetséges és sikeres, mint Jack, viszont kiváló politikai képességekkel rendelkezett. Tudta, mit kell mondani felfelé, és mit lefelé. Mikor érdemes megszólalni, és mikor nem. Ennek köszönhetően már fiatalon az FBI New York-i irodájának vezetője lett. Jackkel – akinél csak pár évvel volt idősebb –, sokáig jó viszonyt ápolt, főleg annak köszönhetően, hogy Jack elképesztő tehetségének gyümölcseit elsősorban ő aratta le. Az iroda sikerei gyakori vendéggé tették Washingtonban is, emiatt Peter joggal bízott karrierje további felívelésében. A 2003-as, majd a 2011-es incidens azonban olyan sebeket ütött Jack-ken, amelyek gyógyíthatatlannak tűntek kettőjük kapcsolatában. Jack elhagyta az FBI-t és nélküle az iroda sikersorozata is megszakadt, s ezzel együtt Peter szakmai előre menetele megrekedt az irodavezetői szinten.

A csapat tagjai felálltak, szótlanul kisétáltak az irodából. Tudták, hogy mekkora terhet tettek a vállukra, de azt is tudták: ha valaki megtalálja a megoldást ebben az ügyben, akkor azok csak ők lehetnek. Utoljára Jack hagyta el a szobát, az ajtóban egy pillanatra megállt és visszanézett Peterre.

- Amúgy kezdesz egész emberi formát ölteni – vigyorgott rá Peter búcsúzásul, amire Jack csak szótlanul legyintett. Nem kívánt gesztust gyakorolni Peter közeledési kísérletére. Az az idő még nagyon messze van.

4. fejezet

Az első eredmények

A csapat levonult az FBI manhattani épületének alagsorában található, kifejezetten a számukra berendezett, és minden más részlegtől elkülönített irodába, ahol valóban minden eszköz rendelkezésükre lett bocsátva a sikeres nyomozás érdekében. Nagyteljesítményű számítógépek, nyomtatók, kivetítők tömkelege, s természetesen hűtőszekrény és kávéfőző, hogy minden percük munkával teljen.

- Este nyolc óra van – közölte Jack, de ezzel a megállapítással nagy meglepetést nem keltett. – Most mindenki szépen hazamegy, kialussza magát, reggel nyolckor frissen, fiatalosan, üdén és kívánatosan munkára jelentkezik. Eredményt akarok, most! – vigyorogta el magát.

A csapat nem erre számított, gondolták: lesz valami napi összegzés, értékelés, vagy csak egyszerűen útmutatás, de nem kellett kétszer biztatni őket a távozásra, hosszú nap volt mögöttük. Egyedül dr. Kempler értette félre Jack szavait, s akarta a csapatszellemet fejleszteni.

- Esetleg egy sör a közeli kocsmában? – vetette fel, de látva Jack tekintetét, sűrű bocsánatkérés közepette távozott.

Jack visszament ideiglenes szálláshelyére, ahová természetesen már nem követte se a házvezetőnője, se az orvosa. Garcia Hernandez ügynök is lelépett búcsú nélkül. Magában némi vigyorral megállapította: ezek szerint visszanyerte Peter bizalmát, ellenőrzés nélkül teheti a dolgát. Az élet visszatért a normál kerékvágásába – ahogy régebben is, most is – Jack magára maradt. Kora ifjúsága óta egyedül élt. Főiskolásként, egyetemistaként egyedül bérelt lakást, és ezt a szokását a későbbiekben is megtartotta. Bár voltak barátnői, rövidebb-hosszabb ideig tartó kapcsolatai, odáig sohasem jutottak, hogy összeköltözzenek. Így Jack számára az élet természetes rendje volt az öngondoskodás, a magány és a csönd. Azt azért örömmel tapasztalta, hogy a hűtő fel volt töltve. Legalább ezzel nem kell foglalkozni. Jack az estét a konditeremben folytatta, majd fizikailag felfrissülve nekilátott jegyzeteket készíteni az elkövetkező napok teendőiről.

Másnap reggel nyolckor már mindenki a helyén volt az irodában, szorgosan kopácsoltak számítógépük billentyűzetén, vagy hangosan telefonáltak a szükséges információk megszerzése érdekében.

- Meg van az első válasz a kérdések egyikére – jelezte tíz óra magasságában Helen. A többiek azonnal abbahagyták munkájukat, és Helen asztala köré gyűltek. – Igaz, nem a legfontosabb kérdésre, de egy apró mozaik, mely beleillik Jack kirakós játékába. A kérdés az volt, Portlandben a merénylő miért nem vitt magával gépfegyvert? Harold Wilson három héttel a robbantás előtt eltörte a jobb kezét. Elesett a jeges járdán, és eltört a csuklója. Esélye sem lett volna, hogy fegyvert használjon, viszont láthatólag fontos volt, hogy a merényletre a kijelölt napon sor kerüljön. Ezért nem halasztották el, csak áttervezték a végrehajtás módját.

- Helyes – kommentálta Jack a hallottakat –, sokkal előrébb ugyan nem vagyunk, de legalább egyértelműen biztosak lehetünk abban, hogy a portlandi merénylet is a sorozat része. Egyúttal megállapítható, hogy képesek rövid idő alatt is egy nagy hatóerejű bombát készíteni, és azt eljuttatni a célállomásra. Mert Portlandben nem robbanómellényt használtak, hanem egy pusztító hatású bombát.

Peter nem sokkal később tiszteletét tette a csapatnál: a hír eljutott hozzá és úgy ítélte meg, bár ez egy apró eredmény, de a csapatszellem erősítése érdekében a személyes gratuláció egy megtérülő befektetés részéről.

- Mi a fő csapásirány jelenleg? – kérdezte, miután meghallgatta Helen ismertetőjét, és kifejezte elégedettségét az elért eredménnyel.

- Julia és John egy arcfelismerő programon dolgozik. A támadókról rendelkezésre álló fotók és videofelvételek alapján rekonstruáljuk, hogyan nézhettek ki a kilencvenes évek elején, aztán ezt összevetjük az akkor eltűnt gyerekek fényképével. Reméljük, lesz találat. Ez persze időigényes munka, napokig eltart.

- És sajnos kevésbé preventív jellegű, azaz az újabb, feltételezett támadók beazonosításában nem segít – állapította meg Peter. – Maximum Jack elméletét támaszthatja alá.

- Ezzel párhuzamosan ennek a fordítottján is dolgozunk – szólt közbe John. – A kilencvenes évek elején eltűnt gyerekek fotójából kiindulva próbáljuk meghatározni a jelenlegi arcvonásaikat. Az így kapott képeket vetjük majd össze különböző adatbázisokkal, közösségi portálokon található képekkel, repülőterek, pályaudvarok biztonsági kamerái által rögzített felvételekkel.

- Tűt keresünk a szénakazalban – sóhajtott fel Peter.

- Igen, az esély kicsi, de ezt is meg kell próbálnunk. Abban az öt évben, amire most koncentrálunk, sokezer gyerek tűnt el. Ha le is szűkítjük a kört a kettő és öt év közötti fiúkra, akkor is a számuk tetemes. Persze az is egy lehetőség, hogy ezek az emberek külföldről jöttek, és akkor ennek vizsgálata zsákutca. Nem beszélve arról, hogy jelenleg semmilyen bizonyítékunk nincs arra, hogy a merénylők elrabolt gyerekek lennének, csak én érzem ezt lehetséges magyarázatnak – mondta Jack önmaga biztatására is. Bár nagyon hitt az elméletében, azért teljesen nem volt biztos benne.

- S az idő eközben vészesen fogy – aggodalmaskodott az irodavezető, aki szíve szerint leállította volna őket erről az irányról, de tudta: Jackkel most összeveszni az egyenlő lenne a csapat bukásával, s ez az ő karrierjére is látványosan kihatna. Bíznia kell Jackben és a megérzéseiben, nincs más választása.

- A másik fő vizsgálati irány – folytatta Jack, anélkül, hogy reagált volna Peter közbevetésére –, melyen Nick dolgozik az Josef Nagy és a leszármazottjai múltjának a felkutatása. Már felvettük a kapcsolatot a magyar és az orosz hatóságokkal, illetve az amerikai bevándorlási hivatallal. Várjuk a válaszukat.

- Azokat az embereket is újra ki kell hallgatni, akik a támadók szomszédjai, ismerősei vagy kollégái voltak – folytatta Bogdanov ügynök. – Olyan konkrét kérdésekkel kell őket felkeresni, amelyek esetleg arra deríthetnek fényt, hogy tartottak-e fent valakikkel olyan kapcsolatot, melyet igyekeztek leplezni közvetlen környezetük előtt. A kérdéssort és az ehhez kapcsolódó útmutatót ma átadjuk az érintett, helyi rendőrségeknek, akik ezzel keresik fel őket. Néhány napon belül remélhetőleg ennek is lesz kézenfekvő eredménye. S természetesen újra átnézzük a bizonyítéktárat, kiemelten keresve a fonott zöld-sárga zsinór nyomát minden egyes merényletnél – fejezte be a tájékoztatót Jack.

Peter felállt a székből. Magában megállapította, hogy a csapat kellő koncentráltsággal dolgozik, s remélhetőleg hamarosan meglesznek az érdemi eredmények is. Bólintott a csapat felé, majd köszönés nélkül távozott, nem tartotta szükségesnek, hogy bármi további elismerőt mondjon a társaságnak. Megtette azt már az elején.

Aznap délután egy órára a CIA New York-i központjába volt összehívva a Hírszerző Közösség (IC) speciális operatív ülése, melyen valamennyi kormányzati hírszerző titkosszolgálat, valamint egyéb védelmi szolgálat képviselte magát a legmagasabb szinten. Hammersmithnek tájékoztatást kellett adni Jack Benneth ügynök csoportjának felállításáról, és a munka beindításáról. Peter tudta, hogy Jack csoportjával párhuzamosan minden szolgálatnál meg van az az operatív csoport, mely a merényletsorozat felderítésén dolgozik. Pont ez a párhuzamosság idegesítette a legjobban. Az ellenség közös volt, de mégis mindenkinek az volt a legfontosabb, hogy a saját szolgálata oldja meg a problémát, és arassa le a babérokat. Természetesen az FBI-nak is megvolt a saját csapata, és az FBI-nak is az volt az érdeke, hogy a saját csapata legyen sikeres. S bár Hammersmith kapta a feladatot, hogy Jack csapatát felügyelje, azt az FBI-on belül sem tudta elérni a főnökeinél, hogy Jacknek alárendeljék az FBI többi egységét. A Benneth-csoport létrehozásában mindenki a konkurenciát látta, s bár az ötlet a CIA-tól jött, és több szolgálat is adott embert a csoportba, ennek ellenére ez nem a közös munkát erősítette, hanem csak az erőforrásokat porlasztotta. A megbeszélésről távozva Peter lesétált az épületben található menzára, evett valamit, majd kocsit kért és elindult a megbeszélt találkozóra.

Pontosan délután egy órakor Burt Wilson védelmi miniszterhelyettes megnyitotta a tanácskozást, és minden érdemi felvezetés vagy bemutatás nélkül átadta a szót Peternek, aki beszámolt a különleges nyomozócsoport felállításáról, az eddigi megállapításokról, és természetesen megemlítette Jack azon teóriáját, hogy a következő támadás szeptember 5-én hétfőn várható.

- Addig négy napunk van – állapította meg Wilson –, tudunk ennél többet?

- Sajnos nem – válaszolta Peter. – Benneth szerint nincs esélyünk arra, hogy ezt megakadályozzuk. Nincsenek hiteles adataink a merénylők valós motivációjáról, a bombaszakértő feltételezett kilététől eltekintve eddig senkit sem sikerült beazonosítani. Semmilyen mozgalomhoz, vallási csoporthoz vagy szektához nem tudjuk kapcsolni őket. Az eddigi támadások alapján azt lehet mondani, hogy bárhol Amerikában bekövetkezhet a hétfői merénylet.

- Valamit akkor is tennünk kell – harciaskodott Wilson –, az Elnök kifejezetten aggódik a nyomozás eddigi sikertelensége miatt: közeleg a választás, s bár ő már nem indul, a választás eredményét nagymértékben befolyásolhatja, hogy lesz-e addigra eredménye a nyomozásnak.

- Több ezer lehetséges célpont van – vélte az NCIS képviselője –, nem tudjuk biztosítani ezeket a helyszíneket, nem tilthatunk be minden közösségi rendezvényt.

- Koncentrálni kellene azokra a rendezvényekre, helyszínekre, melyek leginkább célpontok lehetnek a hétfői napon – javasolta egy hölgy az ONI-tól.

- Például? – nézett rá kérdően Wilson miniszterhelyettes.

- Kórházak, iskolák, repülőterek, pályaudvarok – válaszolta némi gondolkodás után az ONI képviselője.

- Miért pont ezek? Miért nem stadionok, bevásárlóközpont vagy színházak?

- Azt gondolom, hogy nagyobb tömeg hétfőn inkább ezeken a helyeken fordul elő – indokolta meg javaslatát az ONI elnökhelyettese.– És Hammersmith összefoglalójában az hangzott el, hogy minden eddigi támadásnál az áldozatok számának maximalizálása volt az egyik cél.

- Rendben – hagyta jóvá a javaslatot Wilson. – Kérem valamennyi szolgálat vezetőjét, hogy operatívan egyeztessenek egymás között: osszák meg erőforrásaikat, ne legyen egyetlen olyan jelentősebb kórház, iskola, repülőtér és pályaudvar az országban, amely nem kap kiemelt védelmet.

Peter úgy érezte: itt a lehetőség, hogy megossza véleményét a jelenlevőkkel.

- Miniszterhelyettes úr! – kezdte Peter – Rácsatlakozva az ön által imént elmondottakra, egyúttal javasolnám, hogy javítsuk az információáramlást, és az operatív együttműködést a szolgálatok között. Az az érzésem, hogy mindenki visszatartja a legfontosabb információit a többiektől. Sokkal eredményesebben haladna a nyomozás, ha az egyes szolgálatok nem a saját piti érdekeikre koncentrálnának, hanem a közös eredményre.

- Hammersmith, ezt az ostobaságot honnan veszi? – torkolta le a miniszterhelyettes. – Természetesen itt mindenki a közös cél érdekében dolgozik.

- Úgy vélem… – próbálkozott tovább Peter, de nem tudta folytatni a megkezdett mondatot.

- Maga csak ne véljen itt semmit – dühöngött Wilson. – Koncentráljon a munkájára, és szállítsa az elvárt eredményt mielőbb, ne a többiekkel foglalkozzon.

- Igenis, Uram! – semmisült meg Peter. Ő volt itt a legkisebb hal az asztal körül, és nem volt szokás ebben a társaságban, hogy ennyire alulról jöjjön egy kritikai megjegyzés. S bár az általa felvetett probléma mindenkinek a húsába vágott, természetesen senki sem szeretett volna nyíltan Peter pártjára állni. A központi költségvetésből az eredmények arányában osztották szét a tortaszeleteket a szolgálatok között. Az egyéni érdek fontosabb volt a csoporténál. Mindenkinek a saját szolgálatának jutó költségvetési forrás növelése volt a legfontosabb.

- Esetleg kommunikálhatnánk a lakosság felé, hogy lehetőség szerint a fokozott terrorveszély miatt kerüljék tömegrendezvények helyszíneit – javasolta a belbiztonsági minisztériumból a CGI képviselője.

- Nem szeretnék pánikot kelteni – szögezte le Wilson.

- Óvatosan kell fogalmazni, de elterelésnek is jó. Fokozottabb az ellenőrzés azokon a helyeken, amelyeket a kolléganő javasolt, ugyanakkor nagyobb a lakossági figyelem a tömegrendezvényeken, koncerteken, színházakban – védte javaslatát a CGI képviselője. – Tudom így is kevés az esély a támadás elhárítására, de talán csökkenthető annak súlyossága.

- Kockázatos játék – vélte a miniszterhelyettes –, ám legyen. Remélhetőleg jól jövünk ki belőle. Hölgyeim és Uraim, köszönöm megjelenésüket, találkozunk jövő héten, kedden legkésőbb.

Az emberek felálltak és elindultak a kijárat felé. A miniszterhelyettes ránézett Peterre: szemével jelezte, hogy várjon, ne menjen még ki a tárgyalószobából.

- Igaza volt – mondta Peternek, mikor már csak ketten voltak a szobában –, de nyíltan nem adhatok igazat önnek, a politika mindig fontosabb az igazságnál. Szurkolok Jack csapatának. Amúgy Jack hogy van?

- Most már alakul; nagyon rossz állapotban volt mikor megtaláltuk, de ahogy látom, sokat dolgozik azon, hogy ismét visszanyerje régi formáját.

- Helyes, tartsa rajta a szemét, nem szeretném még egyszer elveszteni őt.

- Bár a politika mindig is fontosabb lesz az igazságnál – vigyorgott kesernyésen Peter, s aztán szó nélkül kilépett az ajtón.

- Barom – mondta búcsúzóul Wilson, de hangja sokkal inkább volt baráti, mint bántó.

Jack csapata igyekezett minden idejét és erejét a munkára koncentrálni. Csak aludni, fürödni és ruhát váltani jártak haza. Nick ugyan felvetette, hogy teljesen költözzenek ide az FBI épületébe, de Jack elvetette az ötletet. Kiégés ellen kell némi változatosság, még ha az csak jelképes is. Márpedig szükség van arra, hogy minden nap 100%-on pörögjön az agyuk. Peterrel abban maradtak, hogy vasárnap délután négykor leülnek átbeszélni közösen az addigi eredményeket, s aztán együtt elmennek vacsorázni valahová.

- Nos? – kérdezte Peter, mikor vasárnap délután ismét találkozott Jack csapatával.

- Haladunk, és vannak kisebb eredményeink. Azonban ezek egyelőre inkább az alapteóriát erősítik, és nem visznek közelebb a megoldáshoz – válaszolta Jack.

- Néhány helyszín bizonyítéktárát már sikerült újra átvizsgálnunk, és ezekben az esetekben sikerült egyértelmű igazolást találni a fonott zöld-sárga zsinór jelenlétére – jelentette Morrison ügynök –, ami alátámasztja az események közti összefüggést, illetve Jack teóriáját arról, hogy a Nagy nevű bombakészítőnek lehet köze a történtekhez. Természetesen valamennyi helyszínen rögzített bizonyítékot újra vizsgálunk annak érdekében, hogy az események közötti összefüggést kétséget kizáróan igazolni tudjuk.

- Volt pár perc szabad időm és volt egy kósza gondolatom – kapcsolódott be a beszélgetésbe Helen Nicholson –, megnéztem a szeptember 11-ei áldozatok névsorát. Találtam egyezőséget a Kennedy, Ewans és Bishop nevekre. Ezek a nevek szerepelnek a merényletsorozat ismert elkövetői között is. Arra vonatkozóan még nem találtam bizonyítékot, hogy a névazonos merénylők és áldozatok között volt-e kapcsolat, de természetesen ezt is vizsgálni fogjuk. Ami viszont egy sokkal ígéretesebb nyom, találtam az ikertorony áldozatai között egy Melinda Nagy nevű személyt, aki 2001-ben harminchat éves volt. A Nagy név túlságosan nem gyakori Amerikában, ebből gondoltam, lehet kapcsolat a feltételezett bombakészítővel. Sikerült kideríteni, hogy Melinda Nagy férje egy Frank Nagy nevű ember volt, aki a kilencvenes évek elején érkezett az Államokba a volt Szovjetunióból. Tehát lehetett ő – a Jack által korábban már említett – afganisztáni bombaszakértő. Melinda és Frank a kilencvenes évek közepén házasodtak össze. Melinda terhes volt az első gyermekükkel, amikor a szeptember 11-ei tragédia bekövetkezett.

- S hol van ez a Frank Nagy nevű ember? – vágott közbe izgatottan Peter.

- Nyoma veszett – hűtötte le a kedélyeket Helen. – Egy évvel az ikertornyok megsemmisülése után elköltözött a New York-i bérelt lakásukból. Oklahomába ment, de ott csak pár évig tudtuk életútját lekövetni. Alkalmi munkákból élt, egy kényszerszálláson lakott. Aztán 2006 kora tavaszán eltűnt, azóta semmit sem tudni róla. Az országot feltehetően nem hagyta el, de semmilyen egészségügyi, banki, adózási, temetkezési rendszerben vagy nyilvántartásban nincs nyoma.

- Francba – morogta Peter, s aztán önmaga igazolása érdekében hozzátette –, akkor mégiscsak van kapcsolat a merényletsorozat és szeptember 11. között.

- Igen, ez egyértelműen mutatja a kapcsolatot, ugyanakkor egyáltalán nem bizonyítja, hogy ez lenne az indíték – ellenkezett Jack. – A történet szerintem a gyerekrablásokkal kezdődött a kilencvenes évek elején.

- Ezt már fejtegetted korábban is, de erre persze nincs még semmi bizonyítékunk – vágott közbe Peter.

- Még nincs, de hamarosan lesz – erősködött Jack. – Véleményem szerint Nagy nem lehetett a történet része a kilencvenes évek elején, hiszen 2006-ig egyértelműen lekövethető életet élt itt az Államokban. Az elképzelhető, vagy akár biztosra is vehető, hogy feleségének és születendő gyerekének elvesztése összehozta őt a merényletsorozat szellemi atyjával, és így aktív részese lett a támadásoknak. Ugyanakkor határozott véleményem, hogy nem ő találta ki az egészet, nem ő irányítja a támadásokat. Valaki más, akinek viszont nem szeptember 11. a mozgatórugója.

- Sosem értettem a megérzéseid mögött levő érveket – állapította meg Peter –, de be kell vallanom, a végén mindig igazolást nyert, hogy volt alapja a feltételezéseidnek.

- Hiányolom az iszlám szálat ahhoz, hogy egyértelműen szeptember 11-hez kössem. Az eddigi célpontok nem kapcsolódnak semmilyen vallási intézményhez, emiatt nem feltételezem a bosszút sem. Nem arról van szó tehát, hogy iszlám fanatikusok ünnepelni készülnek a tizenötödik évfordulón, vagy amerikai hazafiak revánsot szeretnének venni. Átlag Amerikát támadják átlag amerikaiak, de azért teljesen nem zárható ki a szeptember 11-ei terrortámadással való összefüggés. Nagy feltételezett részvétele az eseményekben legalábbis erre utalhat – vigasztalta Jack a főnökét, aki gondolataiban folyamatosan kereste a kapcsolatot az ikertornyok elleni támadással.

- Még egy apró eredmény – szerénykedett Bogdanov ügynök. – Valamivel többet tudunk a petersburgi bankrablóról is. Neve Alan Page, volt tengerészgyalogos, de ezt eddig is tudtuk róla. Arról viszont eddig nem volt információnk, mit csinált korábban, mielőtt tengerészgyalogos lett.

- S mit tudtunk meg, mit csinált korábban? – kérdezte Peter.

- A rendőrségi aktából, ami a nyomozás során készült, csak az alábbi információ derült ki: a bankrabló veterán tengerészgyalogos volt. Az utolsó iraki küldetése óta élt Petersburgban, szép lassan anyagilag és fizikailag leépülve. Az Irakban látott borzalmak okozta lelki sebek nála sosem gyógyultak be, bárhová is ment dolgozni, néhány hónap után mindenhonnan kirúgták, mert a legváratlanabb pillanatban tört ki rajta az őrjöngés. Ilyenkor válogatás nélkül üvöltözött kollégáival, ügyfeleivel, mindenkiben az ellenséget látva. Összeférhetetlensége ebben a négy évben oda vezetett, hogy munkanélkülivé, majd idővel hajléktalanná vált. Ennyi.

- Ez tényleg nem sok – állapította meg Peter.

- Nem – helyeselt Bogdanov ügynök, majd folytatta. – A rendőrségi nyomozás enyhén szólva felületes volt, mivel nem terjedt ki arra, hogy ki volt, és mit csinált nyolc évvel ezelőtt, mielőtt bevonult a seregbe. Pontosabban a feladatot, hogy keressék meg a rokonait, kiadták egy őrmesternek, aki azonban két nappal később egy közlekedési balesetben meghalt. Az autója egy éles kanyarban lesodródott az útról, és egy szakadékba zuhant. A rokonok felkutatása nyitva maradt egy adminisztrációs hiba miatt, mivel más nem kapta meg a feladatot.

- S ehhez képest mi az előrelépés?

- Látszólag semmi, mivel sokkal többet nem tudtunk meg róla, de pont ez az érdekes: hasonlóan a többi merénylőhöz, neki is el lett maszkolva a múltja. A hadseregbe történő jelentkezésekor azt állította magáról, hogy egy denveri középiskolában végzett hat hónappal korábban. Anno a hadsereg nem vizsgálta ennek az információnak a valódiságát, a benyújtott dokumentumokat elégségesnek találták. Most viszont kiderült, hogy annak a bizonyos denveri középiskolának nem volt ilyen nevű tanulója. Magában a városban sem élt olyan család, aki összefüggésbe hozható Alan Page-dzsel – válaszolta Julia.

- Ez alapján azt feltételezzük, hogy Alan Page is egy elrabolt gyerek volt. Talán megszökött a fogságból és a hadseregbe menekült – vette át a szót Jack.

- Vagy az volt a küldetése, hogy a hadseregben rejtőzőn el, és ott képezze ki magát a tökéletes merénylővé – állapította meg Peter.

- Nem hiszem – szögezte le Jack. – A hadsereg veszélyes üzem, nincs garancia a túlélésre, főleg, ha valaki tengerészgyalogosként külföldön szolgál. Az én feltételezésem a következő, amit persze részletekben már többször elmondtam. Ezeket a gyerekeket kicsi korukban rabolták el, valahol egy izolált helyen nőttek fel egészen a húszas éveikig. Kemény agymosásban, illetve agyprogramozásban lehetett részük. Csupán pár évvel ezelőtt engedhették ki őket ebből az elzártságból, amikorra már programozott gépekké váltak, amikor már teljesen uralták az agyukat. Amikor kiengedték őket, láthatóan nagyon nagy energiát nem fordítottak arra, hogy a teljes életútjuk meg legyen tervezve. A fedősztorik felületesek, hézagosak, ami arra utal, hogy határozott céllal lettek elengedve. Van egy küldetésük, amit végre kell hajtaniuk. Ehhez feltűnés nélkül be kell illeszkedniük az adott környezetbe, meg kell tervezniük az akciót, és bele kell halniuk annak végrehajtásába. A küldetésük a pusztítás és a pusztulás volt egyszerre. Az a húsz év, amit beléjük fektettek a felkészítés során, komoly energiát és költséget igényelt. Nevelni, táplálni kellett őket, szállást és ruházatot biztosítani. Ezért Page esetében nem hiszem, hogy őt a seregbe küldték volna. Ahogy előbb mondtam, az túl kockázatos lett volna, könnyen elveszhetett a ráfordított pénz, idő és energia. Meggyőződésem, hogy megszökött tőlük, és menekült. A hadsereg ebből a szempontból jó rejtekhely lehetett, ahol biztonságban érezhette magát. Valószínűleg a gyermekkori trauma, illetve az iraki fronton szerzett élmények együttesen már túl sok volt neki idegileg, érzelmileg. Amikor leszerelt, képtelen volt a normális életre, a társadalomba való beilleszkedésre. A bankrablás egy kétségbeesett próbálkozás lehetett részéről, hogy legyen annyi pénze, amiből új életet kezdhet. Amikor a bankban felismerte volt gyerekkori társát, és megértette, hogy az mire készül, az az énje került előtérbe, ami a hadseregben meghatározó volt, meg kell védenie az emberek életét, ezért lelőtte volt társát. De a gyermekkori agymosás annyiban sikeres volt az ő esetében is, hogy árulóvá már nem tudott válni. Ezért lett öngyilkos, miután megölte korábbi társát. Neki sincsen fellelhető rokona, egész eddigi életét igazolni tudó kapcsolata, mint ahogy a többi merénylőnek sincs. Tökéletes az egyezőség a többi esettel.

- Azért ne feledjük, hogy van két olyan esetünk is, ahol találtak élő hozzátartozókat, akik információt tudtak adni a merénylő valós múltjáról. Erről már beszéltünk korábban, a dallasi merénylő Bill Ewans, illetve a Salt Lake Cityben gyilkoló Baumann-testvérek rokonait sikerült megtalálni – szólt közbe dr. Kempler. – Ugyanakkor igaz ezekre az esetekre, hogy a szülők kapcsolata már régen megszakadt a gyermekeikkel. –Sok-sok éve nem látták egymást, nem tudják, hogy mi történt a gyerekükkel az elmúlt években, de legalább igazolva van, hogy ők nem a Holdról pottyantak ide.

- Igen, ennek még alaposabban utána kell járni – vallotta be Jack. – Az sem zárható ki, hogy ezekben az esetekben a szülőknek is van valami köze a történethez, vagy a nyomozás volt felületes, de természetesen az is lehetséges, hogy nincs igazam, és az elméletem nem helytálló, vagy az a két támadás mégsem része a sorozatnak. Egyelőre több a kérdőjel, mint a válasz.

- Rendben, egyelőre ennyi – zárta le a megbeszélést Peter. – Foglaltam asztalt a Sparks Steakházban este hétre.

- Nem szívesen megyek – szólalt meg Julia. – Holnap várhatóan újabb támadás éri az országot, mi meg szórakozunk a munka helyett.

- Ahogy már máskor is mondtam, ehhez a munkához megfelelő szellemi és fizikai állapotban kell lenni, ezért szükség van időnként a kikapcsolódásra – fejezte ki ellenvéleményét határozottan Jack. – Ma már többet nem tudunk tenni, a holnapi merényletet nem tudjuk megakadályozni.

- A Hírszerző Közösség döntése értelmében azokon a helyeken, ahol hétfőnként az átlagosnál nagyobb tömegek fordulnak meg, a szokásosnál fokozottabb lesz a rendőri jelenlét; a hírcsatornák, TV és rádió két napja folyamatosan figyelmeztetik a lakosságot miszerint hétfőn, ha lehet, kerüljék a tömegrendezvényeket – tette hozzá Peter.

- Ez jelzés lehet a merénylőnek, hogy nyomában vagyunk. Eltéríteni céljától nem fogja, de talán hibázik – remélte Jack.

- Gyűlölöm a tehetetlenségemet – mondta Bogdanov ügynök, bár tisztában volt azzal, hogy Jacknek és Peternek igaza van.

5. fejezet

Merénylet Seattle-ben

Rick Harmon szokása szerint ezen a napon is reggel hatkor kelt. Minden napját futással kezdte a lakhelye közelében levő Volunteer Parkban, ezen a hétfőn sem tett másként. Szeptember eleje volt, nyár vége, de reggelente már határozottan érezni lehetett az ősz közeledtét. A levegő friss volt, emiatt Ricknek a futás jobban is esett a megszokottnál. Közel egy órát futott a parkban, majd hazament, lefürdött, majd megkezdte a felkészülést élete legfontosabb napjára. Erre készült egész életében, erre készítették fel őt az egész életében. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy kilenckor a főnöke az autóműhelyben idegesen fogja megkérdezni a többiektől, hogy hol van, de ez már egyáltalán nem érdekelte. Két éve dolgozott abban a szervízben, mint karosszérialakatos. Ugyanazok az emberek, ugyanazok a mozdulatok, ugyanazok a mondatok – elege volt már ebből. Az ő élete másról szól, nagyon másról. Neki van egy feladata, melyet a Nagymester bízott rá, amelyre felesküdött, hogy mindenáron végrehajtja. Az ágya alatt levő táskából elővette a rövid csövű gépfegyverét, melyet két héttel ezelőtt vett át egy pályaudvari értékmegőrzőben. Előtte pár nappal kapta meg a régóta várt üzenetet, hogy közeleg az ő ideje, s ezzel együtt fontos részleteket tudott meg a teendőkről. Melyik szekrénykében találja meg a neki szánt csomagot, illetve a szekrényhez tartozó kulcsot hol leli meg. Gondosan átnézte a fegyvert, megállapította működőképességét, majd visszatette abba a sporttáskába, melyből elővette. Biztos volt benne, hogy hatékonyan tudja majd használni, hiszen tavaly is részt vett a szokásos kiképzésen, nem felejtette a korábban tanultakat. Miután a fegyvert visszatette a táskába, a szobájában levő szekrényhez lépett. A szekrény alján, mindenféle dobozok alatt volt a robbanómellénye. Ezt ugyanott vette át, ahol a fegyvert, csak ezt három nappal ezelőtt. Az értesítési folyamat is ugyanaz volt, mint a fegyver esetén. A megbeszélt kommunikációs csatornán megkapta az üzenetet, hol és mikor veheti át a mellényt, illetve a csomagmegőrző szekrény kulcsát. Különösebb okát nem látta, hogy a fegyvert és a mellényt elrejtse a szobájában, hiszen egyedül élt, senki nem látogatta, kulcsa a lakáshoz csak neki volt, illetve a bérbeadónak. A lakás tulajdonosa nem ebben a városban élt, személyesen még nem találkoztak, sőt amióta bérelte tőle a lakást, még nem is járt itt, a saját tulajdonában levő lakásban. Felvetette a mellényt, gondosan ellenőrizte a mellénybe varrt robbanóeszközöket és zsinórokat, majd felvette a pulóverét is, mely tökéletesen rejtette el a rajta levő szerkezetet. Kisétált a konyhába, hogy indulás előtt igyon még egy pohár vizet. S közben lekapcsolta a rádiót, amely éppen sokadjára hívta fel a lakosság figyelmét, miszerint a fokozott terrorveszély miatt a mai napon kerüljék a tömegrendezvényeket.

- Szerencsétlen barmok – sóhajtotta, minden különösebb érzelem nélkül.

Kézbe vette a sporttáskát, s miközben távozott, gondosan bezárta a bejárati ajtót. A siker érdekében minden apró részletre oda kell figyelni. Az autója, amely egy közel tízéves Ford Fusion volt, az utcán parkolt. Kinyitotta a csomagtartót, behelyezte a sporttáskát, majd beült a vezetőülésbe és indított. Éppen időben volt, ezért nem sietett, egyébként is igyekezett feltűnés nélkül vezetni. Kicsi volt az esély erre, de azért nem szeretett volna egy rendőri intézkedésbe belekerülni. A város a hétfő reggeli szokásos csúcsforgalmi időszakát élte, lassan lehetett csak haladni a zsúfolt utakon, de ez pontosan megfelelt Rick szándékának. Majdnem kilenc óra volt, amikor elérte a King Street-i vasútállomást, leparkolta az autót, kivette a sporttáskát és kényelmesen sétálva bement a pályaudvaron található férfimosdóba.

A pályaudvaron a hét első napjára jellemző zsúfoltság volt, folyamatosan érkeztek a külvárosi vonatok, melyekből özönlöttek a munkába igyekvő emberek. A rendőri jelenlét azonban a megszokottnál jóval nagyobb volt, mely Ricknek is feltűnt, és ez némi nyugtalanságot okozott neki. A helyszín kiválasztása az ő döntése volt, az elmúlt hónapokban többször is kijött a pályaudvarra, hogy megfigyelje a tömeg mozgását és azokat a pontokat, ahol esetleg rendőrök vagy biztonsági őrök lehetnek és megakadályozhatják tervének sikeres végrehajtását.

Miközben a férfi WC-ben megigazította és élesítette a robbanómellényét, kivette a fegyvert a táskából és pulóvere alá rejtette. Nagydarab férfi volt, és a pulóvermérete bőven lehetővé tette, hogy feltűnés nélkül elrejtse a mellényt és a fegyvert is magán. Az üres táskára már nem lett volna szüksége, de magával vitte, ezzel is csökkentve a kockázatot, nehogy valakinek feltűnjék egy elhagyott csomag a WC-ben, és ezzel esetleg idő előtt felhívja magára a figyelmet. Látva a számítottnál nagyobb rendőri jelenlétet a pályaudvaron úgy döntött, kis mértékben módosítja az eredeti elképzelését az akció sikere érdekében.

A korábban kidolgozott terve az volt, hogy beáll a pályaudvar központi helyén levő újságosbódé mögé, majd a megfelelő pillanatban kilép a bódé mögül a csőre töltött fegyverrel a kezében. De most a bódé közelében álldogált két rendőr, akik láthatóan nem szándékozták a helyüket elhagyni. Ezért módosított a tervén. Nem messze onnan volt egy vegyesbolt, ahol vett néhány guriga egészségügyi papírt és pár doboz sört, ezzel sikerült a sporttáskáját megfelelően kitömni. Visszasétált az újságoshoz, letette a táskát maga mellé a földre, és az újságokat kezdte el nagy érdeklődéssel lapozgatni. Szerencséjére éppen akkor egy férfi lépett a rendőrökhöz valamit kérdezve, a két rendőr hátat fordított neki és nagy hévvel magyarázták a kérdezőnek, hogy merre kell mennie.

Tökéletes volt az időzítés Rick számára ahhoz, hogy feltűnés nélkül otthagyja a táskáját, és arrébb sétáljon. Körülbelül tizenöt-húsz lépést tehetett meg, amikor a rendőrök észrevették az elhagyott csomagot. Egyikőjük figyelemfelhívás céljából a sípjába fújt, a másik hangosan kiabálni kezdett, hogy mindenki hagyja el a helyszínt, amilyen gyorsan csak tudja. Pár másodpercre megállt az élet a várócsarnokban, az emberek nem fogták fel azonnal, hogy mi is történik körülöttük. A pillanatnyi zavart kihasználva Rick előkapta a gépfegyverét a pulóver alól és tüzet nyitott abba az irányba, ahol legtöbben álldogáltak. Tőle pár lépésre állt egy civil ruhás nyomozó, akit Rick nem vett észre korábban. A férfi a fegyverropogásra gyorsan reagált, előkapta szolgálati fegyverét és felszólítás nélkül rálőtt Rickre. Balszerencséjére azonban az első lövése nem volt halálos, így Ricknek maradt ereje és ideje, hogy megrántsa a robbanómellény gyújtózsinórját.

A Hírszerző Közösség speciális operatív ülését délután négyre hívták össze a Fehér Házban. Minden szolgálat igyekezett a legmagasabb szinten képviseltetnie magát, de technikai okokból ez nem mindenkinek sikerült. Eredetileg keddi találkozóra készültek, a meghívás óta eltelt három óra nem volt elegendő mindenki számára, hogy Washingtonba érjen, így aztán azon ügynökségek esetén, amelyeknek nem Washingtonban volt a központja, csak a helyi irodavezető volt jelen.

A megbeszélés kezdése csúszott, mivel Wilson miniszterhelyettes nem érkezett meg időben. A várakozás perceiben az egymással beszélgető titkosszolgálatosok eléggé eltérően fogalmazták meg véleményüket a Seattle-ben történtekről. Voltak, akik a tizenkét halálos és tizenhat sebesült áldozat ellenére sikeresnek ítélték meg a rendőrség felkészültségét. Ők alapvetően a balszerencsével magyarázták, hogy a közbeavatkozó civil ruhás rendőr első lövése nem volt halálos, ezzel lehetőséget adott a merénylőnek a robbanószerkezet működésbe hozatalára. Érvelésük szerint a beavatkozás gyors volt, hiszen pár másodperccel azt követően, hogy a merénylő lövöldözni kezdett, reagálni tudtak rá. Enélkül az áldozatok száma jóval több is lehetett volna. Egyébként is a King Street-i pályaudvart négyszer annyi rendőr védte, mint azt általában szokásos, de a rendelkezésre álló erőforrások száma véges. Ennél többet nem lehetett tenni. Mások számára egyetlen egy áldozat sem volt elfogadható: csak akkor lett volna sikeres a rendőrség, ha megakadályozták volna a merényletet. Őket az az érv sem hatotta meg, hogy nem volt semmilyen információ a birtokukban a lehetséges helyszínről, az országban bárhol bekövetkezhetett volna a támadás. A beszélgetés e téma körül forgott, amikor nem sokkal fél öt után nyílt az ajtó.

- Az Egyesült Államok Elnöke – jelentette be a belépő tisztiszolga, majd ezt követően megjelent az Elnök, meglehetősen feldúltan.

- Maguk barmok, szerencsétlen barmok! – kezdte magából teljesen kikelve. – Ki volt az az idióta, aki kitalálta, hogy a lakosságot terrorveszéllyel ijesztgessék? Ráadásul tömegrendezvényekre hivatkozva, miközben a támadás egy pályaudvaron történt.

Senki nem jelentkezett, igaz az ötletet felvető CGI képviselője nem is volt jelen ezen a napon.

- S maguk annyira elmebetegek, hogy jóváhagyták ezt az egész kommunikációs öngólt – folytatta az Elnök, nem mérsékelve a benne fortyogó indulatot. – Wilsont azonnali hatállyal kirúgtam, mert ő a legnagyobb barom mindannyiuk közül. Annyi realitásérzéke sincs, hogy elismerve hibáját, csöndben maradt volna. Ehelyett azt magyarázta nekem, hogy tulajdonképpen a szolgálatok sikeresen kezelték a helyzetet. Tömegrendezvény helyett pályaudvar – dühöngött tovább –, Istenem, mekkora szerencsétlenek maguk.

Ezzel láthatólag elfogyott az ereje és a mondandója, lerogyott a karosszékbe, magában roskadva ült hosszú perceken keresztül. A közelben ülők még hallhatták, hogy azt motyogja maga elé „Istenem, az Államok legbalfékebb elnökeként fogok hamarosan leköszönni, ezen idióták miatt”. Egy idő után a CIA főnöke vette a bátorságot, hogy megszólaljon, megtörje a csendet, remélve, hogy nem jut Wilson miniszterhelyettes sorsára.

- Uram! – köszörülte meg a torkát – Tökéletesen igaza van, de kérem, engedje meg, hogy némi magyarázattal szolgáljak a történtekre.

Az Elnök nem reagált, de mozdulatlansága inkább tűnt jóváhagyásnak, mint tiltakozásnak.

- Valóban nem sikerült megakadályoznunk a támadást, s ez a mi hibánk és felelősségünk. De beazonosítottuk a támadás napját, és a lehetséges helyszínét, ezzel sikerült csökkentenünk az áldozatok számát. A kommunikációs stratégiánk elhibázott volt, de Uram, ígérem, a választásokig megtaláljuk Amerika elsőszámú közellenségeit, és megakadályozzuk a további támadásokat.

Erre a mondatra az Elnök felkapta a fejét, és felállt a székből.

- Remélem is, mert egyébként mindannyian mennek a levesbe. Az utolsó elnöki intézkedésem az lesz, hogy mindannyijukat kirúgom – s ezzel szó nélkül kiviharzott a teremből.

A többiek döbbenten nézték a CIA főnökét, vajon mire alapozta merész és megalapozottnak egyáltalán nem tűnő vállalását.

- Időt nyertünk, ennyi – mondta halkan és követte az Elnököt.

Peter másnap délelőtt – miután értesült a Fehér Házban történtekről az FBI főnökétől –, úgy érezte, erről haladéktalanul tájékoztatnia kell Jacket is.

- Két hónapotok van – közölte telefonon, majd röviden elmesélte azt, amit az FBI igazgatójától hallott a Fehér Házban történtekről.

- Annyi elég lesz – reagált Jack, s ezzel maga részéről befejezte a beszélgetést.

A csapat megfeszített erővel dolgozott minden nap az ügyön, abban maradtak, hogy péntek este adnak egy átfogó tájékoztatást Peternek arról, hogy hol tartanak.

- Remélem, komoly eredményeket sikerült elérnünk a héten – jelezte várakozásait Peter Hammersmith, amikor leült a tárgyalóasztalhoz. – Kezdjük a hétfői merénylettel, mit tudunk eddig?

- Rick Harmon 27 éves karosszérialakatos volt a hétfői támadó – kezdte a tájékoztatást Bogdanov ügynök. – Két évvel ezelőtt érkezett Seattle-be. Munkáltatója szerint Chicagóból jött, de a referenciaként megadott korábbi munkahelyén nem ismerték. Felvételekor egyáltalán nem foglalkoztak a múltjával, nem ellenőriztek semmit, csak rögzítették a számítógépes rendszerükbe azt, amit szóban mondott nekik. Az elmúlt pár nap alatt szinte semmit nem sikerült kinyomozni az életéről. Albérletben lakott a városban, főbérlője személyesen nem ismerte. Szomszédjaival nem tartotta a kapcsolatot. Munkatársaival nem volt jó viszonya. A munkáját rendesen elvégezte, főnöke elégedett volt vele, de munkaidőn kívül nem állt szóba senkivel, nem tartott együtt a többiekkel a délutáni sörözgetéseken, nem volt barátnője sem. Reggel munkába ment a Ford Fusionjával, délután a műszak lejártával azonnal távozott. Egyik kollégája szerint valami nagyon nyomaszthatta, mert gyakran motyogott magában, de nem sikerült senkinek kiderítenie, hogy miről beszél. Ha kérdezték tőle, nem válaszolt, illetve elütötte azzal a kérdést, hogy verseket memorizál.

- Ezek szerint a fickó beleillik a többi merénylő sorába – állapította meg Peter.

- Igen, a profil szerint egyértelműen, a támadáskor használt eszközök is beleillenek az eddig megismert képbe. Megtaláltuk a fonott zöld-sárga zsinór nyomát is a robbanószerkezeten – mondta Jack.

- Elkészült az első nyolc arcrekonstrukció a tettesekről – folytatta a tájékoztatást dr. Kempler témát váltva – sőt, már két esetben találatunk is van.

- Igen? – élénkült meg Peter.

- Igen. A tulsai támadót, Gary Smith-t eredetileg Donald McFairnek hívták. 1993-ban, háromévesen tűnt el Verbena nevű városkából, amely Alabama államban található. A gyerek a házuk mögötti kertben játszott, amikor nyoma veszett. A vallomások szerint csak percekre hagyták magára a szülők, s azonnal keresni kezdték, amikor észrevették, hogy nincs a kertben. Hamarosan a helyi rendőrség is bekapcsolódott a felkutatásába, de nem jártak eredménnyel. Sosem derült ki, mi történt vele. A másik beazonosított személy Harry Harrison. Ő volt a Colorado Springs repülőterének támadója. Eredeti neve Bob Regan. Maine állam Lincoln városában született és élt eltűnéséig. 1991-ben szintén hároméves volt, amikor nyoma veszett. Ő a városka egyik boltjából tűnt el, a szülők a boltban vásárolgattak, és nem figyeltek a gyerekre. A nyomozás természetesen az ő esetében is eredménytelen volt. A mai napig eltűnt személyként van nyilvántartva.

- Ki kell menni a helyszínekre információt gyűjteni, hátha van közös szál a két esemény között, bár időben és térben jelentős a távolság – szólt közbe Peter.

- Természetesen – reagált Jack. – Ezek még friss információk, pár órával ezelőtt sikerült az azonosítást befejezni, de már felvettük a kapcsolatot mindkét helyi seriffel, segítségüket kértük a még élő rokonok, szemtanúk felkutatásában. Hátha újabb, eddig még nem ismert információk kerülnek elő, de nyilván válaszok még nem érkeztek.

- A rendelkezésre álló dokumentumok alapján mindkét helyszínen felbukkant egy ismeretlen Volkswagen furgon – folytatta dr. Kempler. – A bibi csupán az, hogy a tanúk Verbena-ban fehér furgonra, Lincolnban viszont zöld furgonra emlékeztek. Meglátjuk, hogy ez a furgon, legyen bármilyen színű is, a későbbiekben előkerül-e ismét, amennyiben lesznek újabb sikeres beazonosításaink.

- Ahogy múltkor már említettem, összeállítottunk egy speciális kérdéssort, mellyel ismét felkeressük a merénylők ismerőseit, kollégáit, szomszédjait – folytatta Julia a tájékoztatást egy újabb témával. – Az adatok folyamatosan jönnek, és a feldolgozásuk is folyamatos, eddig egy érdekes azonosság merült fel három merénylővel kapcsolatban. Harold Wilson, Harry Harrison és Eric Bishop kollégái is említették, hogy tavaly decemberben váratlanul két hétre szabadságra utaztak. Wilson kollégáit ez az azért lepte meg, mert Wilson nemrégiben kezdett csak dolgozni azon a helyen, mint könyvügynök, és itt nem volt szokás, hogy a kolléga szabadsággal kezd. Harrison esetén azért került ez említésre, mert egy fontos projekt határideje december vége volt, melyben Harrison fontos feladatokat kapott, mint programfejlesztő. Két hetes kiesése veszélyeztette a projekt sikerét, de semmilyen fenyegetés vagy nyomásgyakorlás nem tántorította el attól, hogy elutazzon. Bishop is a színházi évad csúcsidőszakában ment szabadságra, amikor minden emberre szükség lett volna. Habár Bishop csak egyszerű kellékes volt, de abban az időben az ő pótlása is nehezen volt megoldható. Az időpontok tökéletesen egyeznek, december 1. és 13. között voltak távol a munkahelyüktől. Távozási szándékuktól még akkor sem voltak hajlandók eltekinteni, amikor a főnökük kirúgással fenyegette őket, bár végül erre egyik esetben sem került sor.

- Mi lehetett ez a rejtélyes esemény, ami ennyire fontos volt számukra? – kérdezte Peter.

- Még nincs válaszunk rá, talán valamilyen összetartás vagy kiképzés lehetett – vélte Jack. – Lehet, hogy ekkor kapták meg azokat az instrukciókat, amelyek alapján a merényletek végrehajtásra kerültek. Az információgyűjtésben résztvevő kollégákat kértük, hogy konkrétan kérdezzenek rá erre az időpontra a többiek esetében is, illetve azt is vizsgáljuk, hogy az utazás helyszínéről bárkinek van-e valamilyen információja.

- Ez egy nagyon ígéretes fejleménye a nyomozásnak – állapította meg Peter –, elvezethet a megoldáshoz. Hogyan tovább?

- Dolgozunk hétvégén is, illetve csak vasárnap délig. Délután közös kikapcsolódás, sporttevékenység és aztán vacsora.

- Még jó, hogy senkinek sincs családja – vigyorgott Peter. – S reménykedjünk abban, hogy szeptember 11-e vasárnap eseménytelenül múlik el.

- Nem jó, de vagy a család vagy a munka – reagált Jack Peter megjegyzésének az első felére. – Nekünk Amerika biztonsága a családunk – váltott patetikus stílusra, bár ezt a megjegyzést Hammersmith inkább csak Jack cinikusságának tudta be.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.