Jorge Isaacs
Марія (Український)

Розділ І

Я був ще дитиною, коли мене забрали з батьківського дому, щоб почати навчання в школі доктора Лоренцо Марії Льєрас, заснованій в Боготі за кілька років до того і відомій на той час по всій Республіці.

Напередодні моєї подорожі, після вечері, одна з моїх сестер увійшла до моєї кімнати і, не сказавши мені ні слова ласки, бо її голос був сповнений ридань, відрізала кілька волосин з моєї голови; коли вона вийшла, кілька її сліз скотилися по моїй шиї.

Я заснула в сльозах і пережила неясне передчуття багатьох страждань, які мені доведеться пережити згодом. Ці волосинки, зняті з дитячої голівки, ця пересторога любові проти смерті перед обличчям такої великої кількості життя змусили мою душу блукати уві сні по всіх місцях, де я провів, сам того не усвідомлюючи, найщасливіші години свого існування.

Наступного ранку батько відв'язав мамині руки від моєї голови, мокрі від сліз. Сестри витерли їх поцілунками, прощаючись зі мною. Марія покірно чекала своєї черги і, заїкаючись на прощання, притулилася своєю рожевою щокою до моєї, здригнувшись від першого відчуття болю.

Через кілька хвилин я пішов за батьком, який сховав своє обличчя від мого погляду. Тупіт наших коней на гальковій доріжці заглушив мої останні ридання. Шум Сабалетів, чиї луки лежали праворуч від нас, з кожною хвилиною зменшувався. Ми вже огинали один з пагорбів, з якого з будинку можна було побачити бажаних мандрівників; я звернув очі в його бік, шукаючи одну з багатьох близьких: Марія була під виноградними лозами, що прикрашали вікна кімнати моєї мами.

Розділ ІІ

Шість років потому, останні дні розкішного серпня привітали мене з поверненням до рідної долини. Моє серце переповнювала патріотична любов. Це був вже останній день подорожі, і я насолоджувався найпахучішим ранком літа. Небо мало ніжно-блакитний відтінок: на сході, над високими гребенями гір, ще напівзабутих, блукало кілька золотистих хмаринок, схожих на марлю з тюрбану танцівниці, розвіяну подихом закоханого подиху. На південь пливли тумани, які вночі вкрили далекі гори. Я перетинав рівнини зелених пасовищ, политі струмками, прохід яким заважали красиві корови, що покинули свої пасовиська, щоб блукати в лагунах або стежками, склепіннями квітучих сосен і листяних фігових дерев. Мої очі жадібно вдивлялися в ті місця, наполовину приховані від подорожнього покровом вікових гаїв, у ті фермерські будинки, де я залишив доброчесних і привітних людей. У такі хвилини моє серце не зворушили б арії фортепіано У***: парфуми, які я вдихав, були такими приємними порівняно з її розкішними сукнями; у співі тих безіменних птахів були такі милі моєму серцю гармонії!

Я втратив дар мови перед такою великою красою, пам'ять про яку, як мені здавалося, збереглася в моїй пам'яті завдяки тому, що в деяких моїх віршах, якими захоплювалися мої однокурсники, були бліді відтінки цієї краси. Коли в бальній залі, залитій світлом, сповненій хтивих мелодій, тисячі змішаних ароматів, шепоту стількох спокусливих жіночих убрань, ми зустрічаємо ту, про яку мріяли у вісімнадцять років, і її втікаючий погляд обпікає нам чоло, і її голос на мить робить для нас німими всі інші голоси, а її квіти залишають по собі невідомі нам сутності, ми впадаємо в небесну прострацію: наш голос безсилий, наші вуха більше не чують її, наші очі не можуть більше слідувати за нею. Але коли через кілька годин вона повертається до нашої пам'яті, наші вуста шепочуть їй хвалу в пісні, і це та жінка, це її акцент, це її погляд, це її легкий крок по килимах, що імітує ту пісню, яку вульгарні вважатимуть ідеальною. Так небо, горизонти, пампаси і вершини Кауки змушують замовкнути тих, хто їх споглядає. Велику красу творіння не можна бачити і оспівувати одночасно: вона повинна повернутися до душі, потьмянілої від невірної пам'яті.

Ще до заходу сонця я вже побачив білий будинок моїх батьків на схилі гори. Наближаючись до нього, я тривожними очима рахував грона верб і апельсинових дерев, крізь які трохи згодом побачив світло, що перетинало його і розтікалося по кімнатах.

Нарешті я вдихнула той незабутній запах фруктового саду, який щойно сформувався. Підкови мого коня виблискували на бруківці двору. Я почув невиразний крик; це був голос моєї матері: коли вона стиснула мене в обіймах і пригорнула до своїх грудей, тінь впала на мої очі: найвища насолода, яка зворушила незайману природу.

Коли я намагався впізнати в жінках, яких я бачив, сестер, яких я залишив ще дітьми, Марія стояла поруч зі мною, і її широко розплющені очі були прикриті довгими віями. Саме її обличчя вкрилося найдивовижнішим рум'янцем, коли моя рука скотилася з її плечей і погладила її по талії; і її очі були ще вологі, коли вона посміхнулася на мій перший ласкавий вираз, як у дитини, чий крик заглушила материнська ласка.

Розділ ІІІ

О восьмій годині ми пішли до їдальні, яка була мальовничо розташована на східній стороні будинку. Звідти відкривався вид на голі хребти гір на зоряному тлі неба. Аура пустелі проходила через сад, збираючи аромати, щоб потім прийти і погратися з трояндовими кущами навколо нас. Мінливий вітер на мить дозволив нам почути дзюрчання річки. Здавалося, що природа демонструє всю красу своїх ночей, ніби вітаючи доброзичливого гостя.

Батько сидів на чолі столу, а мене посадив праворуч від себе; мати, як завжди, сиділа ліворуч; сестри і діти сиділи невиразно, а Марія була навпроти мене.

Батько, посивілий за час моєї відсутності, дивився на мене задоволеним поглядом і посміхався таким пустотливим і милим чином, якого я ніколи не бачив на чиїхось інших вустах. Мати говорила мало, бо в такі моменти вона була щасливішою за всіх, хто її оточував. Сестри наполягали на тому, щоб я скуштував закуски і креми, а вона червоніла, коли я звертався до неї з улесливим словом чи пильним поглядом. Марія вперто ховала від мене очі, але я міг милуватися в них блиском і красою, притаманними жінкам її раси, двічі чи тричі, коли вони, всупереч їй самій, зустрічалися з моїми очима; її червоні губи, вологі й милостиво наказові, лише на мить показували мені завуальовану манірність її гарних зубів. Вона, як і мої сестри, заплела своє рясне темно-каштанове волосся у дві коси, одна з яких була увінчана червоною гвоздикою. На ній була сукня зі світлого мусліну, майже блакитного, з якого було видно лише частину ліфа і спідниці, бо хустка з тонкої фіолетової бавовни приховувала її груди аж до основи тьмяного білого горла. Коли її коси були закручені за спину, звідки вони котилися, коли вона нахилялася, щоб прислужитися, я милувався нижньою частиною її апетитно вивернутих рук, і її руками, наманікюреними, як у королеви.

Коли вечеря закінчилася, раби підняли скатертини, один з них прочитав молитву "Отче наш", а їхні господарі завершили молитву.

Після цього розмова стала конфіденційною між мною і моїми батьками.

Марія взяла на руки дитину, що спала у неї на колінах, і мої сестри пішли за нею до покоїв: вони дуже любили її і змагалися за її солодку ласку.

Опинившись у вітальні, батько поцілував доньок у чоло, коли виходив. Мама хотіла, щоб я побачила кімнату, яку відвели для мене. Мої сестри і Марія, вже менш сором'язливі, хотіли побачити, яке враження справляє на мене ретельність, з якою вона була прикрашена. Кімната знаходилася в кінці коридору в передній частині будинку; єдине вікно в ній було заввишки з зручний стіл; і в цю мить крізь нього, з відчиненими стулками і ґратами, пробивалися квітучі гілки трояндових кущів, щоб закінчити прикрашати стіл, на якому красива синя порцелянова ваза заклопотано тримала в своєму склі лілії і лілеї, гвоздики і фіолетові річкові дзвіночки. Завіси на ліжку були з білої марлі, прив'язані до стовпчиків широкими рожевими стрічками; а біля узголів'я ліжка, в материнському вбранні, стояла маленька Долороза, яка служила мені для вівтарів, коли я була дитиною. Кілька мап, зручні сидіння і гарний туалетний набір доповнювали труа.

–Які гарні квіти! -вигукнула я, побачивши всі квіти з саду і вазу, що стояла на столі.

Марія пам'ятає, як вони тобі подобалися, – зауважила мама.

Я підняв очі, щоб подякувати йому, і його очі, здавалося, не могли витримати мого погляду цього разу.

Марія, – сказала я, – збереже їх для мене, бо в кімнаті, де ти спиш, вони дуже шкідливі.

–Це правда? -Він відповів: "Я заміню їх завтра.

Який милий у нього був акцент!

–Скільки їх там?

–Їх багато, і вони будуть поповнюватися щодня.

Після того, як мама обійняла мене, Емма простягнула мені свою руку, а Марія, залишивши мене на мить зі своєю, посміхнулася, як у дитинстві посміхалася мені: ця ямочка була посмішкою дитини мого дитинства, яка здивовано дивиться на діву Рафаеля.

Розділ IV

Я спав спокійно, як колись у дитинстві засинав під одну з чудових казок про раба Петра.

Мені приснилося, що Марія зайшла, щоб оновити квіти на моєму столі, а коли вона виходила, то обмахнула штори мого ліжка своєю струмливою мусліновою спідницею, усіяною маленькими блакитними квіточками.

Коли я прокинувся, птахи пурхали в листі апельсинових і грейпфрутових дерев, а апельсинові квіти наповнювали мою кімнату своїм ароматом, щойно я відчинив двері.

Голос Марії тоді долинав до моїх вух солодким і чистим: це був її дитячий голос, але глибший і готовий піддатися всім модуляціям ніжності і пристрасті; о, як часто в моїх снах відлуння того самого акценту приходило до моєї душі, і мої очі марно шукали той сад, де я бачив її такою прекрасною того серпневого ранку!

Дитина, чиї невинні пестощі були для мене всім, більше не буде супутницею моїх ігор; але золотими літніми вечорами вона гулятиме зі мною поруч, у гурті моїх сестер; я допомагатиму їй вирощувати її улюблені квіти; вечорами я чутиму її голос, її очі дивитимуться на мене, і лише один крок розлучатиме нас.

Трохи впорядкувавши свої сукні, я відчинила вікно і побачила Марію на одній із садових вуличок у супроводі Емми: вона була в темнішій сукні, ніж напередодні ввечері, а її фіолетова хустка, зав'язана навколо талії, спадала стрічкою на спідницю; її довге волосся, розділене на дві коси, наполовину приховувало частину спини і грудей; вона і моя сестра були босі. Вона несла порцелянову вазу, трохи білішу за руки, що її тримали, яку вночі наповнила розкритими трояндами, викинувши менш вологі та пишні як зів'ялі. Вона, сміючись зі своєю супутницею, занурила свої щоки, свіжіші за троянди, в переповнену вазу. Емма виявила мене; Марія помітила це і, не обертаючись до мене, впала навколішки, щоб сховати від мене ноги, розв'язала з пояса хустку і, накривши нею плечі, зробила вигляд, що грається з квітами. Не були прекрасніші дочки патріархів на світанках, коли вони збирали квіти для своїх вівтарів.

Після обіду мама покликала мене до своєї швейної кімнати. Емма та Марія вишивали біля неї. Вона знову почервоніла, коли я представився; можливо, згадуючи сюрприз, який я мимоволі зробив їй вранці.

Мама хотіла бачити і чути мене весь час.

Емма, тепер уже більш натякаюче, ставила мені тисячу запитань про Боготу, вимагала описати розкішні бали, красиві дамські сукні, найкрасивіших жінок тогочасного вищого світу. Вони слухали, не відриваючись від роботи. Марія іноді недбало поглядала на мене або робила зауваження своїй супутниці, що сиділа поруч; а коли вона підводилася, щоб підійти до моєї матері, щоб порадитися про вишивку, я бачив її гарно взуті ноги: її легка і поважна хода виявляла всю гордість, не принижену, нашої раси, і спокусливу скромність християнської дівиці. Її очі загорілися, коли моя мати висловила бажання, щоб я дав дівчаткам кілька уроків граматики та географії – предметів, з яких вони мали дуже слабкі знання. Ми домовилися, що почнемо заняття через шість або вісім днів, щоб за цей час я міг оцінити рівень знань кожної з дівчат.

Через кілька годин мені сказали, що купальня готова, і я пішов до неї. Над широким басейном з відполірованих кар'єрів височіла альтанка з листям і стиглими плодами апельсинового дерева, у воді плавало багато троянд, що нагадувало східну лазню, і пахло квітами, які Марія нарвала вранці.

Розділ V

Минуло три дні, коли батько запросив мене відвідати його маєтки в долині, і я був змушений зробити йому послугу, бо мав справжню зацікавленість у його підприємствах. Мати дуже хвилювалася за наше швидке повернення. Мої сестри були засмучені. Марія не благала мене, як вони, повернутися того ж тижня, але вона невідривно стежила за мною очима під час підготовки до подорожі.

За час моєї відсутності батько значно покращив свої володіння: гарний і дорогий цукровий завод, багато бушелів тростини для його забезпечення, великі пасовища для великої рогатої худоби і коней, хороші кормові майданчики і розкішний житловий будинок – все це становило найприкметніші риси його маєтків у спекотній місцевості. Раби, добре одягнені і задоволені, наскільки це можливо в умовах рабства, були покірні і ласкаві до свого господаря. Я знайшов чоловіків, яких незадовго до того, будучи дитиною, я вчив ставити пастки для чилакоа і гуатин у лісових хащах: їхні батьки і вони повернулися, щоб побачити мене з безпомилковими ознаками радості. Тільки Педро, доброго друга і вірного айо, не було: він плакав, саджаючи мене на коня в день мого від'їзду до Боготи, зі словами: "Кохана, я більше не побачу тебе". Його серце попереджало його, що він помре до мого повернення.

Я помітив, що мій батько, залишаючись господарем, з любов'ю ставився до своїх рабів, ревнував до хорошої поведінки своїх дружин і пестив дітей.

Одного дня, коли сонце сідало, мій батько, Ігініо (дворецький) і я поверталися з ферми на фабрику. Вони розмовляли про виконану і майбутню роботу; мене ж займали менш серйозні речі: я думав про дні свого дитинства. Своєрідний запах свіжозрубаного лісу і запах стиглих піньюелей; цвірінькання папуг у сусідніх гуадуалях і гуаябалях; далекий гудок якогось пастуха, що відлунював на пагорбах; покарання рабів, які поверталися з роботи зі своїми знаряддями на плечах; уривки, що проглядалися крізь хиткі очеретяні зарості: Усе це нагадало мені про дні, коли ми з сестрами, Марія і я, зловживаючи наполегливим маминим дозволом, із задоволенням зривали гуави з наших улюблених дерев, розкопували гнізда пінуелей, часто отримуючи при цьому серйозні травми рук і кистей, а також підглядали за пташенятами папуг на огорожах загонів.

Коли ми натрапили на групу рабів, мій батько сказав молодому чорношкірому чоловікові високого зросту:

–Бруно, післязавтра твоє одруження вже готове?

Так, мій пане, – відповів він, знімаючи очеретяний капелюх і спираючись на держак своєї лопати.

–Хто такі хресні батьки?

–Я буду з Долорес і сеньйором Ансельмо, якщо дозволите.

–Добре. Ремігію і тебе добре висповідають. Ти купив все необхідне для неї і для себе на гроші, які я вислав за тобою?

–Все готово, пане господарю.

–І це все, що ти хочеш?

–Побачиш.

–Кімната, яку тобі показав Іґініо, вона хороша?

–Так, мій пане.

–О, я знаю. Ти хочеш танцювати.

Тоді Бруно засміявся, показуючи сліпучо-білі зуби, повернувшись і подивившись на своїх супутників.

–Справедливо, ти дуже добре поводишся. Знаєш, – додав він, звертаючись до Іґініо, – виправ це і зроби їх щасливими.

–А ти йдеш першим? -запитав Бруно.

Ні, – відповів я, – ми запрошені.

Рано-вранці наступної суботи Бруно і Ремігія одружилися. Того вечора о сьомій годині ми з батьком поїхали на танці, музику яких ми тільки-но почали чути. Коли ми приїхали, Юліан, капітан банди рабів, вийшов, щоб взяти наші стремена і прийняти наших коней. Він був у своєму недільному вбранні, а на поясі висіло довге посріблений мачете – значок його роботи. Кімната в нашому старому будинку була очищена від речей, які в ній знаходилися, щоб провести бал. На дерев'яній люстрі, підвішеній до однієї з крокв, кружляло з півдюжини вогників: музиканти і співаки, суміш агрегатів, рабів і манумісіонерів, зайняли одні з дверей. Були лише дві очеретяні флейти, імпровізований барабан, дві альфандоки і бубон; але тонкі голоси негрів так майстерно інтонували бамбукос; у їхніх піснях було таке проникливе поєднання меланхолійних, радісних і світлих акордів; вірші, які вони співали, були такі ніжно-прості, що найвченіший дилетант слухав би цю напівдикунську музику в екстазі. Ми увійшли до кімнати в капелюхах і капелюхах. Ремігія і Бруно в цей час танцювали: вона, одягнена в синє болеро, тумбаділло з червоними квітами, білу сорочку, вишиту чорним, а також чокер і сережки з рубінового скла, танцювала з усією м'якістю і грацією, яких можна було очікувати від її кімбрадорської статури. Бруно, з накинутими на плечі нитяними полотнищами руани, у яскравих бриджах-ковдрах, розправленій білій сорочці та новому кабібланко на талії, вистукував ногами із захопленням і вправністю.

Після цієї руки, а саме так селяни називають кожну частину танцю, музиканти заграли своє найкрасивіше бамбуко, бо Хуліан оголосив, що це для господаря. Ремігія, підбадьорена чоловіком і капітаном, нарешті зважилася потанцювати кілька хвилин з моїм батьком: але потім вона не наважувалася підняти очі, і її рухи в танці були менш спонтанними. Наприкінці години ми вийшли на пенсію.

Батько був задоволений моєю увагою під час відвідин маєтку, але коли я сказав йому, що хочу відтепер розділяти його втому, залишаючись поруч, він майже з жалем відповів, що змушений пожертвувати власним благополуччям заради мене, щоб виконати обіцянку, яку він дав мені раніше, відправити мене до Європи, щоб закінчити медичні студії, і що я повинен вирушити в дорогу не пізніше, ніж через чотири місяці. Коли він говорив зі мною про це, його обличчя набуло урочистої серйозності без манірності, яку можна було помітити в ньому, коли він приймав безповоротні рішення. Це сталося ввечері, коли ми поверталися в сьєрру. Починало сутеніти, і якби це не було так, я б помітив, які емоції викликала у мене його відмова. Решту шляху ми проїхали в мовчанні; як би я був радий знову побачити Марію, якби звістка про цю подорож не стала в той момент між нею і моїми надіями!

Розділ VI

Що сталося за ці чотири дні в душі Марії?

Вона саме збиралася поставити лампу на один зі столиків у вітальні, коли я підійшов привітатися з нею; і я вже був здивований, що не побачив її посеред сімейного гурту на сходах, з яких ми щойно зійшли. Від тремтіння її руки світильник засвітився, і я подав їй руку допомоги, менш спокійний, ніж мені здавалося. Вона здалася мені трохи блідою, а навколо її очей лежала легка тінь, непомітна для того, хто бачив її не дивлячись. Вона повернула обличчя до моєї матері, яка в цей момент говорила, не даючи мені розглянути його при світлі, що падало на нас. Тоді я помітив, що в кінці однієї з її кісок була зів'яла гвоздика, і це, безсумнівно, була та, яку я подарував їй за день до від'їзду в Долину. Маленький хрестик з емальованого корала, який я привіз для неї, як і для моїх сестер, вона носила на шиї на шнурку з чорного волосся. Вона мовчала, сидячи посередині місця, яке займали ми з матір'ю. Оскільки рішення батька щодо моєї подорожі ще не вивітрилося з моєї пам'яті, я, мабуть, здався їй сумним, бо вона промовила до мене майже тихим голосом:

–Поїздка завдала тобі болю?

Ні, Маріє, – відповів я, – але ми так багато засмагали і гуляли....

Я хотів сказати їй ще щось, але довірливий акцент у її голосі, новий блиск в очах, який здивував мене самого, не дозволив мені зробити більше, ніж подивитися на неї, поки, помітивши, що вона збентежена мимовільною нерухомістю мого погляду, і відчувши на собі погляд одного з батьків (ще страшніший, коли на його губах блукала мимохідь посмішка), я не вийшов з вітальні до своєї кімнати.

Я зачинив двері. Там були квіти, які вона зібрала для мене: я цілував їх; я хотів вдихнути всі їхні пахощі відразу, шукаючи в них пахощі одягу Марії; я купав їх своїми сльозами.... О, ви, хто не плакав так від щастя, плачте від відчаю, якщо ваша юність минула, бо ви ніколи більше не будете кохати!

Перше кохання!… благородна гордість від того, що тебе кохають: солодка жертва всього, що було нам дорогим раніше, на користь коханої жінки: щастя, яке, куплене на один день сльозами цілого існування, ми отримаємо в дар від Бога: парфуми на всі години майбутнього: незгасиме світло минулого: квітка, яку зберігають у душі і якій не дано зів'янути розчаруванням: єдиний скарб, який не може вирвати в нас заздрість людська: смачне марення… натхнення з небес… Маріє! Маріє! Як я тебе кохав! Як я тебе кохав! Як я тебе кохав!

Розділ VII

Коли мій батько здійснив свою останню подорож до Вест-Індії, Соломон, його двоюрідний брат, якого він дуже любив з дитинства, щойно втратив дружину. Зовсім молодими вони разом вирушили до Південної Америки, і під час однієї з подорожей мій батько закохався в доньку іспанця, відважного морського капітана, який, залишивши службу на кілька років, був змушений у 1819 році знову взяти до рук зброю, захищаючи іспанських королів, і був застрелений при Махагуалі двадцятого травня 1820 року.

Мати молодої дівчини, яку кохав мій батько, вимагала від нього зректися іудейської релігії, щоб віддати її їй за дружину. Мій батько став християнином у віці двадцяти років. У ті часи його двоюрідна сестра захоплювалася католицькою релігією, але він не піддався на її вмовляння охреститися і його, бо знав, що те, що зробив мій батько, щоб отримати бажану дружину, завадить йому бути прийнятим жінкою, яку він кохав на Ямайці.

Після кількох років розлуки друзі знову зустрілися. Соломон був уже вдівцем. Сара, його дружина, залишила йому дитину, якій тоді було три роки. Мій батько побачив його морально і фізично понівеченим горем, а потім його нова релігія дала йому розраду для двоюрідного брата, розраду, яку родичі марно шукали, щоб врятувати його. Він просив Соломона віддати йому свою дочку, щоб він виховував її разом з нами, і наважився запропонувати, що зробить її християнкою. Соломон погодився, кажучи: "Це правда, що тільки моя дочка завадила мені здійснити подорож до Індії, яка б піднесла мій дух і вилікувала мою бідність; вона також була моєю єдиною втіхою після смерті Сари; але якщо ти хочеш, нехай вона буде твоєю дочкою. Християнські жінки милі й добрі, і твоя дружина повинна бути святою матір'ю. Якщо християнство дає в найбільших нещастях таку полегкість, яку ви мені дали, то, можливо, я зроблю свою дочку нещасною, залишивши її єврейкою. Не кажи про це нашим родичам, але коли дійдеш до першого берега, де є католицький священик, охрести її і зміни ім'я Естер на Марію. Це сказав нещасний чоловік, проливаючи багато сліз.

Через кілька днів шхуна, яка мала доставити мого батька до узбережжя Нової Гранади, відпливла з Монтего-Бей. Легке судно випробовувало свої білі крила, як чапля в наших лісах випробовує свої крила перед тим, як вирушити в далекий політ. Соломон увійшов до кімнати мого батька, який щойно закінчив лагодити свій корабельний костюм, несучи на одній руці Естер, а на іншій висіла скриня з дитячим багажем: вона простягнула свої маленькі ручки до дядька, і Соломон, вклавши її в руки свого друга, заридав на маленькому черевичку. Ця дитина, чия дорогоцінна голівка щойно омилася зливою сліз, хрещена скорботою, а не релігією Ісуса, була священним скарбом; мій батько добре знав це і ніколи не забував про це. Друг нагадав Соломонові, коли він стрибав у човен, що мав їх розлучити, про обітницю, і він відповів здавленим голосом: "Молитви моєї доньки за мене, мої за неї та її матір піднімуться разом до ніг Розп'ятого.

Мені було сім років, коли повернувся мій батько, і я знехтував дорогоцінними іграшками, які він привіз мені з подорожі, щоб помилуватися цією прекрасною, милою, усміхненою дитиною. Моя мати обсипала її ласкою, а мої сестри – ніжністю, відколи батько поклав її на коліна своєї дружини і сказав: "Це Соломонова дочка, яку він послав до тебе.

Під час наших дитячих ігор її губи почали модулювати кастильський акцент, такий гармонійний і спокусливий в устах вродливої жінки і в дитячому сміхові.

Це було, мабуть, років шість тому. Якось увечері, зайшовши до кімнати батька, я почув, як він ридає; його руки були складені на столі, а чоло лежало на них; поруч плакала моя мати, а Мері схилила голову на коліна, не розуміючи його горя і майже байдуже ставлячись до голосінь дядька; це було тому, що в листі з Кінгстона, отриманому в той день, повідомлялося про смерть Соломона. Я пам'ятаю лише один вислів мого батька того дня: "Якщо всі покидають мене, не давши мені можливості попрощатися з ними в останню путь, чому я повинен повертатися в свою країну? На жаль, його прах повинен спочивати в чужій землі, без вітрів океану, на берегах якого він бавився в дитинстві, чий безмежний простір він перетнув молодим і палким, прийшовши, щоб змести з плити своєї могили сухий цвіт квітучих дерев і пил років!".

Мало хто з тих, хто знав нашу сім'ю, міг би запідозрити, що Марія не була дочкою моїх батьків. Вона добре розмовляла нашою мовою, була доброю, жвавою і розумною. Коли мама гладила її по голові одночасно зі мною і моїми сестрами, ніхто не міг здогадатися, хто з них сирота.

Їй було дев'ять років. Рясне волосся, ще світло-каштанового кольору, розпущене і закручене навколо стрункої, рухливої талії; очі, що говорять; акцент з меланхолійним відтінком, якого не було в наших голосах – таким був її образ, який я виніс з дому, коли покинув мамину хату: такою вона була вранці того сумного дня під ліанами під вікнами моєї мами.

Розділ VIII

Рано ввечері Емма постукала в мої двері, запрошуючи до столу. Я вмилася, щоб приховати сліди сліз, і переодяглася, щоб вибачитися за запізнення.

Мері не було в їдальні, і я марно сподівався, що її справи затримали її довше, ніж зазвичай. Мій батько, помітивши вільне місце, покликав її, а Емма вибачилася, сказавши, що у неї з вечора болить голова і вона спить. Я намагався не бути враженим і, докладаючи всіх зусиль, щоб зробити розмову приємною, з ентузіазмом розповідав про всі поліпшення, які я знайшов у маєтках, які ми щойно відвідали. Але все було марно: батько втомився ще більше, ніж я, і рано пішов спати; Емма з матір'ю встали, щоб покласти дітей спати і подивитися, як там Марія, за що я подякував їм, і вже не дивувався тому, що відчуваю до них таку ж вдячність.

Хоча Емма повернулася до їдальні, розмова тривала недовго. Філіп і Елоїза, які наполягали, щоб я взяв участь у їхній грі в карти, звинуватили мої очі в сонливості. Він марно просив дозволу у мами, щоб наступного дня піти зі мною на гору, і незадоволений пішов геть.

Роздумуючи у своїй кімнаті, я думав, що здогадався про причину страждань Марії. Я пригадав, як я вийшов з кімнати після свого приїзду і як враження, яке справив на мене її довірливий акцент, змусило мене відповісти їй з браком такту, властивим тому, хто придушує емоції. Знаючи причину її горя, я віддав би тисячу життів, щоб отримати від неї прощення; але сумнів посилював сум'яття мого розуму. Я сумнівався в любові Марії; чому, думав я собі, моє серце повинно прагнути вірити, що вона зазнала такої ж мученицької смерті? Я вважав себе негідним володіти такою красою, такою невинністю. Я докоряла собі за гордість, яка засліпила мене настільки, що я вважала себе об'єктом його любові, гідною лише його сестринської прихильності. У своєму божевіллі я з меншим жахом, майже з насолодою, думала про свою наступну подорож.

Розділ IX

Наступного дня я прокинувся на світанку. Відблиски, що окреслювали вершини центрального гірського хребта на сході, позолотили півколом над ним кілька легких хмаринок, які відірвалися одна від одної, щоб віддалитися і зникнути. Зелені пампаси і джунглі долини проглядалися ніби крізь блакитнувате скло, а посеред них – білі хатини, дим від свіжоспалених гір, що здіймалися спіраллю, а подекуди – вирви річки. Гірський хребет Заходу своїми складками і пазухами нагадував плащі з темно-синього оксамиту, підвішені до їхніх центрів руками джинів, затягнутих туманом. Трояндові кущі та листя фруктових дерев перед моїм вікном, здавалося, боялися перших вітрів, які мали прилетіти, щоб змити росу, що виблискувала на їхньому листі та квітах. Все це здавалося мені сумним. Я взяв рушницю, подав знак ласкавому Майо, який, сидячи на задніх лапах, дивився на мене, насупивши брови від надмірної уваги, чекаючи першої команди, і, перестрибнувши через кам'яну огорожу, вийшов на гірську стежку. Коли я увійшов, то побачив, що вона прохолодна і тремтить під пестощами останніх нічних аур. Чаплі покидали свої гнізда, їхній політ утворював хвилеподібні лінії, які сонце срібляло, наче стрічки, залишені на волю вітру. Численні зграї папуг піднялися з заростей і попрямували до сусідніх кукурудзяних полів; а діостеде привітав день своєю сумною і монотонною піснею з самого серця сьєрри.

Я спустився до гірської рівнини річки тією самою стежкою, якою вже багато разів робив це шість років тому. Грім її потоку наростав, і незабаром я побачив потоки, стрімкі, коли вони мчали над водоспадами, киплячі в киплячій піні у водоспадах, кришталево чисті і гладкі в заплаві, завжди котячись по ложу з порослих мохом валунів, облямовані на берегах іракалесом, папороттю і очеретом з жовтими стеблами, шовковистим оперенням і пурпуровими грядками насіння.

Я зупинився посеред мосту, утвореного ураганом з міцного кедра, того самого, яким я колись проходив. З його планок звисали квіткові паразити, а блакитні та переливчасті дзвіночки фестонами падали з моїх ніг, щоб погойдуватися на хвилях. Розкішна і гордовита рослинність склепінням нависала над річкою, і крізь неї, як крізь проломлений дах безлюдного індійського храму, проникало кілька променів сонця, що сходило, і я почув, як Майо закричав. Майо боягузливо завив на березі, який я щойно залишив, і на мій заклик вирішив перейти по фантастичному мосту, одразу ж вибравши переді мною стежку, що вела до володінь старого Хосе, який очікував від мене в цей день свого довгоочікуваного візиту.

Піднявшись трохи крутим і темним схилом, перестрибнувши через сухі дерева, що залишилися від останньої вирубки горянина, я опинився на засадженій овочами ділянці, звідки я побачив маленький будиночок посеред зелених пагорбів, який я залишив серед, здавалося б, непорушного лісу, і який димів. Корови, красиві за розміром і мастю, мукали біля воріт загону в пошуках своїх телят. Домашні птахи галасували, отримуючи свою ранкову порцію; на пальмах неподалік, яких не торкнулася сокира господарів, шумно гойдалися в підвісних гніздах оропендоли, і серед цього приємного гомону іноді можна було почути пронизливий крик ловця птахів, який зі свого мангалу, озброївшись рогаткою, відганяв голодних какаду, що пурхали над кукурудзяним полем.

Собаки Антіохії своїм гавкотом попередили його про мій прихід. Майо, наляканий ними, похмуро підійшов до мене. Хосе вийшов привітати мене з сокирою в одній руці і капелюхом в іншій.

Маленька оселя свідчила про працьовитість, ощадливість і чистоту: все було по-простому, але зручно влаштовано, і все на своїх місцях. У вітальні цього будиночка, ідеально підметеній, з бамбуковими лавками, вкритими очеретяними циновками і ведмежими шкурами, з деякими ілюмінованими паперовими гравюрами із зображенням святих, прикріпленими апельсиновими колючками до небілених стін, праворуч і ліворуч були спальні Йосипової дружини і дівчаток. Кухня, зроблена з очерету і з дахом з листя тієї ж рослини, була відокремлена від будинку невеликим городом, де петрушка, ромашка, пенніроял і базилік змішували свої аромати.

Жінки виглядали більш охайно одягненими, ніж зазвичай. На дівчатах, Люсії і Трансіто, були спідниці з фіолетового сарсену і дуже білі сорочки з мереживними халатами, отороченими чорною тасьмою, під якою вони ховали частину своїх вервиць, а також чотки з скляних лампочок опалового кольору. Густі коси кольору реактивного літака грали на їхніх спинах при найменшому русі босих, обережних, неспокійних ніг. Вони заговорили зі мною з великою сором'язливістю, і тільки їхній батько, помітивши це, підбадьорив їх, кажучи: "Хіба Ефраїм не така ж дитина, адже він прийшов зі школи мудрий і дорослий?". Тоді вони ставали веселішими і усміхненішими: вони дружно пов'язували нас спогадами про дитячі ігри, сильні в уяві поетів і жінок. З віком фізіономія Жозе дуже змінилася: хоча він не відростив бороду, його обличчя мало щось біблійне, як майже у всіх вихованих старих людей у країні, де він народився: рясна сивина відтіняла широке, підсмажене чоло, а усмішки виказували душевний спокій. Луїза, його дружина, щасливіша за нього в боротьбі з роками, зберегла у своєму вбранні щось від античної манери, а її постійна життєрадісність давала зрозуміти, що вона задоволена своєю долею.

Хосе повів мене до річки, розповів про свої посівні роботи та полювання, а я занурився в глибоку заводь, з якої вода спадала невеличким водоспадом. Повернувшись, ми застали провокаційний обід, накритий на єдиному столі в будинку. Кукурудза була скрізь: і в супі з соринками, що подавався в глазурованому глиняному посуді, і в золотих зернятах, розкиданих на скатертині. Єдиний столовий прибор був перекреслений над моєю білою тарілкою і облямований синім.

Майо сидів біля моїх ніг з уважним виглядом, але більш скромним, ніж зазвичай.

Хосе лагодив волосінь, а його доньки, розумні, але сором'язливі, дбайливо прислужували мені, намагаючись вгадати в моїх очах, чого мені бракує. Вони стали набагато гарнішими і з маленьких дівчаток, якими були раніше, перетворилися на професійних жінок.

Випивши склянку густого пінистого молока, десерт того патріархального обіду, ми з Жозе вийшли оглянути фруктовий сад і хмиз, який я збирала. Він був вражений моїми теоретичними знаннями про посів, і за годину ми повернулися до будинку, щоб попрощатися з дівчатами і моєю матір'ю.

Я почепив на пояс ножа для кущів, який я привіз йому з королівства, на шию Трансіто і Луїзі – дорогоцінні чотки, а Луїзі в руки – медальйон, який вона замовила у моєї матері. Я звернув за ріг гори, коли, за спостереженнями Хосе за сонцем, був полудень.

Розділ X

Коли я повернувся, а я повертався повільно, образ Марії повернувся до моєї пам'яті. Ці усамітнення, його тихі ліси, його квіти, його птахи і його води, чому вони говорили мені про неї? Що було від Марії у вологих тінях, у вітерці, який ворушив листя, у дзюркотінні річки? Було те, що я бачив Едем, але її не було; було те, що я не міг перестати любити її, навіть якщо вона не любила мене. І я вдихнув пахощі букета польових лілій, який склали для мене дочки Йосипа, думаючи, що, можливо, вони заслуговують на те, щоб до них доторкнулися губи Марії: так мої героїчні рішення цієї ночі були ослаблені за такі короткі години.

Щойно я повернулася додому, я пішла до маминої кімнати для шиття: Марія була з нею, мої сестри пішли до ванної кімнати. Відповідаючи на моє привітання, Марія опустила очі до шиття. Мама дуже зраділа моєму поверненню; вдома злякалися моєї затримки і саме тоді послали за мною. Я розмовляла з нею, розмірковуючи про успіхи Йосипа, а Мей вичищала мої сукні від бур'янів, що причепилися до них.

Мері знову підняла очі й зупинила їх на букетику лілій, який я тримав у лівій руці, а правою спирався на рушницю: мені здавалося, що я зрозумів, що вона хоче їх, але невизначений страх, певна повага до моєї матері та моїх намірів на вечір, заважали мені запропонувати їх їй. Але я тішився, уявляючи, як гарно виглядатиме одна з моїх маленьких лілій на її блискучому каштановому волоссі. Вони, мабуть, були для неї, бо вранці вона збирала апельсинові квіти і фіалки для вази на моєму столі. Коли я зайшов до своєї кімнати, то не побачив там жодної квітки. Якби я знайшов на столі згорнуту гадюку, то не відчув би тієї ж емоції, що й від відсутності квітів: її аромат став чимось від духу Марії, який блукав навколо мене в години навчання, який колихався вночі на завісах мого ліжка.... Ах, так це правда, що вона не любила мене, так моя візіонерська уява змогла так сильно обдурити мене! І що мені було робити з букетом, який я приніс для неї? Якби інша жінка, красива і спокуслива, була там у той момент, у момент образи на мою гордість, образи на Марію, я віддав би його їй, але з умовою, що вона покаже його всім і прикрасить себе ним. Я підніс його до вуст, ніби востаннє прощаючись із заповітною ілюзією, і викинув у вікно.

Розділ XI

Я доклав зусиль, щоб бути веселим до кінця дня. За столом я захоплено розповідав про красивих жінок Боготи і навмисне вихваляв витонченість і дотепність П***. Батькові було приємно мене слухати: Елоїза хотіла б, щоб розмова за вечерею затягнулася до ночі. Марія мовчала, але мені здавалося, що її щоки іноді бліднуть, і до них не повертається первісний колір, як до троянд, які вночі прикрашали бенкет.

Під кінець розмови Марія вдавала, що грається з волоссям Джона, мого трирічного брата, якого вона розпестила. Вона терпіла це до кінця, але як тільки я звівся на ноги, вона пішла з дитиною в сад.

Решту дня і до самого вечора треба було допомагати батькові з роботою за столом.

О восьмій годині, після того, як жінки помолилися, нас покликали до їдальні. Коли ми сіли за стіл, я з подивом побачив одну з лілій на голові Марії. В її прекрасному обличчі витала така благородна, невинна, мила покірність, що я не міг не дивитися на неї, ніби притягнутий чимось невідомим мені до того часу, що я не міг не дивитися на неї.

Любляча, сміхотлива дівчина, така ж чиста і спокуслива жінка, як і ті, про яких я мріяв, я знав її; але вона була для мене новою, змирившись з моїм презирством. Одухотворений покірністю, я відчував себе негідним підняти погляд на її брови.

На деякі запитання, які мені ставили про Йосипа та його родину, я відповідав неправильно. Батько не зміг приховати мого збентеження і, повернувшись до Марії, сказав з посмішкою:

–Гарна лілея у твоєму волоссі: я не бачив такої в саду.

Марія, намагаючись приховати своє здивування, відповіла майже нечутним голосом:

–Такі лілії ростуть тільки в горах.

У цей момент я помітив добру посмішку на вустах Емми.

–А хто їх прислав? -запитав батько.

Розгубленість Марії була вже помітною. Я подивився на неї, і вона, мабуть, побачила в моїх очах щось нове і підбадьорливе, бо відповіла з твердішим акцентом:

–Єфрем кинув деякі з них у сад, і нам здалося, що, будучи такими рідкісними, шкода, що вони загубляться: це один з них.

Маріє, – сказав я, – якби я знав, що ці квіти такі цінні, то зберіг би їх для тебе; але вони не такі гарні, як ті, що щодня стоять у вазі на моєму столі.

Вона зрозуміла причину мого обурення, і її погляд сказав мені про це так ясно, що я злякався, що калатання мого серця може бути почуте.

Того вечора, коли сім'я виходила з салону, Марія сиділа поруч зі мною. Після довгих вагань я нарешті сказала їй голосом, який видавав мої емоції: "Маріє, вони були для тебе, але я не змогла знайти твої".

Вона заїкнулася, вибачаючись, коли, перечепившись через мою руку на дивані, я вхопив її рухом, який не піддавався моєму контролю. Вона замовкла. Її очі здивовано подивилися на мене і відірвалися від моїх. Вільною рукою занепокоєно провів по лобі і схилив на нього голову, зануривши голу руку в найближчу подушку. Нарешті, намагаючись розірвати подвійний зв'язок матерії і душі, який в таку мить об'єднав нас, вона підвелася на ноги і, ніби завершуючи розпочаті роздуми, сказала мені так тихо, що я ледве почув: "Тоді… я буду збирати найкрасивіші квіти кожного дня", – і зникла.

Душі, подібні до душі Марії, не знають земної мови любові; але вони тремтять від першої ласки того, кого люблять, як мак у лісі під крилом вітрів.

Я щойно зізнався Марії в коханні; вона заохотила мене зізнатися їй у цьому, принизивши себе, як раба, щоб зірвати ці квіти. Я із захопленням повторював її останні слова; її голос все ще шепотів мені на вухо: "Тоді я буду щодня зривати найкрасивіші квіти".

Розділ XII

Місяць, який щойно зійшов повним і великим під глибоким небом над високими гребенями гір, освітлював схили джунглів, подекуди побілілі від верхівок ярумосів, сріблячи піну потоків і розливаючи свою меланхолійну ясність на дно долини. Рослини видихали свої найніжніші і найтаємничіші аромати. Ця тиша, яку переривало лише дзюрчання річки, була як ніколи приємною для моєї душі.

Спершись ліктями на віконну раму, я уявляв, як бачу її серед трояндових кущів, серед яких я здивував її того першого ранку: вона там збирала букет лілій, приносячи свою гордість у жертву коханню. Це я відтепер порушував дитячий сон її серця: я вже міг говорити їй про свою любов, зробити її об'єктом свого життя. Завтра! Чарівне слово, ніч, коли нам кажуть, що ми кохані! Її погляд, зустрівшись з моїм, не матиме більше нічого приховувати від мене; вона буде прикрашена для мого щастя і гордості.

Ніколи липневі світанки в Кауці не були такими прекрасними, як наступного дня, коли Марія з'явилася переді мною, щойно вийшовши з ванни, з розпущеним черепаховим волоссям, наполовину скрученим, щоки – ніжно-блідо-рожевого кольору, але часом з рум'янцем, а на ніжних вустах грала найцнотливіша усмішка, яка виявляє в таких жінках, як Марія, щастя, яке вони не в силах приховувати. Її погляд, тепер більш солодкий, ніж яскравий, показував, що її сон не був таким спокійним, як раніше. Наблизившись до неї, я помітив на її чолі витончену і ледь помітну зморшку, свого роду удавану суворість, яку вона часто використовувала зі мною, коли, засліпивши мене всім світлом своєї краси, накладала мовчання на мої губи, збираючись повторити те, що вона так добре знала.

Для мене вже було необхідністю постійно мати її поруч, не втрачати жодної миті її існування, відданої моїй любові; і, щасливий тим, що мав, і все ще прагнучи щастя, я намагався зробити з батьківського дому райський куточок. Я розповів Марії та моїй сестрі про бажання, яке вони висловили, зробити деякі елементарні дослідження під моїм керівництвом: вони знову захопилися проектом, і було вирішено, що з того самого дня він почнеться.

Один із кутів вітальні перетворили на робочий кабінет, з моєї кімнати зняли карти, зняли пил з географічного глобуса, який до того часу лежав на батьковому столі без уваги, дві консолі очистили від прикрас і зробили з них навчальні столики. Мама посміхалася, коли бачила весь той безлад, який спричинив наш проект.

Ми зустрічалися щодня по дві години, за цей час я пояснював їй одну-дві глави з географії, ми читали трохи всесвітньої історії, а часто й багато сторінок Генія Християнства. Тоді я зміг оцінити всю глибину інтелекту Марії: мої речення закарбовувалися в її пам'яті, а її розуміння майже завжди випереджало мої пояснення з дитячим тріумфом.

Емма була здивована цією таємницею і раділа нашому невинному щастю; як я міг приховувати від неї в цих частих розмовах те, що коїлося в моєму серці? Вона, мабуть, помітила мій нерухомий погляд на зачарованому обличчі своєї супутниці, коли та давала необхідне пояснення. Вона бачила, як тремтіла рука Марії, коли я ставив її на якусь точку, яку марно шукав на карті. А коли, сидячи біля столу, а вони стояли по обидва боки від мене, Марія нахилялася, щоб краще розгледіти щось у моїй книзі чи на картах, її подих, розчісування волосся, коси, що спадали з плечей, заважали моїм поясненням, і Емма бачила, як вона скромно випростовувалася.

Іноді моїм учням доводилося займатися домашніми справами, і моя сестра завжди брала на себе обов'язок піти і зайнятися ними, щоб трохи пізніше повернутися і приєднатися до нас. Тоді моє серце калатало. Марія, з її по-дитячому серйозним чолом і майже смішними губами, віддавала мені частину своїх ямочок, аристократичних рук, створених для притискання чола, як у Байрона; і її акцент, не перестаючи мати властиву їй музику, ставав повільним і глибоким, коли вона вимовляла м'яко артикульовані слова, які я марно намагався б пригадати сьогодні, бо я не чув їх знову, тому що, вимовлені іншими губами, вони вже не такі, і написані на цих сторінках, вони здадуться безглуздими. Вони належать до іншої мови, з якої вже багато років не пам'ятаю жодного речення.

Розділ XIII

Сторінки Шатобріана поступово розфарбовували уяву Марії. Така християнка і сповнена віри, вона раділа, коли знаходила красу, яку передбачала в католицькому богослужінні. Її душа брала з палітри, яку я їй запропонував, найцінніші фарби, щоб прикрасити все; а поетичний вогонь, дар Небес, що викликає захоплення у чоловіків, які ним володіють, і божественний вплив на жінок, які відкривають його всупереч собі, надав її обличчю чарівності, досі невідомої мені в людських обличчях. Думки поета, прийняті в душі цієї жінки, такої спокусливої серед своєї невинності, повернулися до мене, як відлуння далекої і знайомої гармонії, що хвилює серце.

Одного вечора, вечора, подібного до вечорів моєї країни, прикрашеного хмарами фіолетового і блідо-золотого кольору, прекрасного, як Марія, прекрасного і швидкоплинного, як він був для мене, вона, моя сестра і я, сиділи на широкому камені схилу, звідки ми могли бачити, як праворуч у глибокій долині котяться галасливі потоки річки, і з величною і мовчазною долиною біля наших ніг я читав епізод про Аталу, і вони вдвох, чудові у своїй нерухомості і покинутості, чули з моїх вуст усю ту меланхолію, яку поет зібрав, щоб "змусити світ плакати". Моя сестра, поклавши праву руку на одне з моїх плечей, її голова майже з'єдналася з моєю, стежила очима за рядками, які я читав. Марія, стоячи навколішки, не відривала своїх вологих очей від мого обличчя.

Сонце вже зайшло, коли я читав останні сторінки поеми зміненим голосом. Бліда голова Емми лежала на моєму плечі. Марія затулила обличчя обома руками. Після того, як я прочитав прощальне прощання Чактаса над могилою коханої, прощання, яке так часто виривало ридання з моїх грудей: "Спи спокійно на чужині, юний негіднику! У нагороду за твою любов, твоє вигнання і твою смерть, ти покинута навіть самим Чактасом!" Марія, переставши чути мій голос, відкрила обличчя, і густі сльози покотилися по її обличчю. Вона була прекрасна, як творіння поета, і я кохав її тією любов'ю, яку він собі уявляв. Ми повільно і мовчки йшли до будинку, і моя душа і душа Марії були не тільки зворушені прочитаним, їх переповнювало передчуття.

Розділ XIV

Через три дні, спускаючись одного вечора з гори, мені здалося, що на обличчях слуг, яких я зустрічав у внутрішніх коридорах, з'явилося якесь пожвавлення. Сестра сказала мені, що у Марії стався нервовий напад, і, додавши, що вона все ще непритомна, намагалася якомога більше заспокоїти мою болісну тривогу.

Забувши про всяку обережність, я увійшов до спальні, де була Марія, і, опановуючи шаленство, яке змусило б мене притиснути її до серця, щоб повернути до життя, я в розгубленості підійшов до її ліжка. У ногах ліжка сидів мій батько: він зупинив на мені один зі своїх пильних поглядів, а потім перевів його на Марію, ніби хотів мені докоряти, показуючи на неї. Моя мати була там; але вона не підняла очей, щоб шукати мене, бо, знаючи мою любов, вона жаліла мене, як добра мати жаліє свою дитину, як добра мати жаліє свою власну дитину в жінці, яку любить її дитина.

Я стояв нерухомо, дивлячись на неї, не наважуючись з'ясувати, що з нею. Вона ніби спала: її обличчя, вкрите смертельною блідістю, було наполовину приховане розпатланим волоссям, в якому були зім'яті квіти, які я подарував їй вранці; зморщене чоло свідчило про нестерпне страждання, а на скронях виступив легкий піт; із заплющених очей намагалися витекти сльози, які блищали на віях вій.

Батько, розуміючи всі мої страждання, підвівся, щоб піти, але перед тим, як піти, підійшов до ліжка і, помацавши пульс Марії, сказав:

–Усе скінчено. Бідолашна дитина! Це те саме зло, від якого страждала її мати.

Груди Марії повільно здіймалися, немов у риданні, і, повернувшись до свого природного стану, вона видихнула лише зітхання. Батько пішов, я став у головах ліжка і, забувши про матір та Емму, які мовчали, взяв одну з рук Марії з подушки і омив її потоком своїх сліз, які до цього часу стримував. Вона вимірювала все моє нещастя: це була та сама хвороба, що й у її матері, яка померла дуже молодою, вражена невиліковною епілепсією. Ця думка заволоділа всією моєю істотою, щоб зламати її.

Я відчув якийсь рух у цій інертній руці, до якої мій подих не міг повернути тепло. Марія вже починала дихати вільніше, а її губи, здавалося, з усіх сил намагалися вимовити слово. Вона рухала головою з боку в бік, ніби намагаючись скинути з себе непосильний тягар. Після хвилинного перепочинку вона заїкалася, вимовляючи нерозбірливі слова, але нарешті серед них чітко прозвучало моє ім'я. Я подивився на неї і побачив, що вона стоїть. Я стояв, не зводячи з неї погляду, можливо, я занадто міцно стиснув її руки, можливо, мої губи кликали її. Вона повільно розплющила очі, наче поранена інтенсивним світлом, і втупилася в мене, намагаючись впізнати мене. Напівсидячи, вона запитала: "Що сталося?" – відводячи мене вбік; "Що зі мною сталося?" – продовжувала вона, звертаючись до моєї мами. Ми спробували заспокоїти її, і з акцентом, в якому було щось від докору, чого я тоді не могла собі пояснити, вона додала: "Розумієш, я злякалася.

Після доступу їй було дуже боляче і вона була глибоко засмучена. Я повернувся ввечері, щоб побачити її, коли це дозволяв етикет, встановлений моїм батьком у таких випадках. Коли я прощався з нею, вона на мить затримала мою руку і сказала: "До завтра", – і наголосила на останньому слові, як робила це щоразу, коли наша розмова переривалася ввечері, з нетерпінням чекаючи наступного дня, щоб ми могли її завершити.

Розділ XV

Коли я вийшов у коридор, що вів до моєї кімнати, рвучкий вітер гойдав верби на подвір'ї, а коли я наблизився до саду, то почув, як він розриває апельсинові гаї, з яких випурхують перелякані птахи. Слабкі спалахи блискавки, немов миттєве віддзеркалення пряжки, пораненої відблиском пожежі, здавалося, хотіли освітити похмуре дно долини.

Притулившись до однієї з колон у коридорі, не відчуваючи, як дощ б'є в скроні, я думала про хворобу Марії, про яку батько говорив такі страшні слова; мої очі хотіли знову бачити її, як у ті тихі й безтурботні ночі, які, можливо, більше ніколи не настануть!

Не знаю, скільки часу минуло, коли щось схоже на вібруюче крило птаха торкнулося мого чола. Я подивився в бік найближчого лісу, щоб простежити за ним: це був чорний птах.

У кімнаті було холодно, троянди біля вікна тремтіли, ніби боялися, що їх залишать на поталу буйному вітру, у вазі стояли вже зів'ялі лілії, які Марія поставила туди вранці. У цей час порив вітру раптово задув лампадку, а гуркіт грому ще довго було чути, наче гуркіт велетенської колісниці, що падала зі скелястих гірських вершин.

Посеред цієї ридаючої природи в моїй душі панував сумний спокій.

Годинник у вітальні щойно пробив дванадцяту. Я почув кроки біля своїх дверей, а потім голос батька, який кликав мене. "Вставай, – сказав він, як тільки я відповів, – Марія все ще нездужає.

Доступ повторився. Через чверть години я був готовий до від'їзду. Мій батько давав мені останні вказівки щодо симптомів хвороби, а маленький чорний Хуан Анхель заспокоював мого нетерплячого і переляканого коня. Я скочив на коня, його підковані копита застукотіли по бруківці, і за мить я вже мчав униз, до рівнинної частини долини, шукаючи дорогу у світлі яскравих спалахів блискавок. Я їхав на пошуки доктора Мейна, який тоді проводив сезон у селі за три ліги від нашої ферми.

Образ Марії, якою я бачив її в ліжку того дня, коли вона сказала мені: "До завтра", що, можливо, не приїде, йшов зі мною і, розпалюючи моє нетерпіння, змушував мене безперервно вимірювати відстань, яка відділяла мене від кінця подорожі; нетерпіння, яке швидкість коня була недостатньою, щоб стримувати,

Рівнини почали зникати, тікаючи в протилежному напрямку від мого бігу, наче величезні ковдри, зметені ураганом. Ліси, які я вважав найближчими, здавалося, відступали в міру того, як я наближався до них. Лише стогін вітру серед тінистих фігових дерев і чиминанго, лише втомлене хрипіння коня і стукіт його копит по іскристих кременях переривали нічну тишу.

Кілька хатин Санта-Елени були праворуч від мене, і незабаром я перестав чути гавкіт їхніх собак. Сплячі корови на дорозі змусили мене сповільнитися.

Прекрасний будинок панів М*** з білою каплицею та гаями цейбових дерев виднівся вдалині в перших променях місяця, що сходив, немов замок, вежі та дахи якого з плином часу зруйнувалися.

Амаме піднімалася разом з нічними дощами, і її рев сповістив мене про це задовго до того, як я дістався берега. У світлі місяця, який, пробиваючись крізь листя на берегах, збирався посріблити хвилі, я побачив, наскільки посилилася його течія. Але я не міг чекати: за годину я проїхав дві ліги, а цього все одно було замало. Я приставив шпори до задніх ніг коня, і він, притиснувши вуха до дна річки і глухо іржачи, ніби розрахував стрімкість води, що била по його ногах: він занурив у неї руки і, немов переможений непереможним жахом, схопився на ноги і стрімко понісся вперед. Я погладив його по шиї і мокрій гриві і знову підштовхнув його до річки; тоді він нетерпляче здійняв руки, просячи при цьому повної свободи дій, яку я йому дав, боячись, що проґавив ополонку. Він піднявся вгору по берегу ярдів на двадцять, взявши бік скелі; він наблизив ніс до піни і, піднявши його враз, занурився в потік. Вода накрила мене майже всього, сягаючи до колін. Хвилі незабаром закрутилися навколо мого пояса. Однією рукою я погладжував шию тварини, єдину видиму частину її тіла, а іншою намагався змусити її описати лінію зрізу більш вигнутою вгору, бо інакше, втративши нижню частину схилу, вона була недоступна через свою висоту і силу води, яка перекидалася через зламані гілки. Небезпека минула. Я піднявся, щоб оглянути обхвати, один з яких лопнув. Шляхетний звір обтрусився, і за мить я продовжив свій похід.

Через чверть ліги я перетнув хвилі Німи, скромні, прозорі і плавні, які котилися освітлені, поки не загубилися в тіні мовчазних лісів. Я залишив пампу Санта Р., чий будинок, розташований посеред гаїв сейби і під групою пальм, які піднімають своє листя над його дахом, нагадує в місячні ночі шатро східного царя, що звисає з дерев оазису.

Була друга година ночі, коли, перетнувши село П***, я зупинився біля дверей будинку, де жив лікар.

Розділ XVI

Увечері того ж дня лікар пішов від нас, залишивши Марію майже повністю одужалою, прописавши режим, щоб запобігти повторному приєднанню, і пообіцявши часто її відвідувати. Я відчув невимовне полегшення, коли почув, як він запевняв її, що небезпеки немає, і для нього, вдвічі більше, ніж для мене, вона стала вдвічі люблячішою, ніж до цього, тільки тому, що Марії пророкували таке швидке одужання. Я зайшов до її кімнати, щойно лікар і мій батько, який мав супроводжувати його цілу лігу, вирушили в дорогу. Вона якраз закінчувала заплітати волосся, дивлячись на себе в дзеркало, яке моя сестра тримала на подушках. Почервонівши, вона відсунула предмет меблів убік і сказала мені

–Це не заняття для хворої жінки, чи не так? Але я почуваюся досить добре. Сподіваюся, я більше ніколи не змушу вас до такої небезпечної подорожі, як минулої ночі.

У тій поїздці не було ніякої небезпеки, – відповів я.

–Річка, так, річка! Я подумав про це і про багато речей, які можуть статися з тобою через мене.

Подорож за три ліги? Ти називаєш це…?

Та подорож, під час якої ви могли потонути, – сказав лікар, настільки здивований, що ще не встиг натиснути на мене, а вже говорив про це. Вам з ним, коли ви поверталися, довелося чекати дві години, поки річка зійде нанівець.

Лікар на коні – це мул, а його пацієнт – це не те саме, що хороший кінь.

Чоловік, який живе в будиночку біля перевалу, – перебила мене Марія, – коли впізнав твого чорного коня сьогодні вранці, був здивований, що вершник, який стрибнув у річку вчора ввечері, не потонув, коли він кричав йому, що броду немає. О, ні, ні, я не хочу знову хворіти. Хіба лікар не сказав тобі, що я більше не буду хворіти?

Так, – відповів я. – І він пообіцяв, що протягом цих двох тижнів не пропустить жодного дня, щоб не завітати до тебе.

–Тоді тобі не доведеться знову їхати вночі. Що б я робив, якби…

–Ти б багато плакала, чи не так? -Відповіла я, посміхаючись.

Він подивився на мене кілька секунд, і я додала:

Чи можу я бути впевненим, що помру в будь-який момент, будучи переконаним, що…

–Від чого?

А решту вгадуєш по очах:

–Завжди, завжди! -додала вона майже потайки, ніби розглядаючи гарне мереживо на подушках.

І я маю сказати тобі дуже сумні речі, – продовжив він після кількох хвилин мовчання, – такі сумні, що вони стали причиною моєї хвороби. Ти був на горі. Мама все про це знає; і я чув, як тато розповідав їй, що моя мати померла від хвороби, назви якої я ніколи не чув; що тобі судилося зробити чудову кар'єру; і що я… Я не знаю, чи те, що я чула, правда – я не заслуговую на те, щоб ти був зі мною таким, яким ти є зараз.

З її заплющених очей на бліді щоки покотилися сльози, які вона поспішила витерти.

Не кажи так, Маріє, не думай так, – сказала я. – Ні, благаю тебе.

–Але я чув, а потім не знав про себе.... А чому тоді?

–Послухайте, благаю вас, я… я… Дозвольте мені наказати, щоб ви більше про це не говорили.

Вона схилила чоло на руку, на яку спиралася, і чию руку я стискав у своїй, коли я почув у сусідній кімнаті шелест одягу Емми, що наближався.

Того вечора під час вечері ми з сестрами сиділи в їдальні і чекали на батьків, які затрималися довше, ніж зазвичай. Нарешті ми почули, як вони розмовляють у вітальні, ніби закінчуючи важливу розмову. Благородна фізіономія мого батька свідчила про те, що він щойно пережив моральну боротьбу, яка засмутила його, – по легкому стисненню кінчиків його губ і по маленькій зморшці між бровами. Моя мати була бліда, але, не докладаючи жодних зусиль, щоб виглядати спокійною, вона сказала мені, сідаючи за стіл:

–Я не забув тобі сказати, що сьогодні вранці до нас приходив Хосе, щоб запросити тебе на полювання, але коли він почув новину, то пообіцяв прийти завтра рано вранці. Ти не знаєш, чи правда, що одна з його дочок виходить заміж?

Він намагатиметься проконсультуватися з тобою щодо свого проекту, – недбало зауважив батько.

Це, мабуть, полювання на ведмедя, – відповів я.

–Ведмедів? Що? Ви полюєте на ведмедів?

–Так, сер, це забавне полювання, ми з ним кілька разів грали в нього.

У моїй країні, – сказав батько, – тебе вважали б варваром або героєм.

–І все ж така гра менш небезпечна, ніж полювання на оленя, яке ведеться щодня і повсюдно; адже перша, замість того, щоб вимагати від мисливців мимоволі падати через верес і водоспади, вимагає лише трохи спритності і влучної стрільби.

Мій батько, на обличчі якого вже не було колишньої похмурості, розповідав про те, як на Ямайці полювали на оленів, і про те, як його родичі любили це заняття, а Соломон вирізнявся серед них завзятістю, вправністю та ентузіазмом, про якого він, сміючись, розповідав нам кілька анекдотів.

Коли ми встали з-за столу, він підійшов до мене і сказав:

–Ми з твоєю матір'ю хочемо з тобою дещо обговорити, зайди до мене в кімнату пізніше.

Коли я увійшов до кімнати, батько писав спиною до матері, яка була в менш освітленій частині кімнати, сидячи в кріслі, в якому вона завжди сиділа, коли там зупинялася.

–Сідайте, – сказав він, на мить припиняючи писати і дивлячись на мене крізь біле скло і дзеркала в золотій оправі.

Через кілька хвилин, акуратно поклавши на місце бухгалтерську книгу, в якій він робив записи, він пересів ближче до того місця, де сидів я, і тихим голосом промовив наступне:

–Я хотів, щоб твоя мама була присутня на цій розмові, тому що це серйозна справа, щодо якої вона має таку ж думку, як і я.

Він підійшов до дверей, відчинив їх і викинув сигару, яку курив, і продовжив у тому ж дусі:

–Ви перебуваєте з нами вже три місяці, і лише через два пан А*** зможе вирушити в подорож до Європи, і саме з ним ви маєте поїхати. Ця затримка, до певної міри, нічого не означає, оскільки нам дуже приємно, що після шестирічної відсутності ти знову з нами, а за тобою підуть інші, а також тому, що я із задоволенням відзначаю, що навіть тут навчання є одним з твоїх найулюбленіших задоволень. Я не можу приховати від вас, та й не повинен, що покладаю великі надії, виходячи з вашого характеру і здібностей, на те, що ви блискуче завершите кар'єру, яку збираєтесь розпочати. Ти не можеш не знати, що сім'я незабаром потребуватиме твоєї підтримки, а тим більше після смерті твого брата.

Потім, зробивши паузу, він продовжив:

–У твоїй поведінці є щось неправильне, мушу тобі сказати: тобі лише двадцять років, а в цьому віці необачно плекане кохання може зробити ілюзорними всі надії, про які я щойно говорив з тобою. Ти кохаєш Марію, і я знаю це вже багато днів, це природно. Марія майже моя дочка, і мені не було б чого спостерігати, якби ваш вік і становище дозволяли думати про шлюб; але вони не дозволяють, а Марія дуже молода. Це не єдині перешкоди, які виникають; є одна, можливо, непереборна, і мій обов'язок говорити з вами про неї. Марія може втягнути вас і нас разом з вами в прикру біду, яка їй загрожує. Доктор Мейн наважується майже запевнити, що вона помре молодою від тієї ж хвороби, від якої померла її мати: те, що вона пережила вчора, – це епілептична непритомність, яка, посилюючись при кожному наступному зверненні, закінчиться найгіршою з відомих епілепсій: так каже лікар. Тепер, добре подумавши, дайте відповідь на одне-єдине запитання; дайте відповідь як розумна людина і джентльмен, яким ви є; і нехай ваша відповідь не буде продиктована чужою для вашого характеру екзальтацією щодо вашого майбутнього і вашого власного майбутнього. Вам відома думка лікаря, думка, яка заслуговує на повагу, бо її висловлює Мейн; вам відома доля Соломонової дружини: якби ми погодилися на це, чи одружилися б ви сьогодні з Марією?

Так, сер, – відповів я.

–Ти б увібрала все це в себе?

–Все, все!

–Я думаю, що говорю не лише з сином, але й з джентльменом, якого я намагався виховати в тобі.

У цей момент мама сховала обличчя в хустку. Батько, зворушений, можливо, цими сльозами, а можливо, також рішучістю, яку він побачив у мені, знаючи, що його голос підведе його, замовк на кілька хвилин.

Що ж, – продовжував він, – якщо це благородне рішення надихає тебе, то ти погодишся зі мною, що не раніше, ніж через п'ять років, ти не зможеш стати чоловіком Марії. Не мені вам казати, що вона, кохаючи вас з дитинства, кохає вас і сьогодні так сильно, що сильні емоції, нові для неї, як каже Мейн, спричинили появу симптомів хвороби, тобто, що ваше кохання і її кохання потребують перестороги, і що я вимагаю від вас відтепер пообіцяти мені, заради вас, оскільки ви так сильно кохаєте її, і заради неї, що ви будете дотримуватися порад лікаря, які він дасть вам на випадок, якщо цей випадок станеться. Ви не повинні нічого обіцяти Марії, бо обіцянка стати її чоловіком після призначеного мною терміну зробить ваш статевий акт більш інтимним, а цього якраз і слід уникати. Подальші пояснення тобі не потрібні: йдучи цим шляхом, ти можеш врятувати Марію; ти можеш позбавити нас від нещастя втратити її.

За все, що ми тобі даруємо, – сказав він, звертаючись до моєї матері, – ти повинна пообіцяти мені наступне: не говорити з Марією про небезпеку, яка їй загрожує, і не відкривати їй нічого з того, що відбулося між нами сьогодні вночі. Ти також повинен знати мою думку про твій шлюб з нею, якщо її хвороба продовжиться після твого повернення в цю країну – адже ми незабаром розлучимося на кілька років: як твій і Марії батько, я не схвалював би такого зв'язку. Висловлюючи цю безповоротну постанову, не зайвим буде повідомити вам, що Соломонові за останні три роки його життя вдалося зібрати певний капітал, який перебуває в моєму розпорядженні і призначений служити приданим для його дочки. Але якщо вона помре до заміжжя, то він має перейти до її бабусі по материнській лінії, яка перебуває в Кінгстоні.

Батько кілька хвилин походив по кімнаті. Думаючи, що наша конференція завершилася, я підвівся, щоб піти, але він повернувся на своє місце і, вказуючи на моє, продовжив свою промову таким чином.

–Чотири дні тому я отримав листа від пана де М*** з проханням про руку Марії для його сина Карлоса.

Я не міг приховати свого здивування від цих слів. Батько непомітно посміхнувся, перш ніж додати:

–Пан де М*** дає вам п'ятнадцять днів на те, щоб прийняти чи відхилити його пропозицію, і протягом цього часу ви приїдете до нас з візитом, який ви обіцяли мені раніше. Після того, як ми про все домовилися, вам буде легко.

Добраніч, – сказав він, тепло поклавши руку мені на плече, – бажаю тобі щасливого полювання; мені потрібна шкура ведмедя, якого ти вб'єш, щоб покласти її в ногах мого ліжечка.

Гаразд, – відповів я.

Мама простягнула мені руку і, тримаючи мою, сказала:

–Ми чекаємо на вас рано, будьте обережні з цими тваринами!

За останні кілька годин навколо мене вирувало стільки емоцій, що я ледве помічала кожну з них, і не могла взяти під контроль свою дивну і складну ситуацію.

Марії погрожували смертю, обіцяли в нагороду за моє кохання жахливу відсутність, обіцяли за умови, що я любитиму її менше, а я мусив стримувати таку сильну любов, любов, яка назавжди заволоділа всім моїм єством, під страхом того, що вона зникне з землі, як одна з утікачок-красунь моїх мрій, і що відтепер я виглядатиму в її очах невдячним і нечутливим, можливо, лише через поведінку, до якої мене примушувала необхідність і розум! Я більше не міг чути її зізнань у зворушеному голосі; мої губи не могли торкнутися навіть кінця однієї з її кіс. Моя вона чи смерті, між смертю і мною, ще один крок до неї означав би її втрату; а дозволити їй плакати, покинутій, було випробуванням, яке було понад мої сили.

Боягузливе серце! Ти не зміг дозволити, щоб тебе поглинув той вогонь, який, погано прихований, міг би поглинути її? Де вона тепер, коли ти більше не б'єшся, коли дні і роки проходять повз мене, а я не знаю, що володію тобою?

Виконуючи мій наказ, Хуан Анхель на світанку постукав у двері моєї кімнати.

–Як ранок? -запитав я.

–Мало, пане господарю, дощу хочеться.

–Гаразд. Іди на гору і скажи Хосе, щоб не чекав мене сьогодні.

Коли я відчинив вікно, то пошкодував, що відправив маленького чорношкірого чоловічка, який, посвистуючи і гудячи бамбуком, збирався увійти в першу ділянку лісу.

Холодний, не по сезону вітер віяв з гір, гойдав трояндові кущі, колихав верби, збиваючи з пантелику поодинокі пари мандрівних папуг, що летіли в політ. Всі птахи, розкіш саду в бадьорі ранки, замовкли, і тільки пеночки пурхали на сусідніх луках, зустрічаючи сумний зимовий день своєю піснею.

За короткий час гори зникли під попелястою пеленою зливи, яка вже давала про себе знати наростаючим гуркотом, проносячись лісом. За півгодини каламутні, гуркітливі струмки збігали вниз, прочісуючи копиці сіна на схилах по той бік річки, яка, розбухнувши, сердито гриміла і виднілася в далеких розколинах, жовтувата, переповнена і каламутна.

Розділ XVII

Минуло десять днів після тієї прикрої наради. Не відчуваючи себе в змозі виконати бажання батька щодо нового виду статевих стосунків, які, за його словами, я повинен був використовувати з Марією, і болісно стурбований пропозицією одружитися, зробленою Чарльзом, я шукав всіляких приводів, щоб піти з дому. Ті дні я проводив, зачинившись у своїй кімнаті або у Жозе, часто блукаючи пішки. Моїм супутником на прогулянках була якась книга, яку я ніяк не міг прочитати, моя рушниця, яка ніколи не стріляла, і Майо, який постійно втомлював мене. Поки я, охоплений глибокою меланхолією, коротав години, ховаючись у найвіддаленіших куточках, він марно намагався задрімати, згорнувшись калачиком у листяній підстилці, з якої його то виганяли мурахи, то змушували нетерпляче підстрибувати мурахи та комарі. Коли старий втомлювався від бездіяльності і мовчання, яке він не любив, незважаючи на свою неміч, він підходив до мене і, поклавши голову на одне з моїх колін, ласкаво дивився на мене, а потім відходив і чекав мене за кілька кроків на стежці, що вела до будинку; І в своєму пориві вирушити в дорогу, коли він змушував мене йти за ним, він навіть робив кілька стрибків радісного, юнацького запалу, в яких, крім того, що забував про свою витримку і старечу серйозність, він виходив з них без особливого успіху.

Одного ранку мама зайшла до моєї кімнати і, сівши в головах ліжка, з якого я ще не встиг піднятися, сказала мені:

–Цього не може бути: ти не можеш так далі жити, мене це не влаштовує.

Поки я мовчав, він продовжував:

Те, що ти робиш, – це не те, чого вимагав твій батько, це набагато більше, і твоя поведінка жорстока до нас, а ще більш жорстока до Марії. Я був переконаний, що ти часто ходиш до Луїзи, бо там тебе люблять, але Брауліо, який прийшов вчора ввечері, повідомив нам, що не бачив тебе вже п'ять днів. Що викликає в тобі цей глибокий смуток, який ти не можеш контролювати навіть у ті кілька хвилин, які проводиш у товаристві сім'ї, і який змушує тебе постійно шукати усамітнення, ніби тобі вже нестерпно перебувати з нами?

Її очі наповнилися сльозами.

Мері, мадам, – відповів я, – він повинен бути цілком вільний прийняти чи не прийняти жереб, який пропонує йому Чарльз; і я, як його друг, не повинен обманювати його в надії, яку він справедливо плекає на те, що буде прийнятий.

Так я, не в силах стриматися, відкрив найнестерпніший біль, який мучив мене з тієї ночі, коли я почув про пропозицію панів з М***. Смертельні прогнози лікаря про хворобу Марії стали для мене нічим перед цією пропозицією, нічим перед необхідністю розлуки з нею на довгі роки.

–Як ви могли собі таке уявити? -Вона бачила твого друга лише двічі: один раз, коли він був тут кілька годин, а другий раз, коли ми їздили до його родини.

–Але, дорогий мій, залишилося небагато часу для того, щоб те, що я вважав виправданим, зникло або зникло. Мені здається, що це варте того, щоб на нього зачекати.

–Ти дуже несправедливий, і ти пошкодуєш, що так вчинив. Марія з гідності та обов'язку, знаючи себе краще, ніж ти, приховує, як сильно вона страждає через твою поведінку. Я ледве вірю своїм очам; я вражений тим, що ви щойно сказали; я, який думав зробити вам велику радість і все виправити, повідомивши вам те, що Мейн сказав нам вчора при прощанні!

Скажи це, скажи, – благала я, сідаючи.

–А в чому сенс?

–Хіба вона не буде завжди… хіба вона не буде завжди моєю сестрою?

–Чи може чоловік бути джентльменом і робити те, що робиш ти? Ні, ні, це не для мого сина! Твоя сестра! І ти забуваєш, що говориш це тому, хто знає тебе краще, ніж ти сам! Твоя сестра! І я знаю, що вона любила тебе відтоді, як приспала вас обох у мене на колінах! І тепер ти віриш у це? Тепер, коли я прийшов поговорити з тобою про це, наляканий стражданнями, які бідолаха марно намагається приховати від мене?

–Я ні на мить не хотів би дати тобі привід для такого незадоволення, про яке ти мені повідомив. Скажи мені, що я маю зробити, щоб виправити те, що ти знайшов гідним осуду в моїй поведінці.

–Хіба ти не хочеш, щоб я любив її так само сильно, як тебе?

–Так, пані, і це правильно, чи не так?

–Так і буде, хоч я й забув, що в неї немає іншої матері, крім мене, і про Соломонові поради, і про довіру, яку він вважає мене гідною, бо вона на це заслуговує і так сильно тебе любить. Лікар запевняє нас, що хвороба Марії – не та, від якої страждала Сара.

–Він так сказав?

–Так, твій батько, заспокоєний з цього приводу, просив мене повідомити тобі.

–То я можу знову бути з нею, як раніше? -запитав я збожеволівши.

–Майже…

–О, вона вибачить мені, ти так не думаєш? Лікар сказав, що немає ніякої небезпеки? -Я додала: "Необхідно, щоб Чарльз знав про це.

Мама дивно подивилася на мене, перш ніж відповісти:

–А чому це треба від нього приховувати? Мій обов'язок – сказати вам, що, на мою думку, ви повинні зробити, оскільки панове з М*** приїжджають завтра, як вони оголосили. Скажи Марії сьогодні після обіду. Але що ти можеш їй сказати, що було б достатньо, щоб виправдати твою відстороненість, не порушуючи наказів батька? І навіть якби ти міг розповісти їй про те, що він від тебе вимагав, ти не зміг би виправдатися, бо є причина того, що ти робив останніми днями, яку з гордості і делікатності ти не повинен відкривати. Ось результат. Я повинен сказати Марії справжню причину твого смутку.

–Але якщо так, якщо я був легковажним у тому, у що вірив, що вона подумає про мене?

Він вважатиме вас менш хворим, ніж вважати себе здатним на мінливість і непослідовність, більш одіозну, ніж будь-що інше.

–До певної міри ти маєш рацію, але прошу тебе, не кажи Марії нічого з того, про що ми щойно говорили. Я припустився помилки, через яку, можливо, страждаю більше, ніж вона, і мушу її виправити; обіцяю тобі, що виправлю її; прошу лише два дні, щоб зробити це як слід.

Ну, – сказав він, підводячись, щоб піти, – ти сьогодні кудись йдеш?

–Так, мем.

–Куди ти йдеш?

Я збираюся завітати до Еміґдіо з вітальним візитом, і це просто необхідно, бо вчора я передав йому повідомлення, що дворецький його батька чекає на мене сьогодні на обід.

–Але ти повернешся раніше.

–О четвертій чи п'ятій годині.

–Приходьте і поїжте тут.

–Ти знову мною задоволений?

Звичайно, ні, – відповів він, усміхаючись. Тоді до вечора: передайте дамам найкращі побажання від мене і дівчат.

Розділ XVIII

Я вже був готовий йти, коли до моєї кімнати зайшла Емма. Вона була здивована, побачивши мене зі смішним обличчям.

Куди ти йдеш така щаслива, – запитав він мене.

–Як би я хотіла нікуди не йти. Побачитися з Еміґдіо, який при кожній зустрічі скаржиться на мою непостійність у кожному тоні.

–Як несправедливо! -вигукнув він зі сміхом. Несправедливо?

–Над чим ти смієшся?

–Бідолаха!

–Ні, ні: ти смієшся над чимось іншим.

У тому-то й річ, – сказав він, взявши гребінець з мого туалетного столика і підійшовши до мене. Дозвольте мені зачесати вас, адже ви знаєте, пане Констант, що одна з сестер вашого друга дуже гарна дівчина. Шкода, – продовжувала вона, розчісуючи волосся своїми витонченими руками, – що майстер Ефраїм останнім часом трохи зблід, бо бугени не уявляють собі чоловічої краси без свіжого рум'янцю на щоках. Але якби сестра Еміґдіо знала про....

–Ти сьогодні дуже балакучий.

–Так? І ти дуже весела. Подивіться в дзеркало і скажіть мені, якщо ви виглядаєте погано.

–Що за візит! -вигукнула я, почувши голос Марії, яка кликала мою сестру.

–Дійсно. Наскільки краще було б прогулятися вершинами Бокерон-де-Амайме і насолоджуватися… чудовим і самотнім краєвидом, або йти горами, як поранена худоба, відганяючи комарів, не зважаючи на те, що травень сповнений неприємних відчуттів… Бідолашна, це неможливо.

Тебе Марія кличе, – перебила я.

–Я знаю, для чого це.

–Навіщо?

–Допомогти йому зробити те, чого він не повинен робити.

–Можеш сказати, який саме?

Вона чекає, що я принесу квіти на заміну цим, – сказала вона, вказуючи на квіти у вазі на моєму столі, – і на її місці я б не ставила туди інші.

–Якби ви тільки знали…

–А якби ти знав…

Мій батько, який дзвонив мені зі своєї кімнати, перервав розмову, яка, якби продовжилася, могла б зірвати те, що я намагався зробити після останньої розмови з матір'ю.

Коли я увійшов до кімнати батька, він дивився на віконце красивого кишенькового годинника і сказав:

–Це чудова річ; вона, безсумнівно, варта тих тридцяти фунтів. Повернувшись одразу до мене, він додав:

–Це годинник, який я замовив у Лондоні, подивіться на нього.

Він набагато кращий, ніж той, яким ти користуєшся, – зауважив я, оглядаючи його.

–Але мій дуже точний, а твій дуже маленький: ти повинен віддати його одній з дівчат, а цей візьмеш собі.

Не залишивши мені часу подякувати, він додав:

–Ти йдеш до Еміґдіо? Скажи його батькові, що я можу підготувати загороду для гіпопотамів, щоб ми могли відгодовувати їх разом, але його худоба має бути готова до п'ятнадцятого числа.

Я негайно повернувся до своєї кімнати, щоб узяти пістолети. Марія з саду, біля підніжжя мого вікна, передавала Еммі букетик чорнобривців, майорану і гвоздик; але найкрасивіша з них, через свій розмір і розкіш, була у неї на губах.

Доброго ранку, Маріє, – сказала я, поспішаючи отримати квіти.

Вона, миттєво збліднувши, коротко відповіла на привітання, і гвоздика випала з її вуст. Вона простягнула мені квіти, впустивши кілька до моїх ніг, а коли її щоки знову запалали, підняла їх і поклала в межах моєї досяжності.

Хочеш обміняти все це на гвоздику, яка була у тебе на вустах, – сказала я, отримуючи останні цукерки?

Я наступив на нього, – відповів він, опустивши голову, щоб знайти його.

–За те, що ви так потопталися, Я дам вам усе це за нього.

Він залишився в тому ж положенні, не відповівши мені.

–Дозвольте мені забрати його?

Потім він нахилився, щоб узяти його, і простягнув мені, не дивлячись на мене.

Тим часом Емма вдавала, що її зовсім не цікавлять нові квіти.

Я потиснула руку Марії, коли передавала бажану гвоздику, і сказала їй:

–Дякую, дякую! Побачимося після обіду.

Вона підняла очі і подивилася на мене з найзахопленішим виразом, який тільки можуть викликати в жіночих очах ніжність і скромність, докір і сльози.

Розділ XIX

Я пройшов трохи більше ліги і вже намагався відчинити двері, що вели до мангонів батька Еміґдіо. Подолавши опір запліснявілих петель і валу, а ще завзятіший опір пілона, зробленого з великого каменю, який, підвішений до даху на засуві, завдавав мук перехожим, утримуючи цей своєрідний пристрій зачиненим, я вважав, що мені пощастило, що я не застряг у кам'янистій трясовині, про поважний вік якої можна було судити за кольором застояної води.

Я перетнув коротку рівнину, де над болотистими травами домінували лисохвіст, чагарник і очерет; там бродили бритоголові млинові коні, бігали лошата і медитували старі віслюки, настільки пошматовані і понівечені носінням дров і жорстокістю їхніх погоничів, що Бюффон був би спантеличений, якби довелося їх класифікувати.

Великий старий будинок, оточений кокосовими та манговими деревами, мав попелястий, провислий дах, що виходив на високий, густий какао-гай.

Я не вичерпав усіх перешкод, щоб дістатися туди, бо наткнувся на загони, оточені тетиллалом; і там мені довелося перекочувати міцних гуадуа через хиткі сходинки. На допомогу мені прийшли двоє негрів, чоловік і жінка: він був одягнений лише в бриджі, і його атлетична спина блищала від характерного для його раси поту; на ній була синя фула, а замість сорочки – хустка, зав'язана на потилиці вузлом і перев'язана поясом, що прикривав її груди. Обидва носили очеретяні капелюхи, з тих, що швидко стають солом'яного кольору, коли їх мало використовують.

Ця сміхотлива парочка, що курила, збиралася з'ясовувати стосунки з іншою парою лошат, чия черга вже підійшла до батога; і я знав чому, бо мене вразив вигляд не лише чорного, але і його супутниці, озброєної веслами з ласо. Вони кричали і бігли, коли я піднявся під крило будинку, не звертаючи уваги на погрози двох непривітних собак, що лежали під сидіннями в коридорі.

Кількох пошарпаних очеретяних упряжок і сідел, прикріплених до перил, було достатньо, щоб переконати мене, що всі плани, які Еміґдіо, вражений моєю критикою, склав у Боготі, розбилися об те, що він називав "халупами свого батька". З іншого боку, розведення дрібної рогатої худоби значно покращилося, про що свідчили кози різних мастей, які паслися на подвір'ї; те ж саме я побачив і в домашній птиці, бо багато павичів вітали мій приїзд тривожними криками, а серед креольських або болотяних качок, які плавали в сусідній канаві, деякі з так званих чилійців вирізнялися своєю обачністю.

Еміґдіо був чудовим хлопцем. За рік до мого повернення в Кауку батько відправив його в Боготу, щоб, як сказав добрий пан, зробити з нього купця і хорошого торговця. Карлос, який жив тоді зі мною і завжди був у курсі навіть того, що йому не належало знати, натрапив на Еміґдіо, не знаю де, і посадив його переді мною одного недільного ранку, випередивши його, коли той увійшов до нашої кімнати, зі словами: "Чоловіче, я вб'ю тебе з радістю: я приніс тобі найкрасивішу річ.

Я побігла обійняти Еміґдіо, який стояв у дверях і мав найдивнішу фігуру, яку тільки можна собі уявити. Нерозумно вдавати, що я намагаюся його описати.

Мій земляк прийшов у капелюсі кольору кави з молоком, який його батько, дон Ігнасіо, носив у страсні тижні своєї молодості. Чи то капелюх був йому затісний, чи то він вважав, що так краще, але він утворював кут у дев'яносто градусів із потилицею нашого друга, довгою і горбатою шиєю. Ця худорлява постать; ці ріденькі, довгі бакенбарди, що пасували до найзанедбанішого волосся, яке я коли-небудь бачив; цей жовтуватий колір обличчя, що лущився на сонячному узбіччі; комір сорочки, безнадійно заправлений під лацкани білого жилета, кінчики яких ненавиділи один одного; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки; руки, ув'язнені в комірах сорочки, руки.......; руки, вчеплені в рукави синього плаща, шаровари з широкими кордованими петлями, чоботи з полірованої оленячої шкіри – все це було більш ніж достатньою причиною для піднесення ентузіазму Чарльза.

В одній руці Еміґдіо ніс пару вухатих шпор, а в іншій – громіздкий пакунок для мене. Я поспішив розвантажити його від усього, на мить зупинившись, щоб суворо поглянути на Карлоса, який, лежачи на одному з ліжок у нашій спальні, кусав подушку і плакав, чим ледь не викликав у мене найнедоречнішого збентеження.

Я запропонував Еміґдіо сісти в маленькій вітальні, і коли він вибрав пружинний диван, бідолаха, відчуваючи, що тоне, щосили намагався знайти щось, за що можна було б зачепитися в повітрі; але, втративши всяку надію, він зібрався з силами і, коли піднявся на ноги, сказав:

–Що за чортівня! Цей Карлос не може прийти до тями, а тут ще й зараз! Не дивно, що він сміявся на вулиці з того, що збирається мене відлупцювати. І тебе теж? Ну, якщо ці люди такі ж дияволи, то що ти думаєш про те, що вони зробили зі мною сьогодні?

Карлос вийшов з кімнати, скориставшись цією щасливою нагодою, і ми обидва змогли посміятися від душі.

–Що, Еміґдіо! сказав він нашому відвідувачеві, – сідай у це крісло, яке не має пастки. Це необхідно, щоб ви тримали повідець.

Так, – відповів Еміґдіо, підозріло сідаючи, наче боявся чергової невдачі.

–Що вони тобі зробили? -він засміявся більше, ніж Карлос запитав.

–Ти бачив? Я збирався не казати їм.

–Але чому? наполягав непримиренний Карлос, обіймаючи його за плечі, – скажи нам.

Еміґдіо нарешті розлютився, і ми ледве змогли його заспокоїти. Кілька келихів вина і кілька сигар затвердили наше перемир'я. Щодо вина, то наш земляк зауважив, що помаранчеве вино з Буги було кращим, а зелене анісете з розпродажу в Папорріні – гіршим. Сигари з Амбалеми здалися йому гіршими за ті, які він носив у кишенях, набиті сушеним банановим листям і ароматизовані подрібненим листям інжиру та апельсина.

Через два дні наш Телемах був пристойно одягнений і доглянутий майстром Іларіоном; і хоча модний одяг робив його незручним, а нові черевики робили його схожим на свічник, він був змушений, підбурюваний марнославством і Чарльзом, піти на те, що він називав мученицькою смертю.

Оселившись у будинку, де ми жили, він розважав нас після обіду, розповідаючи господиням про пригоди своєї подорожі і висловлюючи свою думку про все, що привертало вашу увагу в місті. На вулиці все було інакше, бо ми були змушені кинути його напризволяще, тобто на поталу веселій зухвалості шорників і лоточників, які, щойно побачивши його, бігли в облогу, щоб запропонувати йому чоконтянські стільці, арретранки, замарро, брекети і тисячу дрібничок.

На щастя, Еміґдіо вже закінчив усі свої покупки, коли дізнався, що донька господині будинку, легка, безтурботна, сміхотлива дівчина, вмирає за ним.

Чарльз, не зупиняючись на барах, зумів переконати його, що Мікаеліна досі зневажала залицяння всіх відвідувачів ресторану; але диявол, який не спить, змусив Еміґдіо здивувати дитину та його кохану одного вечора в їдальні, коли вони думали, що негідник спить, бо була десята година, година, коли він зазвичай спав третім сном, – звичка, яку він виправдовував тим, що завжди прокидався рано, навіть якщо тремтів від холоду.

Коли Еміґдіо побачив те, що побачив, і почув те, що почув, а він, заради свого і нашого спокою, нічого не бачив і не чув, він думав лише про те, щоб прискорити свій марш.

Оскільки він не мав до мене жодних претензій, він довірився мені в ніч перед поїздкою, розповівши мені, серед іншого, багато чого, що його обтяжувало:

У Боготі немає леді: це все… кокетки на семи підборах. Коли ця зробила це, чого ти очікував? Я навіть боюся, що не зможу з нею попрощатися. Немає нічого схожого на дівчат нашого краю, тут немає нічого, крім небезпеки. Бачиш Карлоса: він труп, лягає спати об одинадцятій вечора, і він ще більш задоволений собою, ніж будь-коли. Нехай так і буде; я повідомлю дона Чомо, щоб він посипав його попелом. Я захоплююся тим, що ти думаєш лише про навчання.

Тож Еміґдіо пішов, а з ним і розваги Карлоса та Мікаеліни.

Таким, коротко кажучи, був шановний і доброзичливий друг, якого я збирався відвідати.

Очікуючи побачити його зсередини будинку, я поступився місцем і почув, як він кричить на мене, перестрибуючи через паркан у двір:

–Нарешті, дурню! Я вже думала, що ти покинув мене чекати на тебе. Сідай, я йду. І він почав мити закривавлені руки в канаві на подвір'ї.

–Що ви робили? -запитав я його після наших привітань.

–Оскільки сьогодні день забою, а батько рано встав, щоб піти на вигін, я роздавала чорним пайки, що є рутинною роботою, але зараз я не зайнята. Моя мати дуже хоче вас побачити; я скажу їй, що ви тут. Хто знає, чи вдасться нам витягнути дівчат на вулицю, бо вони з кожним днем стають все більш замкнутими.

–Чото! крикнув він, і незабаром з'явився напівоголений маленький чорнявий чоловічок з симпатичними кишмишами і сухою, вкритою шрамами рукою.

–Відведи коня до каное і почисти мені щавелеве коріння.

І, звернувшись до мене, помітивши мого коня, додав:

–Каррізо з ретинто!

–Як у того хлопця так зламалася рука? -запитав я.

–Вони такі грубі, такі грубі! Він годиться тільки для того, щоб доглядати за кіньми.

Незабаром почали подавати обід, а я з донною Андреа, матір'ю Еміґдіо, яка ледь не залишила свою хустку без бахроми, протягом чверті години розмовляли наодинці.

Еміґдіо пішов одягнути білий піджак, щоб сісти за стіл; але спочатку він представив нам чорношкіру жінку, прикрашену пастушою накидкою з хусткою, з гарно вишитим рушником, що звисав з однієї з її рук.

Їдальня слугувала нам їдальнею, обстановка якої зводилася до старих диванів з коров'ячої шкіри, кількох вівтарних образів із зображенням святих з Кіто, розвішаних високо на не дуже білих стінах, і двох маленьких столиків, прикрашених вазами з фруктами і гіпсовими папугами.

По правді кажучи, в обіді не було ніякої пишноти, але мати і сестри Еміґдіо знали, як його влаштувати. Суп з коржів, приправлений свіжою зеленню з городу, смажені подорожники, м'ясний фарш і пончики з кукурудзяного борошна, чудовий місцевий шоколад, кам'яний сир, молочний хліб і вода, яку подавали у великих старих срібних глечиках, не залишали бажати нічого кращого.

Коли ми обідали, я побачив, як одна з дівчат зазирнула у напіввідчинені двері; її миле личко, освітлене чорними, як шамбімбе, очима, свідчило про те, що те, що вона приховує, має бути дуже гармонійним з тим, що вона показує.

Я попрощався з пані Андреа об одинадцятій годині, бо ми вирішили поїхати до дона Ігнасіо на вигони, де він виступав на родео, і скористатися поїздкою, щоб скупатися в Амаїме.

Еміґдіо скинув куртку, замінивши її на нитяну руану, зняв чоботи-шкарпетки і взув стоптані еспадрільї, застебнув білі колготки з волохатої козячої шкіри, надів великий капелюх суази з білим перкалевим накриттям і сів на щасливчика, зав'язавши перед тим очі хусткою. Коли лоша згорнулося клубком і сховало хвіст між ногами, вершник крикнув йому: "Ти їдеш зі своєю хитрістю!" – і тут же випустив два дзвінкі батоги з пальміранового ламантина, яким він орудував. Отже, після двох-трьох корково, які навіть не змогли зрушити з місця пана в його чокотановому сідлі, я скочив на коня, і ми рушили.

Коли ми дісталися місця проведення родео, віддаленого від будинку більш ніж на півліги, мій супутник, скориставшись першою-ліпшою рівниною, щоб розвернутися і почухати коня, вступив зі мною в розмову, схожу на перетягування каната. Він виклав усе, що знав про матримоніальні претензії Карлоса, з яким він відновив дружбу відтоді, як вони знову зустрілися в Кауці.

–Що скажеш? -зрештою запитав він мене.

Я хитро ухилився від відповіді, а він продовжував:

–Який сенс заперечувати? Чарльз – роботящий хлопець: якщо він переконався, що не може бути садівником, поки не відкладе вбік рукавички й парасольку, то мусить зробити все як слід. Він все ще насміхається з мене за те, що я в'язав ласо, робив паркан і смажив мула; але він повинен робити те ж саме, інакше збанкрутує. Хіба ви його не бачили?

–Ні.

–Думаєш, він не ходить на річку купатися, коли припікає сонце, і якщо йому не осідлають коня, то він не поїде, бо не хоче засмагати і бруднити руки? А в усьому іншому він справжній джентльмен, це точно: не минуло й восьми днів, як він витягнув мене зі скрутного становища, позичивши двісті патаконів, які мені були потрібні для купівлі телиць. Він знає, що не викидає їх на вітер; але це те, що ви називаєте служінням вчасно. Щодо його одруження… Я вам скажу одне, якщо ви запропонуєте не обпектися.

–Кажи, чоловіче, кажи, що хочеш.

–У вашому домі вони, здається, живуть у великому тоні; і мені здається, що до однієї з тих маленьких дівчаток, які виросли серед сажі, як у казках, треба ставитися як до благословенної істоти.

Він засміявся і продовжив:

–Я так кажу, тому що дон Херонімо, батько Карлоса, має більше снарядів, ніж сьєте-куерос, і він міцний, як перець чилі. Мій батько не може з ним бачитися, бо втягнув його у земельну суперечку, і я не знаю, через що ще. Того дня, коли він його знайде, на ніч ми змащуємо його маззю з ерба-мори і натираємо агуардієнте з маламбо.

Ми прибули на місце проведення родео. Посеред загону, в тіні дерева гуасімо, крізь пил, здійнятий биками, що рухалися, я побачив дона Ігнасіо, який підійшов до мене, щоб привітатися. Він їхав верхи на рожевому і грубому чвертному коні, запряженому черепашачим панциром, блиск і гниття якого свідчили про його заслуги. Убога постать багатого власника була прикрашена так: потерті лев'ячі постоли з навершями, срібні шпори з пряжками, суконна куртка без піджака і біла руана, переповнена крохмалем, а увінчував усе це величезний капелюх джіпіжапа, такий, який носять, коли власник скаче галопом: Під його тінню великий ніс і маленькі блакитні очі дона Ігнасіо грали так само, як і в голові опудала палетона, гранати, які він носить замість зіниць, і довгий дзьоб.

Я розповів дону Ігнасіо, що мій батько розповідав мені про худобу, яку вони мали відгодовувати разом.

Він відповів: "Все гаразд, – сказав він, – ти ж бачиш, що телиці не можуть стати кращими: вони всі схожі на вежі. Не хочеш зайти і трохи розважитися?

Еміґдіо розбігалися очі, спостерігаючи за ковбоями, що працювали в загоні.

–Ах тусо! крикнув він, – стережися, щоб не розхитати піал .... За хвіст! За хвіст!

Я вибачився перед доном Ігнасіо, водночас подякувавши йому; він продовжив:

–Нічого, нічого, боготаносці бояться сонця і лютих биків, тому в школах у них хлопці розпещені. Не дам тобі збрехати, цей гарненький хлопчик, син дона Чомо: о сьомій годині ранку я зустрів його на дорозі, замотаного шарфом, так що було видно тільки одне око, і з парасолькою! .... Ви, наскільки я бачу, навіть не користуєтеся такими речами.

У цей момент ковбой кричав, тримаючи в руці розпечене клеймо, прикладаючи його до весла кількох биків, що лежали прив'язаними в загоні: "Ще один… ще один"..... За кожним таким криком слідувало ревіння, і дон Ігнасіо використовував складаний ніж, щоб зробити ще одну зарубку на палиці гуасімо, яка слугувала фоетою.

Оскільки худоба могла бути небезпечною, коли вставала, дон Ігнасіо, попрощавшись зі мною, пішов у сусідній загін, щоб убезпечити себе.

Вибране Еміґдіо місце на річці було найкращим місцем, щоб насолодитися купанням, яке пропонують води Амаїме влітку, особливо в той час, коли ми досягли її берегів.

Гуабос чурімос, на квітках якого тріпотіли тисячі смарагдів, дарував нам густий затінок і м'яку підстилку з листя, де ми розстелили свої руани. На дні глибокого басейну, що лежав біля наших ніг, було видно навіть найдрібніші камінчики і гралися сріблясті сардини. Внизу, на камінні, яке не підмивала течія, сині чаплі та білі чаплі ловили рибу, підглядаючи, або розчісували своє оперення. На пляжі попереду лежали красиві корови; макаки, сховані в листі дерев качімбо, тихим голосом теревенили; а на високих гілках ліниво спала група мавп. Звідусіль лунали монотонні пісні цикад. Одна-дві цікаві білки визирнули з очерету і швидко зникли. Далі в джунглях ми час від часу чули меланхолійну трель чилакоа.

Повісь свої колготки подалі звідси, – сказав я Еміґдіо, – інакше ми вийдемо з ванни з головним болем.

Він щиро сміявся, дивлячись, як я поклала їх на розвилку далекого дерева:

–Хочеш, щоб все пахло трояндами? Чоловік повинен пахнути козлом.

–Звісно; і щоб довести, що ти в це віриш, ти носиш у колготках весь мускус пастуха.

Під час купання, чи то ніч і береги прекрасної річки спонукали мене довіритися йому, чи то тому, що я дав сліди, щоб мій друг довірився мені, він зізнався мені, що після того, як деякий час зберігав пам'ять про Мікаеліну як реліквію, він до нестями закохався в прекрасну сапангіту, слабкість, яку він намагався приховати від злого наміру дона Ігнасіо, оскільки той намагався перешкодити йому, бо дівчина не була сеньйорою; І врешті-решт він міркував так:

–Як би мені було зручно одружитися з жінкою, щоб замість того, щоб служити їй, я мав би їй служити! Та й що мені, такому джентльменові, як я, робити з такою жінкою? А якби ви знали Зойлу? Чоловіче, я тебе не втомлюю, ти б навіть вірші про неї складав, які вірші! У тебе б сльози потекли з рота: її очі сліпого прозрять, у неї найлукавіший сміх, найкрасивіші ноги, а талія, що.....

Повільніше, – перебила його я. – Ти хочеш сказати, що так шалено закоханий, що втопишся, якщо не одружишся з нею?

–Я одружуся, навіть якщо мене схоплять у пастці!

–З сільською жінкою? Без згоди твого батька? Розумію: ви бородань і маєте знати, що робите. А Чарльз нічого не знає про все це?

–Боронь Боже! Боронь Боже! У Бузі вони мають його в своїх долонях, а що ви хочете, щоб він потрапив до їхніх ротів? На щастя, Зойла живе в Сан-Педро і їздить до Буги лише раз на кілька днів.

–Але ж ти мені його покажеш.

З тобою інша справа, я візьму тебе в будь-який день, коли захочеш.

О третій годині дня я розлучився з Еміґдіо, тисячею способів вибачившись за те, що не пообідав з ним, а вже о четвертій я мав повернутися додому.

Розділ XX

Мама й Емма вийшли в коридор, щоб зустріти мене. Мій батько поїхав на завод.

Незабаром мене покликали до їдальні, і я не забарився піти, бо сподівався знайти там Марію; але я був обманутий, і коли я попросив матір покликати її, вона відповіла мені:

Оскільки панове приїдуть завтра, дівчата зайняті приготуванням солодощів, і я думаю, що вони вже закінчили і зараз прийдуть.

Я вже збирався встати з-за столу, коли Хосе, який піднімався з долини в гору на двох мулах, навантажених тростинною бравою, зупинився на узвишші, звідки відкривався вид на внутрішній простір, і гукнув мене:

–Добрий день! Я не можу приїхати, бо несу чукару, а вже темніє. Я залишу повідомлення дівчатам. Приходьте завтра дуже рано, бо це обов'язково станеться.

Добре, – відповів я, – я прийду дуже рано, привітаюся з усіма.

–Не забудьте про пелети!

І, махнувши мені капелюхом, він продовжив підйом на пагорб.

Я пішов до своєї кімнати, щоб підготувати рушницю, не стільки тому, що вона потребувала чистки, скільки щоб знайти привід не залишатися в їдальні, де Марія не з'явилася.

Я тримав у руці відкриту коробку з пістонами, коли побачив Марію, яка йшла до мене і принесла каву, яку вона скуштувала ложкою ще до того, як побачила мене.

Поршні розсипалися по підлозі, як тільки він наблизився до мене.

Не наважуючись подивитися на мене, вона побажала мені доброго вечора і, поставивши нетвердою рукою блюдце з чашкою на поруччя, якусь мить шукала боягузливими очима моїх, від чого почервоніла, а потім, опустившись на коліна, почала підбирати поршні.

Не роби цього, – сказав я, – я зроблю це пізніше.

Я дуже добре бачу дрібниці, – відповів він, – давай подивимось на маленьку коробочку.

Він простягнув руку назустріч, вигукнувши, побачивши її:

–О, вони всі политі!

Вона була не повна, – зауважив я, допомагаючи йому.

І що вони тобі знадобляться завтра, – сказав він, здуваючи пил з тих, що тримав у рожевій долоні однієї з рук.

–Чому завтра і чому саме ці?

–Оскільки це небезпечне полювання, я думаю, що промахнутися було б жахливо, і я знаю з маленької коробочки, що це саме ті, які лікар дав вам днями, сказавши, що вони англійські і дуже хороші......

–Ти все чуєш.

–Іноді я б все віддав, щоб не чути. Можливо, було б краще не виходити на це полювання.... Жозе залишив вам повідомлення.

–Хочеш, щоб я не пішов?

–А як я можу цього вимагати?

–Чому ні?

Він подивився на мене і не відповів.

Гадаю, більше немає, – сказав він, підводячись на ноги і дивлячись на підлогу навколо себе, – я йду. Кава вже охолоне.

–Спробуй.

–Але не закінчуй заряджати рушницю зараз...... Смачно, – додав він, торкнувшись чашки.

–Я відкладу пістолет і візьму його, але не йди.

Я зайшов у свою кімнату і вийшов знову.

–Там багато чого треба зробити.

О, так, – відповів я, – готую десерти і гала-концерт на завтра, то ти вже йдеш?

Він зробив рух плечима, одночасно нахиливши голову набік, що означало: як хочеш.

Я маю тобі щось пояснити, – сказав я, підходячи до неї. Хочеш почути?

–Хіба я не казав, що є речі, які я не хотів би чути? -відповів він, брязкаючи поршнями всередині коробки.

–Я думав, що те, що я…

–Те, що ти збираєшся сказати, є правдою; те, у що ти віриш.

–Що?

–Щоб я почув тебе, але не цього разу.

–Ти, мабуть, погано думав про мене останнім часом!

Вона прочитала, не відповідаючи мені, написи на касі.

–Тоді я нічого тобі не скажу, але скажи мені, що ти думав.

–А в чому сенс?

–Ти хочеш сказати, що не дозволиш мені вибачитися і перед тобою?

–Я хотів би знати, чому ти так вчинив, але боюся цього знати, бо я не дав тобі на це ніякої причини, і я завжди думав, що у тебе є якась причина, про яку я не повинен знати...... Але оскільки ти, здається, знову радієш – я теж радію.

–Я не заслуговую на те, щоб ти ставився до мене так, як ти ставишся до мене.

–Може, це я не заслуговую....

–Я був несправедливий до вас, і якщо ви дозволите, я б на колінах просив вас пробачити мене.

Його довго прикриті очі засяяли всією своєю красою, і він вигукнув:

–О, ні, Боже! Я все забула… Ти добре чуєш? Все! Але за однієї умови, – додав він після короткої паузи.

–Все, що захочеш.

–Якщо я зроблю або скажу щось, що тобі не сподобається, ти скажеш мені, і я більше ніколи цього не зроблю і не скажу. Хіба це не просто?

–А хіба я не повинен вимагати того ж від вас?

–Ні, бо я не можу тобі радити і не завжди знаю, чи те, що я вважаю найкращим, а крім того, ти знаєш, що я збираюся тобі сказати, ще до того, як я тобі скажу.

–А ти впевнена, що будеш жити з переконанням, що я люблю тебе всією душею? -Я відповіла тихим, зворушеним голосом.

–Так, так, – відповів він дуже тихо і, майже торкнувшись рукою моїх губ, щоб я замовкла, зробив кілька кроків до вітальні.

–Що ти збираєшся робити? -Я ж сказав.

–Хіба ти не чуєш, що Джон дзвонить мені і плаче, бо не може мене знайти?

Ні на мить не зважившись, в її усмішці була така солодкість, а в погляді така любовна млість, що вона вже зникла, а я все ще дивився на неї в захопленні.

Розділ XXI

Наступного дня на світанку я вирушив гірською дорогою в супроводі Хуана Анхеля, який ніс деякі мамині подарунки для Луїзи та дівчаток. Майо йшов за нами: його вірність була вищою за всі докори сумління, незважаючи на деякі невдалі досвіди, які він мав у подібних експедиціях, негідних його віку.

Після мосту через річку ми зустріли Жозе та його племінника Брауліо, які вже прийшли мене шукати. Брауліо розповів мені про свій мисливський проект, який зводився до того, щоб завдати точного удару по відомому в околицях тигру, який убив кількох ягнят. Він вистежив тварину і виявив одну з її нір біля витоку річки, більш ніж за півліги вище від наших володінь.

Хуан Анхель перестав пітніти, коли почув ці подробиці, і, поставивши кошик, який він ніс, на листяну підстилку, подивився на нас такими очима, ніби слухав, як ми обговорюємо проект вбивства.

Йосип продовжував розповідати про свій план нападу таким чином:

–Я відповідаю своїми вухами, що він нас не покине. Побачимо, чи валлонський Лукас такий же перевірений, як і каже. Відповідаю Тібурсіо, чи привіз він великі боєприпаси?

Так, – відповів я, – і довга рушниця.

Сьогодні день Брауліо. Він дуже хоче побачити твою виставу, бо я сказав йому, що ми з тобою називаємо постріли неправильними, коли цілимося ведмедю в лоб, а куля влучає в одне око.

Він голосно засміявся, поплескавши племінника по плечу.

Ходімо, – продовжив він, – але нехай маленький чорношкірий віднесе ці овочі сеньйорі, бо я повертаюся, – і він закинув кошик Хуана Анхеля собі на спину, – це ті солодощі, які дівчина Марія приготувала для свого кузена?

–Там буде дещо, що моя мама надішле Луїзі.

–Але що в неї вселилося? Я бачив її вчора ввечері, таку ж свіжу і гарну, як завжди. Вона схожа на бутон кастильської троянди.

–Тепер все добре.

Що ти тут робиш, щоб не забратися звідси, чорномазий, – сказав Хосе Хуану Анхелю. Бери гуамбію і йди, щоб швидше повернутися, бо потім тобі буде недобре залишатися тут самому. Не треба нічого говорити там, унизу.

–Будь обережним і не повертайся! -крикнула я йому, коли він опинився на іншому березі річки.

Хуан Анхель зник в очереті, як переляканий гуатин.

Брауліо був хлопцем мого віку. Два місяці тому він приїхав з провінції, щоб супроводжувати свого дядька, і вже давно був шалено закоханий у свою кузину Трансіто.

Фізіономія племінника мала всі ті благородні риси, які робили старого цікавим; але найприкметнішою рисою був гарний рот, ще без борідки, жіночна усмішка якого контрастувала з мужньою енергією інших рис обличчя. Лагідний характером, вродливий і невтомний у роботі, він був скарбом для Хосе і найкращим чоловіком для Трансіто.

Мадам Луїза і дівчата вийшли привітати мене на порозі хатини, сміючись і привітно вітаючись. Наші часті зустрічі за останні кілька місяців зробили дівчат менш сором'язливими зі мною. Сам Жозеф на наших полюваннях, тобто на полі бою, мав наді мною батьківську владу, і все це зникало, коли вони приходили до хати, наче наша вірна і проста дружба була таємницею.

–Нарешті, нарешті! -сказала сеньйора Луїза, беручи мене під руку і ведучи до вітальні, – сім днів!

Дівчата дивилися на мене, пустотливо посміхаючись.

Господи, який він блідий, – вигукнула Луїза, придивляючись до мене пильніше. Це недобре, якби ти часто приходив сюди, то був би завбільшки з товстуна.

–А на кого я схожа? -Сказала я дівчатам.

–Я кажу, – сказав Трансіто. -Сказав Транзіто: "Ну, що ми будемо про нього думати, якщо він там вчиться і…

Ми зробили для вас стільки хорошого, – перебила Лючія, – ми залишили першу бадею з нового куща пошкодженою, чекаючи на вас: у четвер, думаючи, що ви приїдете, ми приготували для вас такий смачний заварний крем.....

–І що це за пекло, правда, Луїзо? додав Жозе, – якщо це було випробування, то ми не знали, що з ним робити. Але ж у нього були причини не прийти, – продовжував він серйозним тоном, – були причини; і як ти скоро запросиш його провести з нами цілий день? Чи не так, Брауліо?

–Так, так, давайте помиримося і поговоримо про це. Коли цей день, пані Луїзо? Коли він, Трансіто?

Вона була божевільна, як капелюшник, і за все золото світу не підняла б очей, щоб побачити свого хлопця.

Вже пізно, – сказала Луїза, – хіба ти не бачиш, що будиночок треба побілити і поставити двері? Це буде день Матері Божої Гваделупської, бо Трансіто – її шанувальник.

–І коли це буде?

–А ти не знаєш? Ну, дванадцятого грудня. Хіба ці хлопці не казали тобі, що хочуть зробити тебе своїм хрещеним батьком?

–Ні, і затримки з повідомленням такої гарної новини я не пробачаю "Транзиту".

–Я попросив Брауліо передати тобі, бо батько вважав, що так буде краще.

–Я настільки вдячний вам за цей вибір, наскільки ви не можете собі уявити; але це з надією, що незабаром ви зробите мене своїм компаньйоном.

Брауліо з ніжністю подивився на свою прекрасну наречену, і вона, збентежена, поспішила організувати обід, взявши з собою Лючію.

Мої трапези в домі Жозе вже не були схожі на ті, що я описував іншого разу: я був частиною сім'ї; і без жодного столового приладдя, окрім одного столового прибору, який мені завжди давали, я отримував свою порцію фрісоле, мазаморри, молока і сарни з рук пані Луїзи, сидячи не більше і не менше, ніж Жозе і Брауліо, на лавці з кореня гуадуа. Не без зусиль я привчив їх до такого ставлення до себе.

Через багато років, подорожуючи горами країни Йосипа, я побачив, як на заході сонця веселі селяни прибували до хатини, де мене приймали: прославивши Бога перед поважним главою сім'ї, вони чекали біля вогнища на вечерю, яку роздавала стара і ласкава мати: тарілки вистачало на кожну пару подружжя, а маленькі діти, схилившись на коліна батьків, шили пінетки. І я відводив очі від цих патріархальних сцен, які нагадували мені останні щасливі дні моєї молодості....

Обід, як завжди, був соковитим і приправленим розмовами, з яких випливало, що Брауліо і Жозе нетерпляче чекають початку полювання.

Було близько десятої години, коли всі були готові, Лукас завантажив холодне м'ясо, яке Луїза приготувала для нас, і після того, як Хосе зайшов і вийшов, щоб покласти кубики кабуї та інші речі, які він забув, ми вирушили в дорогу.

Нас, мисливців, було п'ятеро: мулат Тібурсіо, робітник з "Чагри", Лукас, нейвано з сусідньої гасієнди, Жозе, Брауліо і я. Ми були озброєні рушницями. Ми всі були озброєні рушницями. У перших двох були дробовики, і, звичайно ж, відмінні, за їхніми словами. Хосе і Брауліо також мали при собі списи, ретельно припасовані до наконечників.

У будинку не залишилося жодного корисного собаки: всі вони, по двоє, обступили експедиційний загін, виючи від задоволення; навіть улюбленець кухарки Марти, Голуб, якого кролі боялися через сліпоту, витягнув шию, щоб його зарахували до числа вправних; але Йосип відмахнувся від нього "зумба!", після чого пролунало кілька принизливих докорів.

Луїза і дівчата були стурбовані, особливо Трансіто, яка знала, що саме її хлопець буде в найбільшій небезпеці, оскільки його придатність для цієї справи була беззаперечною.

Вузькою, заплутаною стежкою ми почали підніматися на північний берег річки. Її похиле русло, якщо так можна назвати джунглі дна балки, підперезані скелями, на вершинах яких росли, як на дахах, кучеряві папороті та очерет, обплутаний квітучими ліанами, через певні проміжки часу перегороджувалося величезним камінням, крізь яке стрімкими хвилями, білими переливами і химерним оперенням виривалися потоки.

Ми пройшли трохи більше ніж півліги, коли Жозе зупинився біля гирла широкого сухого рову, обнесеного високими скелями, і розглянув розкидані на піску обгризені кістки: це були кістки ягняти, якого напередодні дикий звір використав як приманку. Брауліо випередив нас, і ми з Жозе заглибилися в канаву. Сліди піднімалися вгору. Брауліо, приблизно через сотню метрів підйому, зупинився і, не дивлячись на нас, зробив знак, щоб ми зупинилися. Він прислухався до чуток джунглів; втягнув у себе повітря, яке могли вмістити його груди; подивився на високий полог, який кедри, джиги та ярумо утворювали над нами, і пішов далі повільними, безшумними кроками. Через деякий час він знову зупинився, повторив огляд, зроблений на першій станції, і, показавши нам подряпини на стовбурі дерева, що піднімалося з дна канави, сказав після нового огляду слідів: "Ось яким шляхом він вийшов: він, як відомо, добре їсть і добре бакіано". Чамба закінчувалася за двадцять ярдів попереду стіною, з вершини якої, з ями, виритої біля підніжжя, було відомо, що в дощові дні звідти стікають потоки передгір'я.

Всупереч моєму здоровому глузду, ми знову шукали берег річки і продовжували йти вгору. Незабаром Брауліо знайшов сліди тигра на пляжі, і цього разу вони вели аж до самого берега.

Треба було переконатися, чи пройшов звір цим шляхом на інший берег, чи, незважаючи на течію, яка вже була дуже сильною і стрімкою, він продовжив свій шлях вгору по берегу, де ми знаходилися, що було більш імовірно.

Брауліо з рушницею на спині перейшов убрід потік, прив'язавши до пояса реджойо, кінець якого Хосе тримав, щоб запобігти падінню хлопчика у найближчий водоспад.

Запанувала глибока тиша, і ми заглушали нетерпляче гавкання собак.

Тут немає жодного сліду, – сказав Брауліо, оглянувши піски та підлісок.

Коли він підвівся, повернувся до нас, на вершині скелі, ми зрозуміли з його жестів, що він наказує нам стояти на місці.

Він скинув рушницю з плечей, притулив її до грудей, ніби стріляв у скелі позаду нас, трохи нахилився вперед, рівно і спокійно, і вистрілив.

–Там! -крикнув він, показуючи на лісисті скелі, країв яких ми не бачили; і, стрибнувши вниз до берега, додав:

–Туга мотузка! Собаки вище!

Здавалося, собаки зрозуміли, що сталося: як тільки ми відпустили їх, виконуючи наказ Брауліо, а Жозе допоміг йому перейти річку, вони зникли праворуч від нас в очеретяних заростях.

Стій, – знову крикнув Брауліо, набираючи висоту. "Тримай", – знову крикнув Брауліо, дістаючись до берега; і, поспішно заряджаючи рушницю, він додав, побачивши мене: "Тримай":

–Ви тут, босе.

Собаки тісно переслідували здобич, яка, мабуть, не мала легкого виходу, оскільки гавкіт долинав з тієї ж точки схилу.

Брауліо забрав списа у Хосе, сказавши нам обом:

–Ти спускайся все нижче і вище, охороняй цей перевал, бо тигр повернеться по своїх слідах, якщо втече звідти. Тібурсіо з тобою", – додав він.

І звертаючись до Лукаса:

–Вони вдвох обійдуть навколо вершини скелі.

Потім, зі своєю звичною милою посмішкою, він закінчив, твердою рукою вставивши поршень у ствол рушниці:

–Це кошеня, і воно вже поранене.

Промовивши останні слова, ми розійшлися.

Хосе, Тібурсіо і я вилізли на зручно розташовану скелю. Тібурсіо дивився і дивився поверх ложа своєї рушниці. Жозе не зводив з нього очей. Звідти ми могли бачити, що відбувається на скелі, і тримати рекомендований темп, бо дерева на схилі, хоч і високі, але рідкісні.

З шести собак двоє вже не діяли: один був випотрошений біля ніг звіра, а інший, з вирваними ребрами, прийшов шукати нас і з жалюгідним скавулінням помирав біля каменя, який ми займали.

Притиснувшись спиною до купи дубів, погойдуючи хвостом, з щетинистою спиною, палаючими очима і вишкіреними зубами, тигр хрипко пирхав, а коли хитав величезною головою, його вуха видавали звук, схожий на дерев'яні кастаньєти. Коли він перевертався, переслідуваний собаками, які не були перелякані, але не дуже здорові, кров капала з його лівого боку, який він іноді намагався злизати, але безрезультатно, бо тоді зграя сідала йому на хвіст з перевагою.

Брауліо і Лукас вийшли з очеретяних заростей на скелю, але трохи далі від звіра, ніж ми. Лукас був розлючений, а каратові плями на його вилицях були бірюзово-блакитними.

Мисливці та дичина утворювали трикутник, і обидві групи могли стріляти одночасно, не ображаючи одна одну.

–Вогонь на ураження! -крикнув Жозе.

–Ні, ні, собаки! -відповів Брауліо і, залишивши свого супутника на самоті, зник.

Я розумів, що загальний постріл може покласти край всьому; але було очевидно, що деякі собаки піддадуться; а тигр не був мертвий, і йому було легко накоїти лиха, знайшовши нас без заряджених рушниць.

Голова Брауліо з напіввідкритим ротом, з розплющеними очима і розкуйовдженим волоссям визирала з очерету, трохи позаду дерев, що прикривали спину звіра: у правій руці він тримав списа, а лівою відхиляв лози, що заважали йому добре бачити.

Ми всі втратили дар мови, а собаки, здавалося, самі були зацікавлені в тому, чим закінчиться гра.

Хосе нарешті закричав:

–Хубі! Кіллалеон! Хубі! Вистріли, Трунчо!

Не варто було давати звірові перепочинок, та й Брауліо не варто було піддавати ще більшому ризику.

Собаки повернулися до атаки одночасно. Ще один з них помер без скавуління.

Тигр злякано нявкнув.

Брауліо з'явився за групою дубів, з нашого боку, тримаючи в руках держак списа без леза.

Звір повернув у той самий бік, шукаючи Його, і закричав:

–Вогонь! Вогонь! -стрибнув назад, на те саме місце, звідки вдарив.

Тигр шукав його. Лукас зник. Тібурсіо був оливкового кольору. Він прицілився, але згоріла лише приманка.

Жозе вистрілив: тигр знову заревів, ніби намагаючись вкусити його за спину, і миттєво стрибнув назад на Брауліо. Той, знову повернувши за дуби, кинувся до нас, щоб підхопити списа, який Жозе кидав у вас.

Тоді звір вийшов на нас. З рушниці був тільки мій дробовик: я вистрілив, тигр сів на хвіст, похитнувся і впав.

Брауліо інстинктивно озирнувся, щоб побачити ефект від останнього пострілу. Жозе, Тібурсіо і я були вже близько за ним, і ми всі одночасно вигукнули тріумфальний крик.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.