Edgars Auziņš
Slimnīca čusku kalna

*** 1 ***

– Uz redzēšanos, Monna Datone.

Nakts sargs piecēlās no savas vietas un paklanījās man. Orka zaļā seja ielauzās draudzīgā smaidā, atklājot uzasinātos ilkņus.

– Ar labu nakti, Fribs.

Es gribēju šodien beigt agri, lai varētu nolikt Loriju gulēt, bet, kā tas parasti notiek, mierīgā diena beidzās ar nepatikšanām, kas krita kā no pārpilnības raga. Vispirms Tabbrisa kungs aiz kaklu vilka savu dēlu, kurš, viņaprāt, bija ēdis indīgas ogas. Zēns atteicās mainīt savu personību, paslēpās zem dīvāna, cirta, klakšķināja zobus, man nācās viņu izvilināt ar Glorijas lupatu lelli: meita ielika to manā somiņā un aizmirsa. Šīs rotaļlietas mīl vilkaču mazuļiem. Kamēr Joks viņu berzēja, es veicu diagnostiku.

«Viss ir kārtībā, Tabrisa kungs,» es pārliecināju pārbiedētajam tēvam. «Pāris ogas neko ļaunu nenodarīs.» Tagad došu maisījumu, lai puika pa nakti paņem divas karotes. Un, lūdzu, pārliecinieties, ka viņš pavada vairāk laika savā cilvēka formā.

«Jā, jā, es zinu,» vilkacis nopūtās. «Bet viņam tik ļoti patīk justies kā vilkam.» Lai gan tas bremzē attīstību…

Knapi biju atvadījies no pacientiem, kad parādījās padzīvojis goblins Lukutas kundze. Viņa bija pārliecināta, ka ir salauzusi roku. Par laimi, tas izrādījās sastiepums. Savā godājamā vecumā Lukutas kundze neatmeta savus agrākos ieradumus: viņa savā dārzā lasīja ābolus, zars nolūza, un goblins nokrita zemē.

Kamēr es uzliku stingru pārsēju, pinu dziedinošo burvestību, pulkstenis rātsnamā sita deviņus vakarā.

Nabaga Lorija atgriezīsies gultā aukles uzraudzībā. Bēdu vecāki ir aizņemti no rīta līdz vakaram. Mēs ar Lensu cenšamies vismaz pārmaiņus likt savu meitu gulēt, bet mans vīrs šodien vēlu domes sēdē.

Kad ieradīšos, mazulim būs desmitais sapnis. Viss kārtībā, rīt no rīta ēdīsim kopā brokastis…

Es jau gāju lejā pa pakāpieniem, kad manas domas pārtrauca caururbjoša signalizācijas artefakta čīkstēšana. Es izvilku no kabatas kvarca kristālu, mirdzošu koši. Notika kaut kas slikts!

Auklīti Klērijas kundzi nevar saukt par trauksmes cēlēju. Viņa nekad mani neapgrūtinātu darbā par kaut ko nenozīmīgu. Atceros vienīgo reizi, kad dienas vidū man piezvanīja cienījamais rūķītis: Glorijai bija izsitumi un augsta temperatūra – izrādījās, ka meita saslimis ar vējbakām.

Kas tagad notika? Vai tu nokriti? Vai tu sevi sagriezi? Pazudis?

Es jau domāju skrienot. Gredzens uz labās rokas rādītājpirksta noņēma mobilo durvju aizsargu. Es uzlēcu uz sēdekļa un uzreiz nospiedu pedāli uz grīdas un pārslēdzu sviras. Labi, ka Lenss uzstāja, ka jāmācās braukt! Un tad viņš man iedeva drošāko un jaunāko modeli. Padomājiet, kādreiz mobilie telefoni man šķita kā nepieejams brīnums, bet tagad es pats viegli varu vadīt pašgājēju mehānismu.

Es iemetu kvarca kristālu sev blakus esošajā sēdeklī. Tas joprojām pīkstēja un kvēloja, kas nozīmēja, ka aukle nebija izslēgusi signālu.

– Kas tur notiek? – es nomurmināju, vērīgi skatoties uz ceļu.

Lai gan es ar acs kaktiņu paskatījos uz artefaktu un tāpēc gandrīz ietriecos zaļumu tirgotāja furgonā pagriezienā.

«Lāsts! Mums vajag sanākt kopā! Kāpēc es krītu panikā? Māja ir pilna ar sargiem!»

Pēc tam, kad sākās uzbrukumi padomes locekļa radiniekiem, Ērls Datons pieprasīja, lai mēs ievācamies viņu mājā, un pirmo reizi Lenss neiebilda tēvam. Dutonu ģimenes īpašums ir gandrīz neieņemams bastions: augstas sienas, drošības artefakti un labi apmācīti miesassargi. Nav jāuztraucas!

Taču, tiklīdz pagāju garām vārtiem, kas bija plaši atvērti, kļuva skaidrs, ka neesmu velti uztraucies.

Piebraucamais ceļš apgāja ēkas kreiso spārnu. Tur, kreisajā spārnā, otrajā stāvā atradās Lensa un manas istabas un Lorijas bērnistaba.

Es paskatījos uz logu, kliedzu un no visa spēka triecu bremžu pedāli pret grīdu. Viņa atrāva vaļā mobilā durvis un gandrīz izkrita uz ceļa, bet tad, paņēmusi garo apmali, metās uz māju pusi.

Bērnudārza logs bija vaļā un aizkars bija norauts. Mēs vienmēr aizveram logus. Lenss pat izdarīja papildu burvestību – kad Glorijas rotaļīgās rokas pastiepās pretī logam, tas Lensa bargā balsī teica: «Ak-jā, mazulīt, virzies prom!»

Kāds nekustīgi gulēja zālē zem loga.

«Nē, nē, nē…» es nočukstēju.

Pieskrēju tuvāk un piedzīvoju gan lielu atvieglojumu, gan šoku. Viens no miesassargiem gulēja zālienā – jauns goblins. Viņš bija miris. Neviens nebūtu izdzīvojis no šādām brūcēm: krūtis bija tik ļoti saplēstas, ka ribu lauskas izlīda uz āru.

Es noriju izbiedēto saucienu un pārvarēju vājuma brīdi. Tagad es neesmu sieviete – es esmu dziedniece.

Es pārbaudīju savu sirdsdarbību un elpošanu. Nē, puisim nevar palīdzēt.

Es pacēlu galvu pie loga, cīnoties ar kārdinājumu piezvanīt meitai. Viņa steidzās atpakaļ uz savu mobilo, ātrāk nekā skrienot. Riteņi svilpoja, lai apstājās pie lieveņa, izraujot no zemes mazu oļu un smilšu strūklaku.

Es metos iekšā mājā. Priekšnamā, viesistabā ir tumšs, nedeg neviena gaisma. Šajā laikā kalpi jau dodas uz savām istabām. Ceru, ka tāpēc māja ir tik klusa…

Es uzskrēju pa kāpnēm uz otro stāvu, pa ceļam izveidojot ugunskuru, lai apgaismotu ceļu. Mana sirds dauzījās, bet prāts ieguva neticamu skaidrību. Lai kas arī notiktu, man jāsaglabā miers, lai palīdzētu savai meitai.

Es pagrūdu durvis, kas veda koridorā, kur atradās mūsu istabas, un gandrīz uzreiz sastapu uz grīdas izstieptu ķermeni – atkal sargu. Izkropļots. Miris.

Es iekodu lūpā, lai histēriski nesauktu pēc Glorijas, un uzmanīgi devos uz priekšu.

No Lorijas bērnistabas pa atvērtajām durvīm plūda omulīgā naktslampas gaisma. Iestājās mānīgs klusums, un, ja gaitenī nebūtu sarga ķermenis, es varētu domāt, ka viss ir kārtībā.

Dažas reizes ieelpoju, sažņaudzu dūres un pārkāpu pāri slieksnim.

Pirmais, kas iekrita acīs, bija asinis. Uz sienām, uz grīdas, uz rozā bērnu segas. Skatiens satvēra aukles ķermeni, kas bija atmests pret sienu kā salauzta lelle. Pie pretējās sienas gulēja cits miesassargs.

Istabas centrā uz balta paklāja ar mīkstu garu kaudzi bija melns traips. Blots izdvesa slīkstošas skaņas. Es samirkšķināju acis un mana redze kļuva asa.

Nav traips. Kaut kāds radījums, kas izskatījās pēc milzīga sikspārņa. Viņa notupās uz grīdas, viņas melnie ādainie spārni trīcēja, garie nagi spārnu galos, abi medību dunča lielumā, gulēja uz grīdas.

No melnā spārna malas apakšas izsprausta roka. Tieva bērna roka.

Es mežonīgi kliedzu un pārsteidzu ar tīru maģiju: nebija laika pīt burvestības. Es cīnījos ar visu savu spēku, līdz nāvei. Jebkurai citai būtnei šis sitiens būtu saspiedis mugurkaulu un salauzis kaklu!

Būtne drosmīgi vērsās pret logu. Viņa pacēla trīsstūrveida purnu un nošņācās. No asiem ilkņiem pilēja asinis. Knapi paguvu paskatīties uz šo briesmoni – šaurs purns, sarkanas acis, kas deg naidā, deguna vietā plānas nāsu spraugas.

Situ vēlreiz un ieraudzīju, ka ādas spārnā parādījās bedre, kas uzreiz piepildījās ar melnām asinīm.

Radījums čīkstēja, uzlēca uz palodzes un, atplešot spārnus, gribēja pacelties, taču brūces dēļ nevarēja, un nokrita no otrā stāva.

– Glorija!

Es metos pie meitas un, nokritusi viņai blakus uz ceļiem, sāku braukt ar plaukstām pār viņas mazo augumu: lēja spēkus un tajā pašā laikā meklēja brūces. Dzīvs. Sirds pukst. Lielākā brūce, ko atstājuši ilkņi, ir uz kakla. Zaudēja daudz asiņu. Salauzta kāja nav nekas.

«Nekas, nekas,» es nomurmināju. – Nekas. Turies, mans Rāceņs.

Mana galva izmisīgi griezās: es biju iztērējis gandrīz visu savu burvību.

Kā Lenss tagad vajadzīgs! Bet viņš ir padomes sēdē un gandrīz nezina, kas noticis… Es tūlīt zaudēšu samaņu, un kas tad palīdzēs Lorijai?

*** 2 ***

«Es dodu vārdu meistaram Lanselotam Datonam,» paziņoja lordkanclers.

Lenss ieņēma vietu aiz tribīnes. Viņam nevajadzēja atskatīties, lai redzētu nosodījumu sava tēva skatienā.

«Kad tu beidzot izaugsi liela!»

Viņš iztaisnoja plecus un ievilka elpu.

– Kanclera kungs, padomes kungi…

«Nekad,» viņš vēlreiz nodomāja. «Ja pieaugšana nozīmē padoties, tad nekad.»

«Šodien mums ir jāpieņem lēmums, kas ir ārkārtīgi svarīgs mūsu valsts parastajiem iedzīvotājiem. Šāds lēmums, ja tas tiks pieņemts, palīdzēs viņiem tikt galā ar visgrūtākajām nepatikšanām, kuras jums un man ir grūti pat iedomāties – visu patiesību par tām zina tikai tie, kas paši tās piedzīvojuši.

Lenss atkārtoja šo runu vairāk nekā vienu vai divas reizes, viņa balss plūda gludi un skanīgi, un tas, ka zālē sēdošie it kā saplūda vienā daudzgalvainā klausītājā – tātad tas pāries. Divdesmit gadi politiskās karjeras, un viņš pārtrauks uztraukties, runājot Padomē.

– Katru gadu mūsu valstī darbā mirst divi tūkstoši inteliģentu cilvēku, bet vēl simt piecdesmit tūkstoši gūst dažādas smaguma pakāpes traumas. Traģēdijas mērogs ir patiesi biedējošs: pat viena no asiņainākajām cīņām visā inteliģento rasu vēsturē nav izraisījusi tik kolosālu upuru skaitu.

«Jūs nevarat izmainīt pasauli viens pats!» – lordkanclers atkārtoja atkal un atkal. «Bet mēs varam to padarīt vismaz nedaudz labāku,» Lenss vienmēr atbildēja.

– Tajā pašā laikā es nemaz nedomāju apgalvot, ka visi darba devēji ir nelieši un neviens no viņiem nekad nav izrādījis rūpes un laipnību pret saviem darbiniekiem, tomēr mūsu piedāvātais pasākums ir paredzēts, lai brīvprātīgās labdarības plūstošajām smiltīm piešķirtu granītu. likuma stingrība…

Lordkanclers uzsita ar smigu.

«Es lūdzu piedošanu, meistar Daton, man jūs jāpārtrauc.»

Zāle sāka dārdēt – tas bija nedzirdēts visu tradīciju pārkāpums.

– Kungi, padome, es atvainojos, man jāpaņem pārtraukums… veselības apsvērumu dēļ. Vecums sagādā nepatīkamus pārsteigumus.

Tikai gadiem ilgi trenēta izturība ļāva Lensam saglabāt seju. Mans tēvs nemaz nebija vecs, un viņa veselību apskaustu daudzi jaunieši.

No zāles atskanēja apmulsuši izsaucieni, kurus lordkanclers izvēlējās nedzirdēt.

«Meistars Heibots, nomainiet mani,» viņš teica.

– Piezvanīt dziedniekam? – pieķēra deputāts.

Ērls Datons vecākais vāji pasmaidīja.

– Nevajag, dziednieks jau ir klāt. Lūdzu, meistars Datons.

– Jā, protams.

Lenss joprojām neko nesaprata, taču viņa tēvs diez vai būtu nolēmis pārkāpt visu pieklājību, lai tikai neļautu viņa dēla partijai pārliecināt Padomi pieņemt jaunu likumu. Viņš ieskatījās zālē un atrada īsto cilvēku… orc.

– Meistar Koh, tas ir jūsu prāta bērns. Lūdzu, man jāatceras, ka es neesmu tikai politiķis.

Pieceļoties no galda, tēvs smagi atspiedās uz elkoņa ar trīcošiem pirkstiem, un Lenss nopietni satraucās. Es sniedzos pēc diagnostikas pinumiem.

«Ne tagad,» lordkanclers tikko dzirdami čukstēja. – Signāla artefakts tika aktivizēts.

Man krūtīs sastinga ledus kristāls. Meitenes ir vienas mājās!

Nē, ne viens. Savrupmājā dežurē seši apsargi, un aizsargburvestības ap ēku un uz žoga atvairīs ikvienu, kurš mēģinās tos uzlauzt. Tie, kas ir īpaši lēnprātīgi un nolemj mēģināt vēlreiz, tiks pilnībā sadedzināti.

Un tomēr notika kaut kas, kas lika apsardzes priekšniekam izraut savu darba devēju no domes sēdes, bet tēvam visu nomest un steigties mājās.

Tiklīdz viņi izgāja no zāles, sekretāre parādījās netālu kā no nekurienes.

«Mans mobilais – tūlīt pie ieejas, drošība – kaujas gatavība,» pavēlēja lordkanclers. «Ikviens, kurš mēģina traucēt, ir jānovāc no ceļa ar jebkādiem nepieciešamajiem līdzekļiem.»

Sekretārs vispirms pacēlās uz divām kājām, un pēc dažiem soļiem viņš jau skrēja uz četrām, un Lenss viņu izmisīgi apskauda. Viņš pats bija gatavs skriet mājās, taču mobilais bija ātrāks par cilvēka kājām.

«Es nezinu, kas tur notika, bet Ekharts mani nekad velti netraucēja.» – Tēvs arī paātrināja soli. Viņš berzēja krūtis, bet, tiklīdz Lenss atkal sniedzās pēc diagnostikas burvestībām, viņš iesaucās: «Mājās!» Viss ir mājās!

Mobilais pacēlās gaisā, tiklīdz Lenss aizcirta durvis. Viņš lidoja pa ielām, izmisīgi žņaudzīdams – pilsētnieki, kuri staigāja pirms gulētiešanas, vēl nebija paspējuši doties mājās. Rīt visi avīžnieki rakstīs, ka lordkanclers, steidzoties mājās no domes sēdes, nobiedējis trīs desmitus cilvēku un uzskrējis viņiem virsū… Dievs, ko viņš domā! Kuram gan interesē, ko raksta avīzes, ja vien mājās viss ir kārtībā! Nē, jau tagad ir skaidrs, ka mājās viss nav kārtībā. Ja tikai meitenēm nekas nenotiktu!

Savrupmājas vārti bija plaši atvērti, un, lai arī kā Lenss centās, viņš nevarēja atklāt drošības burvestību pēdas. Mobilais apstājās, pirms sasniedza piebraucamā ceļa galu.

«Pagaidiet šeit,» šoferis pavēlēja un kopā ar otro apsargu izslīdēja no mobilā.

«Lūk, no kā es baidījos,» mans tēvs čukstēja un atkal berzēja savu krūšu kauli.

Lenss sniedzās pēc durvīm, bet lordkanclers satvēra viņa elkoni.

– Neliedz puišiem strādāt. Es tāpat kā tu uztraucos par Loriju. Un priekš…

Viņu pārtrauca kliedziens. Lenss atpazītu šo balsi jebkur. Likās, ka viņš būtu atgriezies piecus gadus atpakaļ līdz dienai, kad gandrīz zaudēja Greisu. Mobilā kabīne pārvērtās par smirdīgu pagrabu, un uz dažiem mirkļiem viņš zaudēja spēju domāt. Tikai ledus kristāls manā krūtīs iedūrās manā diafragmā, neļaujot man elpot, un mani pirkstu gali caurdūra maģija. Viņš pats nesaprata, kā izlēca no mobilā. Viņa tēvs kaut ko kliedza pēc viņa, bet Lensam bija vienalga.

Piebraucamais ceļš. Māja ir neparasti tumša, no otrā stāva loga plūst tikai silta gaisma.

Gaisma mirkli iemirgojās, it kā kaut kas to būtu aizšķērsojis. Melnuma receklis nokrita zemē, un Lenss meta uz šo trombu uguni – vienkāršu primitīvu uguni, gandrīz izmantojot tīru spēku – viņš nekad nebija bijis prasmīgs kaujas burvestībās. Manu acu priekšā pazibēja apžilbinoši, daudzkrāsaini plankumi.

Tumsa čīkstēja, šī čīkstēšana kā karsta adata iedūrās viņa ausīs, liekot Lensam stenēt un ar rokām saspiest deniņus. Nākamajā mirklī viņš nāca pie prāta, taču, pirms viņš paguva kaut ko darīt, aiz koka izlidoja burvestība, kas tumsu pārvērta milzu amēbas līdzībā. Kliedziens kļuva neizturams, bet caur to Lenss dzirdēja… vai nedzirdēja, bet sajuta ar nezināmu septīto sajūtu – «Glorija!» – un uzreiz zaudēja interesi par visām pasaules radībām.

Kāpnes. Ķermenis atradās uz grīdas, un pietika ar vienu skatienu uz saplēstajām krūtīm, lai saprastu, ka palīdzības nav. Bērnudārza durvis. Asinis. Greisa ir uz ceļiem, uz viņas baltā līdz zilā vaiga ir asiņaina svītra. Lorijas galva ļengani atmeta atpakaļ. Asinis.

Izmisums skatienā.

Lorija raustījās, aizsmakusi nopūtās un izplūda asarās.

Kāds aiz loga kliedza:

– Tas kustas! Turies!

Sāka dungot un sprakšķēt kaujas burvestības.

– Projām! Cik sīksts radījums!

Lenss nokrita ceļos blakus Greisai tieši tik ilgi, lai ar vienu roku satvertu meitu, bet ar otru – sievu bezsamaņā.

*** 3 ***

– Un tad mazais orks paskatījās ārā no bedres un bija pārsteigts par to, kāda ir liela, balta un tīra pasaule. Viņš saprata, ka naktī ir snidzis… – Lensa klusā balss izlauzās cauri aizmirstības plīvuram.

Viņš, kā parasti, naktī lasīja Lorijas mīļāko pasaku «Gnatty’s Winter Adventures». Pirmos mirkļus pēc pamošanās es neapdomīgi peldēju pa viņa mierīgās balss viļņiem. Nakts lampas klusinātā rozā gaisma izsūcas caur plakstiņiem.

«Lori atkal neguļ…» es nodomāju.

Lorija! Miegainība no manis uzreiz aizbēga. Atmiņas ietriecās vēderā. Asinis uz sienām, sakropļoti ķermeņi, melni ādaini radījuma spārni… Es piecēlos sēdus uz gultas, rāvu gaisu un bailīgi skatījos apkārt, gatavs redzēt jebko!

Manu acu priekšā parādījās mierīga aina. Es biju Lensa un es guļamistabā. Netālu uz gultas gulēja bālā Glorija, izmazgāta un ģērbusies svaigā naktskreklā. Ap kaklu bija balts pārsējs. Lorija pagriezās, neveikli grozīdama kāju. Mana nabaga meitene: maģija turēja kaulu kopā, bet viņai joprojām bija sāpes.

Vīrs sēdēja viņai blakus uz gultas malas ar grāmatu rokās. Redzot, ka esmu pamodusies, viņš klusi sacīja, skatoties man acīs:

– Viss ir kārtībā, mīļā. Mums ar Loriju viss ir kārtībā.

«Es zinu, ka jums ir bail,» viņa skatiens teica. «Taču mums ir jāturas un jāizrāda savas bailes savas meitas dēļ.»

«Sveika, mazā,» es uzsmaidīju mūsu pārbiedētajai meitenei.

«Mammu,» viņa aizsmakusi čukstēja: pēc ievainojuma viņai bija grūti runāt.

Mans nabaga mazulis, kuram iepriekš lielākais šoks bija noskrāpētais celis, un Lenss to izdziedināja acu mirklī.

«Shhh, nevajag runāt,» es viņu mīlīgi pārtraucu. – Mēs esam tuvu, mēs neļausim jums apvainoties!

Lenss jau sen varēja Lori iemidzināt ar burvju palīdzību, taču viņš kļuva: mēs vienmēr novērojam pacientus pēc smagām traumām. Viņiem pēc iespējas ilgāk jāpaliek pie samaņas. Bija gadījumi, kad pārdzīvotā šoka dēļ viņi nemaz nepamodās. Bet, runājot par pašas meitu, izrādījās, ka bija neticami grūti skatīties viņas apmulsušajās acīs un vienkārši gaidīt, jo darījām visu, ko varēja.

Apgūlos viņai blakus, paņēmu viņu aiz rokas, pirkstos un glāstīju viņas pirkstus, klausoties viņas nelīdzenajā, aizsmakušā elpošanā. Un Lenss turpināja lasīt pasaku, neaizmirstot, kā vienmēr, runāt mazā orka vārdā dziļā balsī un savas draudzenes, baltās peles, vārdā tievā balsī. Izturība nekad nav pievīlusi manu vīru. Tikko pāršķirot palagus, viņš nejauši saplēsa lapu: rokas trīcēja.

Glorija elpoja arvien mierīgāk un galu galā aizmiga.

«Noķerta…» viņa tikko dzirdami nomurmināja cauri aizmirstībai. – Es skrēju… Viņš satvēra manu kāju…

Manas acis aptumšojās no naida pret nolādēto radību! Tas ir tikai brīnums, ka mūsu mazulis ir dzīvs!

Mēs gaidījām, kamēr Lorija dziļi aizmigs, Lenss aizvēra grāmatu un nolika to uz naktsskapīša. Es metos viņa rokās un izplūdu klusās asarās. Vīrs noglāstīja manus matus un noskūpstīja slapjos plakstiņus.

«Vai jūs uztvērāt šo… šo?»

Man bija jārunā pusbalsī, lai gan man gribējās kliegt.

Lenss pamāja ar galvu.

– Nē Diemžēl. Man likās, ka esmu viņu piebeidzis, bet radījums izrādījās pārāk sīksts un aizbēga.

– Kas tas vispār ir?

Vīrs atkal pamāja ar galvu:

– Es vēl nezinu. Bet pagaidām tas arī viss. Tēvs nolika pilsētas valdību uz ausīm, mēs tiksim līdz patiesībai. Neviens nevar izvairīties no uzbrukuma lorda kanclera ģimenei.

Tūkstošiem jautājumu manā galvā kā bites mudināja, es nezināju, ar ko sākt.

– Tava māte?..

– Viss ir kārtībā. Viņam nebija laika nokļūt vecāku istabās. Vai arī es nedomāju.

Lenss, neatbrīvodams mani no apskāvieniem, īsi pastāstīja par visu, kas tajā brīdī bija zināms. Nedaudz pēc deviņiem vakarā, kad kalpi bija devušies uz savām istabām, Monna Datona bija devusies uz saviem kambariem un miesassargi bija ieņēmuši ierastās vietas, savrupmājā ielauzās nāvējoša būtne, kas atgādināja milzu sikspārni. Kādu iemeslu dēļ aizsardzības burvestības un artefakti viņu neapturēja. Kreisajā spārnā dežurējošie miesassargi cīnījās līdz pēdējam, sargājot mūsu mazuli, taču radījums izrādījās pārāk spēcīgs. Apsardzes vadītājs Ekharts un aukle gandrīz vienlaikus raidīja briesmu signālus.

– Viņš nomira? – es nočukstēju.

– Viņi visi nomira…

Es iebāzu seju Lensa krūtīs, ieelpojot viņa pazīstamo smaržu, nespēdama noticēt, ka viss tiešām ir noticis. Visi šie puiši, mūsu mīļā aukle Klērija, ir miruši!

– Vai tas ir saistīts ar šīm vēstulēm?

Apmēram pirms diviem mēnešiem Lorda kanclera partijas biedri sāka saņemt vēstules – lētas, nemarķētas aploksnes, un iekšā bija zīmīte ar īsu ziņu: «Jaunais nodokļu kodekss nav jāapstiprina. Uz spēles ir liktas jūsu tuvinieku dzīvības.»

Sākumā visi nolēma, ka tie ir tukši draudi. Bet tad viena padomes biedra dēls izkrita pa logu, bet otra dēls tika sadurts ar nazi tumšā alejā, kad viņš atgriezās no kluba. Trešā sieva vakariņās saindējās ar novecojušām zivīm. Vismaz tā raksta avīzes. Šķita, ka šīs nāves nekādā veidā nav saistītas, taču grāfs Datons uzstāja, ka mums jāpārceļas uz viņu ģimenes īpašumu.

Un tagad šis briesmīgais uzbrukums!

– Lens, kas mums jādara? – ES jautāju.

Sen nebiju jutusies tik bezpalīdzīga. Kā dziednieks es vienmēr zināju, kā rīkoties, un nekad nezaudēju savu prātu. Bet kā tikt galā ar to, ko nesaproti? Un tev nav ne jausmas, kā nosargāt to, kas tev ir visdārgākais – savu meitu.

– Sākumā pagaidiet līdz rītam un mēģiniet atpūsties. Pagaidām nav zināms, vai uzbrukums ir saistīts ar draudiem, un radījums noteikti tuvākajā laikā neatgriezīsies mājā.

Labs ieteikums ir mēģināt atpūsties. Tikai neiespējamais. Es nespēšu aizmigt ne aci, klausoties Lorijas elpošanā un vērojot katru viņas skropstu vicināšanu. Lenss, neizģērbies, apgūlās gultā blakus savai meitai, un es apsēdos otrā pusē. Mēs nevarējām beigt skatīties uz savu dārgumu. Tas izrādās trausls…

«Pagulieties, mans dārgais, es pats viņu pieskatīšu,» sacīja vīrs.

– Es nevaru, zini…

Es paņēmu mazos siltos pirkstus savā plaukstā, un Lenss ar plaukstu aizsedza Glorijas otru roku. Viņa ir aizsargāta. Mēs neļausim nevienam to mums atņemt!

*** 4 ***

Kamēr Lenss atcerējās savu bērnību, vienmēr kaut kur tuvumā rēgojās sargi. «Spēcīgam politiķim ir daudz ienaidnieku,» sacīja mans tēvs. Ļoti ilgu laiku Lenss uzskatīja par drosmīgu aizbēgt no apsargiem, lai kopā ar zēniem, kas atrodas tālu zemāk par viņu no «pilnīgi nepiemērotas kompānijas», viņi varētu spēlēt un izjokot, neņemot vērā pieaugušos.

Un tad Čārlijs tika nozagts. Viņa vecāki bija izcēlušies no vienkāršajiem ļaudīm – kad parādījās, vecā muižniecība pagrieza degunu: ne ciltsrakstu, ne audzināšanas, varēja tikai lielīties, ka viņiem ir cieši sapakota soma. Nolaupītāji pieprasīja izpirkuma maksu, un viņi saņēma naudu. Čārlijs vairs nekad netika redzēts dzīvs. Tad izrādījās, ka viņš tika nogalināts pirmajā dienā pēc nolaupīšanas.

Lai cik daudz Lenss stāstīja sievai, ka uzbrukums varētu nebūt saistīts ar vēstulēm, ko saņēma daudzi padomes locekļi, viņš nekad neprata sev melot. Reiz nauda nogalināja viņa draugu. Šodien politika gandrīz nogalināja viņa meitu. Tomēr nē, ne politika. Visa tā pati nauda: daudzus gadsimtus pēc kārtas muižnieki bija atbrīvoti no nodokļiem «par kalpošanu tēvzemei». Ar ko šis dievkalpojums izpaudās, visi sen ir aizmirsuši, un patiesībā, lai nemaksātu nodokļus, izrādījās, ka pietika ar muižniecības vēstuli. Jaunajam nodokļu kodeksam, kas tagad tika uzklausīts Padomē, bija paredzēts atcelt šo privilēģiju.

Beidzot Lorija miegā pārstāja šņukstēt un pagriezās uz sāniem, salikusi rokas zem vaiga. Greisa sāka elpot vienmērīgi un vienmērīgi. Lenss uzmanīgi apsēdās un ielika meitu savās rokās. Bet, tiklīdz viņš izkāpa no gultas, Greisa atvēra acis un uzlēca.

«Viss ir kārtībā,» viņš čukstēja viņai. – Atpūties.

Viņai patiešām vajadzēja atpūsties pēc tam, kad gandrīz līdz nāvei bija beigusies maģija. Bet tā bija Greisa, kas izglāba viņu meitu. Kad Lenss ieradās, nekas daudz nebija jādara: salabot lauzto kaulu ar maģiju un ieliet spēku abos.

– Rācenis pamodīsies un nobīsies.

– Es palikšu pie viņas. Atpūta.

Greisa pastiepās pēc kleitas aizdares. Viņa nekad nebija pieradusi valkāt dižciltīgai dāmai piemērotus tērpus: tērpus, kurus varēja novilkt tikai ar istabenes palīdzību.

«Es tam nepieteicos,» mana sieva pēkšņi klusi sacīja.

Lenss paskatījās uz augšu.

– Saproti.

– Nē, tu nesaproti!

Lorija miegā mētājās un grozījās, Lenss viņu ciešāk apskāva, šūpoja, šūpodama. Mazuļa seja atkal nogludināja. Greisa vainīgi nopūtās un aizsedza muti ar roku, taču nespēja sevi valdīt. Viņa ātri un nesakarīgi čukstēja:

«Kad es apprecējos ar tevi, es domāju, ka esmu gatavs uz visu.» Uz to, ka mums viss būs jāmācās, jāsmejas, uz to, ka mēs vienmēr būsim redzeslokā. Bet ne tā, ka kādu dienu viņi nāks nogalināt manu bērnu.

Slepkavības mēģinājumu sērijā netika ievainots neviens Padomes loceklis. Tikai ģimenes. Radījums nāca pēc Greisas un Glorijas. Lensam pār muguru pārskrēja drebuļi, domājot par to, kas būtu noticis, ja viņa sieva nebūtu palikusi slimnīcā. Viņa neatkāptos.

Radījums pieaugušos nogalināja acumirklī, bez ceremonijām. Viņa gribēja spēlēties ar bērnu, piemēram, kaķi un peli, un tas bija vienīgais, kas izglāba mazuli.

«Tam nav iespējams sagatavoties,» Lenss teica tādā pašā čukstā.

Ejot apkārt gultai, viņš apsēdās blakus sievai, apskāva viņu ar vienu roku, noliekot meitu sev klēpī. Greisa bakstīja viņam plecu.

– Piedod, tas nav tas, ko es gribēju…

– Es zinu. «Viņš pieskārās viņas templim ar lūpām. – To neteici tu, bet gan bail par Loriju. Tam nav iespējams sagatavoties un nav iespējams ar to samierināties. Tu aiziesi. Tālāk no šejienes.

– Rakt? Viņi būs laimīgi. Mamma raksta, ka viņai pietrūkst mūsu rāceņa.

– Nē. Kaut kur, kur tevi neatradīs. Uz kādu Troļļu purvu vai Zaķa asti.

Greisa klusi iesmējās viņam plecā.

– Vai tie tiešām pastāv?

– Man nav ne jausmas, ne par to ir runa. Kaut kur viņi nezinās, ka Glorija ir lorda kanclera mazmeita. Kur neviens radījums nevar tevi sasniegt. Jums būs jāgaida, līdz viņi atradīs tos, kas viņu sūtīja.

– Un tu?

– ES esmu vīrietis. Es neskriešu.

Greisa ieskatījās viņa sejā un nogrima, acīmredzot sapratusi, ka strīdēties ir bezjēdzīgi.

Viņš vēlreiz noskūpstīja sievu. Izejot no istabas, viņš grasījās spert soli uz bērnistabas pusi, taču uzreiz saprata: istaba ir izmazgāta, bet šķita, ka to uz visiem laikiem caurstrāvojusi dzelzs asiņu smaka, tāpēc gultiņa tika pārcelta uz vienu no viesu guļamistabām. Lenss nolaida meitu uz gultas un apsēdās uz grīdas, atspiedies ar pakausi pret gultiņas aizmuguri.

Patiesībā tas ir jādara. Paslēpiet savu ģimeni un palieciet tuvu saviem vecākiem. Slepkava pirmo reizi netrāpīja savam mērķim un var trāpīt vēlreiz, šoreiz pret māti. Lenss viņai nebija īpaši tuvs, bet tomēr mamma bija mamma.

Bet mēs nevaram ļaut meitenēm iet vienas. Apsargi piesaistīs uzmanību, kas nozīmē, ka ir nepieciešams miesassargs. Viņa sauksies par māsu vai tanti un vienmēr būs blakus, neradot aizdomas.

Galvenais ir noturēties vairākas dienas, līdz Lorija kļūst stiprāka un kamēr viņas tēva cilvēki atrod miesassargu – slepeni, nepievēršot uzmanību. Tomēr maz ticams, ka mēģinājums tiks atkārtots tuvākajās dienās, tāpēc viņiem ir laiks.

Guļamistabas durvis atvērās, Lenss paskatījās uz augšu un ieraudzīja savus vecākus stāvam uz sliekšņa.

– Kā viņai ir? – mamma čukstēja.

«Viss ir kārtībā,» viņš tovakar atkārtoja jau neskaitāmo reizi, kaut arī pats sev neticēja. «Es sadziedēju brūces, tās sadzīs rīt, kauls atjaunosies nedēļas laikā.» Bērniem viss ātri dziedē.

Tēva seja kļuva gaiša, un viņš atkal sarauca pieri.

– Ejam parunāt.

– Vai nevari sagaidīt līdz rītam? Es nevēlos atstāt Loriju vienu, ja viņa pamostos.

«Es sēdēšu,» sacīja mana māte. Pasteidzusies ar svārkiem, viņa iegāja guļamistabā un nolika krēslu blakus gultiņai.

– Piezīme jums no Koha. – Aizverot durvis, tēvs viņam pasniedza papīra lapu. – Jūs joprojām izspiedāt šo likumu. Tiklīdz es novērsos…» Viņš īgni pamāja ar roku.

Likums? Droši vien vajadzētu priecāties… Tagad Lensam šķita, ka uzklausīšanas Padomē ir citā dzīvē. Tas pāries, rīt viņš nāks pie prāta.

– Tev jāiet prom. «Tēvs ieskatījās viņam sejā. – Jūs trīs. Es būtu sūtījis Bellu tev līdzi, bet viņa kategoriski atteicās. «Viņa balsī bija kaut kas līdzīgs apbrīnai. «Jūs iedziļinājāties tajā, šķietami elastīgs, bet, kad kaut kas ienāk prātā, jūs pārāk reaģējat uz mani.»

«Jā, meitenēm jādodas prom,» Lenss piekrita. -Vai tu jau izdomāji, kur doties?

– Meitenes?

«Es neskriešu,» viņš atkārtoja.

«Jūs domājat, ka jūs esat vienīgais, kam rūp jūsu ģimene, un es esmu nejūtīgs vecs ķipars?» Man ir vienīgais dēls.

– Es domāju, ka tev un tavai mātei var būt vajadzīga mana palīdzība.

– Jūsu sievai un meitai var būt nepieciešama jūsu palīdzība! – tēvs čukstus iesaucās. – Un tu man atraisīsi rokas!

Viņš mainīja tēmu:

– Jūs sakāt, ka viņš gulēs nedēļu?

Lenss pasmaidīja. Nedēļu noturēt nemierīgo Lori gultā nav nevienam no dieviem pa spēkam.

– Nē, mazāk, jums vienkārši būs jāatjaunina burvestības un jāpārliecinās, ka Glorija nepārpūlē kāju.

– Vari nēsāt uz rokām, ja kas notiek.

Lenss pavēra muti, bet tēvs viņu pamāja.

– LABI. Rīts ir gudrāks par vakaru. Rīt izlemsim.

*** 5 ***

Pēc divām dienām Glorija bija gandrīz atveseļojusies. Uz viņas kakla bija baltas divas tievas rētas – gandrīz neredzamas, un ar laiku, kad Lorija pārvērtīsies par skaistu meiteni, tās nemaz nebūs redzamas. Meita vēl neskrēja, gāja uzmanīgi, piesardzīgi kāpdama uz kājām, un acīs zibēja bailes. Tad Lorija sastinga un saraujās, un es ātri paņēmu viņu rokās, lai nomierinātu. Viņa gandrīz neko neatcerējās no šīs briesmīgās dienas, tikai fragmentus, kas sajaukti ar murgiem. Lorija domāja, ka briesmonis izrāpās no gultas, jo viņa bija kaprīza un negribēja gulēt. Bija bezjēdzīgi jautāt mazajai meitenei par to, kas īsti notika. Mums bija jāpārvieto gultiņa uz mūsu guļamistabu: Glorija nepārtraukti pamodās nakts vidū un nemierināmi raudāja.

Bet citādi Glorija joprojām bija tā pati zinātkāra un uzticamā mazā meitene. Aizmirsta viņa smējās, reizēm sāka nemitīgi pļāpāt, spēlējās ar lellēm un rīkoja tējas ballītes, uz kurām parasti tika aicināts lordkanclers.

Viņš sēdēja uz bērnu krēsla, taisni un stingri, un dzēra tēju, ievērojot visus šim gadījumam piemērotos noteikumus. Un viņš izturējās pret Gloriju kā pret mazu dāmu. Tomēr viņa galu galā bija dāma. Mazā grāfiene. Viņa cītīgi uzturēja sarunu un uzvedās kā īsta saimniece. Viņas seja bija tik nopietna un smieklīga vienlaikus. Pats Lensas tēvs ar grūtībām spēja savaldīt smaidu, un viņa acīs, skatoties uz mazmeitu, bija tik daudz maiguma! Kurš gan to būtu domājis, ka tas čaklais puisis, ģērbies formas kamzolī, kā viņš parādījās manā priekšā mūsu pirmajā tikšanās reizē, patiesībā izrādīsies tik gādīgs vectēvs.

Tikmēr Lenss sāka gatavoties mūsu aiziešanai. Pirms laika viņš man nedeva sīkāku informāciju, un es nejautāju. Kamēr jūs neko droši nezināt, varat iedomāties, ka vēl ir atlikušas daudzas, daudzas dienas kopā.

Lensam ir taisnība: mazā pilsētiņā, kur neviens nezina, kas mēs esam, mēs ar Loriju būsim drošībā. Lenss paliks, lai meklētu slepkavu. Viņš paliks, jo ir vīrietis. Viņš to pateica tik stingri, ka es sapratu: strīdēties nav jēgas. Taču doma par šķiršanos vien lika manai sirdij savilkties.

Kādu vakaru, nolikusi Loriju gulēt, es iegāju blakus istabā, kur Lenss bija iekārtojis biroju. Vīrs skatīja dažus papīrus. Viena no tām ir uzrādītāja pilnvara bankai. Man šķiet, Lenss mums gatavoja dokumentus. Mēs ar Loriju neuzzināsim, ka tajā mazajā, man vēl nezināmajā pilsētiņā kaut kas vajadzīgs.

Būtu jauki atgriezties Cūkas nagā! Belindas vadībā slimnīca uzplauka. Ik pa laikam mēs sūtījām viens otram vēstules: es runāju par Loriju, par savu ārstu praksi, viņa runāja par mūsu kopīgajiem draugiem…

Nē, un nav jēgas sapņot: Lenss mūs nesūtīs tur, kur vispirms izskatīsies ļaundari.

Es piegāju pie Lensa, apskāvu viņu aiz pleciem un apglabāju pakausī, viņš, nepaceļot acis no papīriem, noglāstīja manu apakšdelmu. Visas šīs dienas es centos būt stipra, turējos un neļāvu sev kļūt ļengana. Lorija redzēja mierīgus un līdzsvarotus vecākus. Bet tagad mana meita guļ…

«Lance, nāc mums līdzi,» es ieelpoju viņa matos, kas smaržoja pēc kafijas un nedaudz citrona balzama un piparmētras: viņš gatavoja mātei nomierinošas pilienus.

Es jutu, ka viņa pleci saspringst.

– Kā es varu dzīvot bez tevis! Kāda Lorija būtu bez tevis?

Es uzreiz sajutu kaunu par šo aizliegto paņēmienu – tu nevari slēpties aiz savas meitas, bet vārdi nāca ārā no manas mutes. Lenss satvēra manu roku un ievilka sev klēpī, satverot manu seju savās rokās un skatoties man acīs. Viņa skatiens bija noguris un bezrūpīgs.

– Greisa, tu esi pieaugusi meitene. Tu parūpēsies par mūsu meitu. «Un es parūpēšos, lai jūs pēc iespējas ātrāk varētu atgriezties mājās,» viņš klusi, bet pārliecināti sacīja.

Es noriju kaklā iestrēgušo kamolu. Es piespiedu pasmaidīt.

– LABI. Ej gulēt.

Šos trīs vārdus man izdevās pateikt bez asarām. Varu sevi paslavēt.

Es atgriezos guļamistabā, uzklāju segu Glorijai, apgūlos un saritinājos. Istaba bija silta – pēdējās vasaras dienas bija pārsteidzoši karstas – , bet es trīcēju tā, it kā man būtu drudzis.

Pēc dažām minūtēm istabā ienāca Lenss, aizvēra durvis, lai no gaiteņa krītošā gaisma nepamodinātu mūsu meitu, un ar lūpām pieskārās manām lūpām. Mūsu ķermenis vienmēr bija labāks sarunās, bet tagad es biju pārāk skumji.

«Es esmu noguris, Lens,» es nočukstēju.

«Ko es daru? Kāpēc es viņu atgrūdu? Kas zina, kad nākamreiz varēsim būt vieni? Varbūt man rīt būs jādodas prom…»

Lenss ar skūpstu viegli pieskārās viņa vaigam.

– Atpūties, dārgais.

Kas tas par brīvdienām! Tiklīdz Lenss atstāja slieksni, es sāku raudāt savā spilvenā.

*** 6 ***

Dienu vēlāk kļuva pilnīgi skaidrs, ka aizbraukšana ir neizbēgama. Mēs slēpām sagatavošanās darbus no Lorijas, bet mana meita juta, ka pieaugušie ir nervozi. ES biju noraizējies. Viņu nevarēja atraut no manis un Lensas, viņa vai nu pieķērās manai kleitai, vai arī neizkāpa no tēva klēpja, it kā būtu atkal pārvērtusies par mazuli, un Glorijai jau bija četri gadi.

Tika nolemts, ka izbraukšanas dienā mēs atstāsim māju gaismu un paņemsim bagāžu krodziņā. Tur, istabā, pārģērbsimies vienkāršās pilsētas iedzīvotāju kleitās un tiksimies ar mūsu miesassargu Neriņas kundzi. Turpmāk Nerīnas kundze iepazīstinās sevi kā manu tanti. Viņa bija tieši īstajā vecumā un izskatījās pēc labsirdīgas, resnas kundzes. Neviens nedomātu, ka viņa patiesībā ir spēcīgs kaujas mags.

Viņa ieradās satikt mani un Gloriju, lai viņas meita nebaidītos no svešinieka, kad pienāks laiks doties ceļā.

«Sveika, es esmu jūsu tante Otavija,» viņa draudzīgi teica, pietupjoties blakus Lorijai. «Lai gan tu mani nekad iepriekš neesi redzējis.» Pareizāk sakot, jūsu vectante, bet jūs varat vienkārši saukt mani par tanti Tavi.

Lorija neizpratnē atskatījās uz mani, es pasmaidīju un pamāju. Glorija nevar zināt patiesību: bērniņš var neviļus mūs atdot.

Gandrīz katru stundu kāds ieradās īpašumā. Izmeklētāji no pilsētas valdības. Padomes locekļi lordkancleram par grozījumiem likumā par nodokļu kodeksu: sievastēvs tagad strādāja, neizejot no mājas. Kurjeri ar dokumentiem.

Lenss īpaši gaidīja kādu no viņiem. Ar trešo personu starpniecību viņš ieguva māju mazā pilsētiņā uz karaļvalsts robežas. Pilsētu sauc par Čūsku kalnu. Es ceru, ka tur patiesībā nav čūsku. Lai gan apgabals rietumos tiešām ir kalnains.

Kad atnāks dokumenti, mūs galvaspilsētā vairs nekas neturēs.

Es gribēju, lai tas notiktu pēc iespējas ātrāk, jo gaidīšana bija nogurdinoša, un tajā pašā laikā es priecājos par katru vakaru, kas pavadīts blakus Lensam.

Sagadījās, ka es atrados netālu, kad sulainis atvēra durvis kurjeram, kalsnam īsa auguma vīrietim. Sākumā es viņu pat sajaucu ar zēnu. Viņš paklanījās un pasniedza man aizzīmogotu aploksni un sastinga zem ieejas stāvošo apsargu vērīgā skatiena.

«Es piezvanīšu savam vīram,» es teicu, nolemdama, ka Lenss vēlas precizēt dažas detaļas.

Kurjers pamāja, iztaisnojās, saviebās: viņam nepārprotami sāpēja mugura. Es grasījos apgriezties, bet dziednieks manī nevarēja vienkārši aiziet.

– Vai jums nepieciešama medicīniskā palīdzība?

Kurjers vainīgi pasmaidīja un berzēja viņam sānu.

«Nē, nē, viss ir kārtībā, man ir nedaudz auksti mugura, bet dziednieks man jau ir izrakstījis dažas ziedes.» Paldies par jūsu rūpēm, Monna Dutton.

Kamēr mēs runājām, kalps ziņoja Lensam par ciemiņu. Vīrs pārmija dažus vārdus ar kurjeru un paņēma aploksni.

Viņš pagriezās pret mani un izlikti jautri teica:

– Tas ir viss. Jūs varat iet.

– Šodien? – jautāju ar gremdošu sirdi.

Lenss mani apskāva, bija skaidrs, ka arī viņam neklājas viegli, bet lēmums bija pieņemts, atpakaļceļa nebija.

– Šodien. Viss ir gatavs. Nerīnas kundze ar savām mantām jau labu laiku gaidīja kroga istabās. Ir iegādātas atvērtās vilciena biļetes. Savāc Lori.

Es piespiedu sevi pasmaidīt.

– Labi.

Mēs brīdinājām Gloriju, ka mums ar tanti Tavi būs jādodas uz citu pilsētu. Neilgi. Par ko? Un pareizi izārstēt kāju. Tur noteikti atradīsi draugus, atpūtīsies un pārstās mosties naktī. Nē, tētis nevarēs iet. Protams, tētis tevi ļoti mīl. Drīz pie tā atgriezīsimies. Nē, jaunu gudru kleitu nevar paņemt, bet jebkuru rotaļlietu var paņemt līdzi.

Lorija nestrīdējās. Viņa vienmēr ir bijusi paklausīga meitene.

«Mēs dosimies ceļojumā,» viņa teica savai mīļākajai lellei, ietērpjot to ceļojumu kleitā. «Mamma saka, ka tagad es neesmu Glorija Datona, bet gan Glorija Mon.» Viegli atcerēties, vai ne? Un tagad tu neesi Veronika, bet Katarina. Atkārtojiet!

Lensa vecāki mājās atvadījās no mazmeitas: neviens nedrīkstēja mūs redzēt kopā. Vecmāmiņa sniedza tūkstoš norādījumu, kā saprātīgām meitenēm jāuzvedas, un tad, nespēdama apvaldīt savas jūtas, piespieda mazuli pie krūtīm. Grāfs Datons pacēla Gloriju rokās un noskūpstīja viņu uz vaigiem.

– Esi gudrs, Repka, klausies māti.

Mēs klusējām līdz pat krogam. Lensam nebija sejas, es uztvēru viņa skatienus vispirms uz sevi un pēc tam uz savu meitu. Viņš saknieba lūpas un pakratīja galvu, it kā sevī rīkotos nedzirdams strīds.

Aunu raga krodziņā ienāca aristokrāts ar glīti ģērbtu meiteni, un no tā iznāca trīs ļaudis. Priekšā gāja gara auguma sieviete, jauna sieviete nesa apjomīgu čemodānu un grozu, mazulis vieglā kokvilnas kleitiņā staigāja ar galvu noliektu, lelli aiz roktura turot.

Lenss palika ielas otrā galā. Viņš neiegāja krodziņā. Vienojāmies, ka viņš šeit atvadīsies no mums un neies uz staciju, lai nerastos aizdomas. Lenss apsēdās uz krēsla pretī apavu spīdējam: viņš atradās ērti uz stūra.

«Nāc, Lori, iesim,» es klusi uzsaucu savai meitai.

Bet Glorija, apmulsusi, turpināja vērsties pret Lensu.

– Kāpēc tētis nav ar mums? – viņa jautāja un norūca.

Es apsēdos viņam blakus.

– Tas ir nepieciešams, Repka.

Pagājām vēl dažus soļus. Es nevarēju to izturēt un arī atskatījos. Lenss sēdēja noliecies uz priekšu, it kā vēlētos palikt viņam tuvu pēc iespējas tālāk. Pavadiet mūs vismaz ar skatienu.

Mēs iekārtojāmies trešās klases karietē. Man nav sveša braukšana uz cietajiem bagāžniekiem. Pasažieri grūdās un tīklos un ejās ievietoja daudzus stumbrus. Glorija iespiedās stūrī pie loga un piespieda Katarinu sev klāt. Nerīnas kundze apsēdās pretī un modri skatījās apkārt uz kaimiņiem.

Drīz atskanēs svilpe un vilciens mūs aizvedīs uz jaunu dzīvi. Es aizliedzu sev domāt par Lensu. Tiklīdz es iedomājos, ka tagad viņu drīz vairs neredzēšu, asaras ritēs pašas no sevis.

Lorija piespieda degunu pie stikla.

«Tēti…» viņa čukstēja.

«Tētis nenāks, mazā.» Tētis ir ļoti aizņemts…

– Tēti! – meita iekliedzās un dauzīja ar rokām pa logu.

Atskanēja diriģenta svilpe, es ieliku meitu klēpī un cieši apskāvu.

Trokšņi izplūda tvaiki, riteņi grabēja un klabēja. Vilciens raustījās un lēnām kustējās. Es atspiedos uz sola cietās atzveltnes un aizvēru acis. Esmu pieaugusi spēcīga meitene. Es varu tikt galā.

– Tēti! – Glorija atcirta.

– Ššš, esi kluss, tētis nē…

«Grēcija,» sacīja mīļotā balss.

Es nodrebēju un atvēru acis. Lenss stāvēja ejā. Izplukusi, no ātras skriešanas sasvīdušiem matiem, atpogātā mētelī.

«Es nevarēju… laist tevi vaļā…» viņš teica, smagi elpodams.

– Tēti! – Lorija čīkstēja.

Vīrs paņēma meitu rokās un vainīgi skatījās viņai pāri pakausi.

«Labi, ka es no rīta skrienu,» viņš smaidot sacīja.

«Jā,» es nošņācu.

Un viņa pati vēlējās, tāpat kā Lorija, čīkstēt no prieka. Mēs esam kopā! Tagad viss noteikti ritēs gludi!

*** 7 ***

Negaidījis, kad konduktors pienāks, lai pieprasītu biļeti, Lenss devās pie vilciena vadītāja. Pusmūža goblins skatījās uz viņu augšup un lejup.

– Kaut kas, meistar?

«Kungs,» Lenss viņu izlaboja. – Mon kungs.

«Kungs Jolk, jūsu rīcībā,» goblins nolieca galvu. «Ko jūs gribējāt, kungs…» pauze pēc šī vārda bija nedaudz garāka nekā nepieciešams, «Pr.

«Redziet, es tik ļoti steidzos, ka aizmirsu savu maku.» – Lenss atbruņojoši pasmaidīja. – Ne biļetes, ne banknotes, ne čeku grāmatiņas. Tas izrādījās ļoti neveikli.

Greisai ceļojuma somā bija pavisam maza summa – tikai dažādiem ceļojuma sīkumiem. Trešās klases pasažieri nenēsā līdzi izspiedušos makus, pilnus ar skaidru naudu. Un pats Lenss, izejot no mājas, paķēra tikai dažas mazas monētas: gadījumam, ja viņam būtu jāmaksā kabīnes vadītājam. Viņa lokā esošie cilvēki uz spēli aiznes tikai čeku grāmatiņu vai banknotes. Veikalnieks, vai drēbnieks, vai… kur nu kurš, pirkumu fiksēs un mēneša beigās atsūtīs rēķinu. Bet pat tad, ja viņam būtu līdzi čeku grāmatiņa, čeka rakstīšana būtu kā vilcienā ar milzīgiem burtiem uzrakstīt «Lancelota Datona bija šeit».

«Tas bija patiešām neērti,» goblins piekrita. «Būs īpaši neērti izlaist tik pieklājīgu kungu tuvākajā stacijā.»

– Vai tiešām neko nevar darīt? – Lenss noņēma gredzenu no pirksta.

– Nāc, nav bezcerīgu situāciju. – Goblins no sienas skapja paņēma piezīmju grāmatiņu un pildspalvu ar tintnīcu. – Nākamais vagons pie vilciena galvas ir otrās klases, iedod zīmīti konduktors. Pirmajā brīvs palika tikai servisa nodalījums. – Viņš jēgpilni pasmaidīja.

Lenss garīgi iesmējās: ar gredzenu, ko viņš nolika uz galda, varēja nopirkt trīs pirmās klases nodalījumus. Tomēr lombards par to nedos patieso cenu…

«Man ir vajadzīga trešā klase, paldies,» viņš teica.

Goblina uzacis pacēlās uz augšu.

– Hm. Nu, ja jūs to vēlaties.

– Piekto karieti, lūdzu.

Goblins uzrakstīja pildspalvu uz papīra. Viņš pacēla galvu.

– Piedodiet par manu atklātību, Mona kungs, bet trešās šķiras karietē jūs būsiet kā pāvs starp zvirbuļiem.

Bet goblinam taisnība. Kad Lenss ielidoja vilcienā, viņš tam nebija noskaņots, taču pa ceļam pie priekšnieka vairākas reizes uztvēra pārsteigtus skatienus. Pirmās klases pasažieriem nav nekāda darīšana ar pūli.

«Es saprotu,» Lenss pievilka.

– Man ir viens diriģents, vesels puisis, tāpat kā tev. Es domāju, ka viņš dalīsies ar savu mēteli, ja pareizi prasīs.

Lenss attaisīja atslēgu piekariņu no pulksteņa ķēdes un nolika to uz galda.

«Es tagad iešu, pagaidi nedaudz,» goblins izkāpa no aiz galda.

– Vai atļausiet man izmantot rakstāmrīku?

– Noteikti.

Lenss iemērca pildspalvu tintnīcā un sastinga, domādams. Pareizie vārdi nenāca prātā. Tēvs priecāsies, uzzinot, ka ir aizgājis. Visas dienas, kas bija pagājušas kopš slepkavības mēģinājuma, viņš nekad nav noguris atkārtot, ka visiem trim ir jāpamet galvaspilsēta. Ka lordkancleram ir pietiekami daudz rūpju, neuztraucoties par savu spītīgo dēlu. Taču ne šie vārdi lika Lensam par visu aizmirst, bet gan viņa meitas skatiens. Tu vari sev stāstīt, cik gribi, ka Nerīnas kundze ir pieredzējusi kaujas burve un spēs nosargāt meitenes daudz labāk nekā viņš pats, kuram nekad īsti neveicās kaujas burvestības. Jūs varat atcerēties daudz, daudz vairāk pareizo vārdu. Bet viņi visi izgaisa pirms vienas domas: kaut kas notiks, un viņa nebūs.

«Čau tēt! Es sekoju jūsu padomam. Ja kaut kas notiek, jūs zināt, kur mūs meklēt.

Uzburot uz pirksta gala liesmu, Lenss izkausēja zīmogvaska malu, aizzīmogojot vēstuli, pavilka sev pretī citu lapu, uzrakstīja un aizzīmogoja parādzīmi.

Palicis pēdējais.

«Sveika, Karīna! Atvainojiet, ka lūdzu jums palīdzību, bet sagadījies, ka tagad nevaru rakstīt tiem, ar kuriem mans vārds uzreiz tiks saistīts. Pievienoju vekseli, lūdzu iedot šīs vēstules atnesējam tajā norādīto summu apmaiņā pret ahāta gredzenu un atslēgu piekariņu ar manu monogrammu.»

Būtu labāk, ja šīs lietas neatrastos lombardā. Nav nepieciešams atstāt papildu pavedienus, kas varētu novest pie tā.

«Iedodiet kvīti lordkancleram, viņš samaksās.»

Nav nepieciešams būt sievietei parādā. Lenss arī tagad nebūtu sazinājies ar Karīnu, ja nebūtu bijis pārliecināts: atklājuši, ka viņa ģimene ir pazudusi, radījumu sūtītāji vispirms dotos ar jautājumiem par viņa draugiem. Jautājumi nav tieši – viss aprobežosies ar īslaicīgu, šķietami bezjēdzīgu zinātkāri draudzīgas sarunas laikā. Bet diez vai viņi atnāks pie Karīnas. Attiecības starp viņiem palika ne pārāk siltas, un pēc tam, kad viņa apprecējās, tās pilnībā aprobežojās ar retām biznesa tikšanām – pati Karīna sāka izvairīties no komunikācijas. Saskaņā ar baumām, viņas vīrs bija izmisīgi greizsirdīgs uz viņas neveiksmīgo līgavaini.

«Paldies par palīdzību un vēlreiz atvainojos par sagādātajām grūtībām.»

Pārējās divas viņš iesaiņoja šajā vēstulē un aizzīmogoja arī to. Viņš nodeva iegūto paku atgriezušajam goblinam.

– Jolka kungs, jums par manām lietām īstu cenu nedos, bet es gribētu tās paturēt. Šajā iepakojumā ir vēstule un parādzīme. «Viņš nosauca summu, un goblins izbrīnā mirkšķināja acis. «Jūs aiznesiet to Monnai Random kopā ar gredzenu un piekariņiem, viņa jums samaksās.»

Ļaujot vīram būt greizsirdīgam, Karīna vienlaikus turēja savās rokās visas ģimenes finanses, ar dzelžainu dūri kārtojot mājsaimniecību ar tādu pašu skrupulozitāti kā savulaik apskatījusi slimnīcas.

– Paldies, Mon kungs. – Goblins paņēma aploksni un pasniedza Lensam mēteli ar plāksteriem uz elkoņiem. – Lūk, ja lūdzu.

Lenss attaisīja pulksteni no vestes, paslēpa to kabatā kopā ar ķēdi un salocīja mēteli un vesti ar oderi uz āru.

Jaunais-vecais mētelis izrādījās par mazu un nežēlīgi saspiedās zem rokām.

«Pierodiet pie tā, Mona kungs,» Lenss pie sevis iesmējās. «Tiem pieticīgiem pilsētniekiem kā jūs drēbes nav izgatavojuši labākie galvaspilsētas drēbnieki.»

*** 8 ***

Stacijā nebija perona. Lenss nolēca no pakāpiena uz akmeņiem pilnās zemes un pasniedza roku, palīdzot sievai nokāpt. Greisa izņēma Loriju no vilciena. Saimniece Nerīna rāpoja lejā pa pakāpieniem, stenēdama, ar vienu roku smagi atspiedusies uz Lensu un ar otru atbalstot svārkus. Viņa iekliedzās, kad kariete sāka kustēties, un apgāzās ar galvu zemē, gandrīz nometot Lensu.

Dīvaini, līdz šim pieredzējušais miesassargs bija uzvedies pavisam savādāk. Viņš paskatījās apkārt. Arī dzelzceļa stacijas nebija, tikai kādus desmit jardus tālāk atradās koka šķūnis, aiz kura pļavā ganījās ducis govju. Kāds vecs vīrs zem nojumes košļāja zāles stiebru. Tas nozīmē, kam šī izrāde bija paredzēta.

Lenss iztaisnoja mēteli. Vakar, ieraugot viņu «jaunā lietā», Greisa noelsās: «Kam tu izskaties!» Neuzklausot iebildumus, viņa lika viņam izģērbties līdz kreklam, izvilka no somas maisiņu, no kurienes viņš izņēma adatu, diegu un mazas šķēres. Lenss mēģināja iebilst: nav jēgas bojāt acis šūpojošā vilcienā, taču viņa sieva palika nelokāma.

«Ģērbties reti, tas nenozīmē staigāt kā putnubiedēklim,» viņa sacīja, saplēsdama mēteļa oderi.

Līdz šim Lenss bija pārliecināts, ka viņa sievas mīļākais rokdarbs bija smalki izpildītas ķirurģiskās šuves. Zināmā mērā tā bija taisnība: Greisa labprātāk pavadīja savu brīvo laiku, lasot grāmatas vai kopā ar Loriju. Bet viņa joprojām bija šuvēja īpašnieku meita. Kad mētelis atgriezās pie Lensa, tas pārstāja plēsties uz pleciem un griezties padusēs, un pogas pārstāja šķirties uz krūtīm. Tiesa, es joprojām nesēdēju perfekti, taču nav vajadzības prasīt neiespējamo.

Lenss vēlreiz nogludināja grīdas, pirms paņēma savas mantas. Greisa pamanīja šo žestu.

«Tiklīdz būsim kaut nedaudz samierinājušies, es nopirkšu lētu audumu un uzšušu jums drēbes, lai aizstātu šo negodu.»

«Nav nekādas vajadzības,» viņš protestēja.

– Kas man vēl jādara? – viņa paraustīja plecus. – Lorija! Lorija, nāc šurp!

«Ļaujiet mazulim skriet,» iejaucās Nerīnas kundze. – Palika pārāk ilgi, nabadzīte.

Pats Lenss bija gatavs lēkāt uz vienas vai otras kājas kā meita. Pēc dienas, kas pavadīta, sēžot uz cieta vilciena soliņa, šķita, ka viņa dibens būtu ieguvis sola formu un mugurā būtu iedurts miets. Miega trūkums neuzlaboja ne pašsajūtu, ne garastāvokli: Lorija laimīgi gulēja visu nakti, saritinājusies vecāku klēpī, Nerīnas kundze, šķiet, varēja gulēt jebkur un kā vien gribēja, bet viņai ar Greisu bija. grūts laiks. Zem sievas acīm bija ēnas, viņa kustējās saspringti un ierobežoti: arī viņa, šķiet, bija nokalpojusi savu laiku pasaulē.

– Govis! – Glorija iesaucās un metās uz pļavas pusi.

Saimniece Nerīna ar strauju kustību satvēra viņu aiz svārkiem.

– Dod man pildspalvu, iesim un paskatīsimies kopā. «Viņa pamāja ar galvu uz mājām aiz pļavas. – Ej, mēs tevi panāksim. Šeit joprojām nav kur pazust.

Lenss vēlreiz paskatījās apkārt. Aiz tiem pret horizontu stiepās dzelzceļa sliedes, sagriežot pļavu divās daļās. Apmēram divsimt jardu aiz sliedēm un pļavas bija zaļa meža siena. Šajā pusē sliedēm cauri pļavai uz pilsētu veda zālē izmīdīta taciņa. Virs koka karkasiem un šindeļu jumtiem slējās mūra mājas, viens, likās, pat trīs stāvus augsts, un tālāk apvārsni aizsedza kalns, kur brūnajās akmens nogāzēs šur tur zaļoja zāle un krūmi.

Viņi virzījās uz pilsētu, atstājot ganāmpulku aiz sevis.

– Tas ir Čūsku kalns? – Greisa jautāja, šķieldama pret sauli.

– Var būt.

Lenss atskatījās uz pērkona dārdi. Izmetis savas mantas, viņš noķēra Loriju, kura lidoja no visām mazajām kājiņām. Mazulis čīkstēja, paceļot viņu virs galvas, griežot apkārt.

– Vēl, tētiņ, vēl!

– Pietiek, Rāceņ, – iejaucās Greisa. – Tētis ir noguris.

– Nekas. Mēs visi esam noguruši.

Viņš pagrieza galvu, meklēdams zīmes ar ielu nosaukumiem, taču, pat ja tādas bija, caur blīvajiem priekšdārzu apstādījumiem, kas ieskauj mājas, tās nevarēja saskatīt.

Aiz muguras atskanēja sirdi plosoša čīkstēšana, Lenss pielēca un sniedzās pēc burvības. No alejas ar mežonīgu čīkstēšanu izlēca cūka, kurai mugurā karājās mazs goblins, turēdams ausis. Netālu skrēja mazs vilku mazulis, metās augšā un mēģināja nokost cūkas šķiņķi. Aiz viņiem aizlidoja bērnu bars, kas kliedza kā cūka. Lorija iekliedzās un metās viņiem pakaļ, bet Nerīnas kundze atkal aizķēra viņu aiz svārkiem.

«Šķiet, ka mazulim šeit patīk,» viņa pasmaidīja.

«Vismaz kādam šeit patīk,» Lenss nodomāja.

Vai viņš kļūdījās, sūtot savu ģimeni uz šādu tuksnesi? Salīdzinot ar Čūsku kalnu, pat Cūkas nagu šķita rosīga metropole.

«Man arī šeit patīk,» sacīja Greisa. – Klusi.

Atspēkojot viņas vārdus, bērnu banda, jau bez cūkas, metās kliedzot pretējā virzienā. Vecākais, apmēram septiņus gadus vecs cilvēkpuika, basām kājām, ceļgalos saplēstām biksēm, apstājās, ziņkārīgi raudzīdamies uz svešiniekiem.

– Sakiet, kur ir Sunny Lane? – Lenss viņam jautāja.

– Nāc, es tev parādīšu. – viņš svarīgi teica. Sākumā viņš kustējās lēni, it kā cenšoties piešķirt sev kādu cieņu, bet pēc pāris minūtēm apmaldījās un sāka izlaist.

Viņi šķērsoja pilsētas centru. Uz trīsstāvu mājas bija zīme «ugunsdzēsēju dienests», uz kaimiņmājas – «rātsnams», un blakus «Raushas kundzes universālveikals». Lenss neviļus pasmaidīja, atcerēdamies galvaspilsētas universālveikala galerijas, kas piepildītas ar maģiskām gaismām.

– No kurienes tu esi? – zēns ziņkārīgi jautāja.

«No Cūkas nagu,» Lenss atbildēja.

Bija skaidrs, ka vārds viņam neko neizsaka, bet viņš pamāja ar svarīgu skatienu.

– Cik ilgi būs jāpavada pie jums?

– Redzēsim, kā būs.

«To saka arī meistars Grīns.»

– Meistars Grīns? – jautāja Nerīnas kundze.

– Viņš ir īsts kaujas mags no galvaspilsētas! – Puiša balsī bija neviltota sajūsma. «Nomalē ozols stāvēja sauss, zibens to nolauza, tāpēc viņš to izdarīja ar rokām,» zēns iztaisnojās, pielika svarīgu izteiksmi savai netīrajai sejai un kustināja rokas, rādot «kā», «un ozols sakrita gabalos – bam!» «Mēs to izjaukām malkai,» viņš mierīgāk piebilda.

Lenss pārmija skatienus ar saimnieci Nerīnu.

– Cik ilgi viņš šeit ir? – viņa jautāja.

– Tātad es ierados pirms divām dienām. Viņš saka, – zēns mainīja balsi, it kā kādam atdarinot, – vecumdienās ir noguris no pilsētas trokšņiem. «Viņa vecmāmiņa un vectēvs bija no šejienes,» viņš normālā tonī piebilda un atkal čīkstēja: «Es nolēmu paskatīties, kāda tā ir viņa dzimtene.»

Tādu sakritību nav. Skatiens, ko Greisa viņam veltīja, teica to pašu. Viņa pacēla Loriju, apskāva viņu un pār meitas plecu vēlreiz paskatījās uz Lensu.

Vai arī tas notiek?

*** 9 ***

– Patiešām? – Lenss nejauši jautāja. – Vai viņš ir vietējais?

Šādās pilsētās visi pazīst visus, visus atceras, un viņu mazmazbērnam atgādinās vecvecmāmiņas grēkus.

– Jā, vecā Ūla stāsta, ka dzimusi tajā pašā gadā kā viņa vectēvs. Un viņa meita, māte, tas nozīmē, meistars Grīns, aizbēga ar garāmejošu huzāru, uh!

Zaļš… Galvaspilsētas aristokrātu dzimtu vidū šāda uzvārda nebija, bet «burvis no galvaspilsētas» nenozīmē «dzimis galvaspilsētā». Tas huzārs – ja viņš, protams, pastāvētu – varēja būt provinces muižnieks, bet meitenei no šāda tuksneša viņš šķita īsts princis.

«Ūlas saimniece droši vien pazīst visus šeit no šūpuļiem,» iejaucās Nerīnas kundze.

«Kāda viņa ir» saimniece,» zēns ķiķināja. «Bet tas, kas ir patiesība, ir patiesība.» Tiklīdz tas sāk runāt par vecajiem laikiem, jūs nezināt, kur skriet.

Jums viņa jāiepazīst un rūpīgi jājautā par šīs Grīna māti. Nez, kā viņu sauca?

– Un šeit ir Sunny Lane. «Jums jāiet tur, kur ir rozes,» sacīja zēns.

Lai kā Lenss skatījās aiz spēcīgā žoga, viņš nevarēja saskatīt rozes starp sulīgo zaļumu starp ābelēm un ķiršiem.

«Gorsi aizgāja tajā gadā,» piebilda zēns. – Viņi dzīvo pārējā.

Nerīnas kundze, pasniedzot pildspalvu Lorijai Greisai, noņēma no vārtiem stieples gredzenu un gāja pa taku.

– Tieši tā, Sunny Lane, piektā māja. Šeit ir zīme,» viņa teica.

«Kas ir piektais, kad trešais,» zēns uzstāja. – Viens divi trīs.

– Vai maki lasit? – Lenss jautāja.

– Kāpēc man tas ir vajadzīgs? – zēns paraustīja plecus. – Labi, es skrēju.

– Uzgaidi minūti. – Lenss pasniedza viņam vara monētu. – Paldies.

«Neapvaino mani,» zēns sarauca pieri. «Vectēvs saka: tu palīdzi, tad viņi tev palīdzēs.»

– Es tā nedomāju. Pērciet veikalā konfektes un pacienājiet savus draugus.

– Labi. – Puisis paspēra soli atpakaļ. Pagriezās pret Loriju. – Kāds ir tavs vārds? Vai jūs dodaties pastaigā?

«Glorijai šodien jāatpūšas no ceļa,» sacīja Greisa.

– ES neesmu noguris! – Lorija iespurdza ar kāju un nopūtās.

«Redzēsim rīt,» Greisa pabeidza.

«Tad tiekamies rīt, Glorija.» – puika aizbēga.

«Es nedomāju, ka mēs varam turēt bērnu mājās,» Nerīnas kundze domīgi sacīja, pieskatot viņu.

Arī Lenss tā nedomāja.

«Viņas gādīgajai, pustrakai tantei būs jāatceras māksla novērst acis.» – miesassargs pasmaidīja. – Pagaidi šeit, kamēr es apskatīšu māju.

Durvis nebija aizslēgtas, un iekšā, paldies dievam, valdīja relatīva kārtība. Pat ja kaimiņi paņēma kādus sīkumus, kas saimniekiem vairs nebija vajadzīgi, ar to, kas mājā palika, dzīvei pietika.

Telpu guļbūves iekšienē sadalīja telpās ar dēļu starpsienām, kas pārklātas ar pašūtiem paklājiem. Divās istabās bija platas, rupji, bet labi saklātas gultas: izskatījās, ka laulātie guļ vienā, bet bērni gulēja blakus, kā tas bija ierasts trūcīgās ģimenēs. Virtuvē stāvēja tikpat raupjš, bet pamatīgs galds, plīts kvēloja ar balinātiem sāniem. Bufetē bija trauki, verandā bija muca ūdenim, bet aizmugurējā istabā bija dažādi baseini un koka bļodas.

Atstājusi savas mantas, Greisa devās meklēt soliņus, Nerīnas kundze izgāja ar Gloriju pastaigāties pa dārzu, un Lenss paņēma rokeri un spaiņus un pārcēlās uz aku.

«Jā, tie nav ūdens artefakti jums,» viņš garīgi pasmīnēja, uzceļot trīcošo konstrukciju uz pleca. Jūgs griezās, un, pirms Lenss izdomāja, kā noturēt līdzsvaru, viņš saslapinājās no galvas līdz kājām, kamēr meitenes ķiķināja, lūkojot aiz žoga.

Atlikušo dienas daļu Greisa pavadīja, mazgājoties, beržot, beržot, un Lenss zaudēja rēķināšanu, cik spaiņus viņš atnesa. Lorija, ātri apskatījusi māju, pētīja dārzu un tik tikko spēja piespiest viņu uz brīdi atgriezties un paēst. Nerīnas kundze viņu vakarā atnesa rokās, guļot, un mazulis nepamodās, kad viņu izģērba un nolika gulēt. Miesassargs uzklāja sev gultu uz grīdas. Greisa piedāvāja aizvest meitu uz citu guļamistabu, lai atbrīvotu gultu, bet Nerīnas kundze tikai pasmaidīja.

– Es atcerēšos savu jaunību. Turklāt gulēt uz manas pašreizējās formas ir daudz mīkstāk nekā uz toreizējiem zābakiem.

Lenss domāja, ka fiziskais nogurums viņu nogurdinās tāpat kā meitu, taču miegs nenāca. Vai viņš rīkojās pareizi, atvedot šeit savu ģimeni? Šādā tuksnesī droši vien nav dziednieka, ja vien nav dziednieka. Protams, viņš un Greisa ir spēcīgi burvji, bet ne visvareni. Ja nu viņi kaut kur atstāja pēdas un tiks atrasti? Nebūs kur bēgt pēc palīdzības. Ko darīt, ja viņi nonāks pie viņa vecākiem, kamēr viņš ir šeit?

– Tu guli? – sieva čukstēja.

Viņš pakratīja galvu. Viņš pagriezās pret viņu, un Greisa pastiepa roku, lai viņu sagaidītu, piespieda visu ķermeni, iespiežot seju viņa krūtīs. Elpas siltums slīdēja pāri ādai. Lenss apskāva savu sievu, it kā spētu viņu bloķēt no visas pasaules, un sastinga.

«Es arī nevaru aizmigt,» viņa čukstēja viņam kaklā. «Šeit ir tik kluss un tik tumšs.» Izrādās, ka esmu no ieraduma.

Te tiešām bija pārāk kluss – galvaspilsētā ielu trokšņi dzirdami pat naktī.

– Atvērt slēģus? – Lenss ar lūpām pieskārās viņas matiem. – Mēness pāries ielu lampām.

– Nē. Es pieradīšu. Vienkārši… Labi, ka tu esi šeit.

Viņš ciešāk apskāva sievu, iebāza degunu viņas matos, ieelpojot tik pazīstamu smaržu.

«Es arī priecājos, ka esmu šeit,» viņš teica un saprata, ka tā ir taisnība.

Greisa lūpas pieskārās viņa atslēgas kaulam, ļoti viegli, it kā nejauši. Kārtējais bezsvara skūpsts. Lenss pasmaidīja. Plauksta nolaidās pati no sevis, nekļūdīgi atrodot noapaļoto augšstilbu.

«Tu riskē, sieva,» viņš čukstēja, piespiežot viņu sev klāt, kur vēlme jau modās.

Viņa klusi un lēni ķiķināja, ķircinot mēli gar viņa kakla muskuli. Lenss pieskārās ar lūpām viņas pierei, deguna galam. Greisa satvēra viņa seju savās rokās, un viņu pārņēma kluss maigums. Viņš pieskārās sievas lūpām, daloties šajā maigumā, un viņa lūpu abpusējais pieskāriens sildīja Lensu. Skūpsts ilga un ilga, un abi nesteidzās to pārtraukt.

Lenss paslidināja plaukstas zem krekla, tik tikko pieskaroties, un slīdēja ar pirkstiem gar viņas mugurkaulu, un Greisa izliekās, tikko dzirdami vaidot. Viņa ievaidējās un aizsedza muti ar roku. Lenss atņēma viņas roku un vienu pēc otra pārbrauca ar mēli pār viņas pirkstu galiem, klausoties viņas nevienmērīgajā elpošanā. Viņa vienmēr bija tik jūtīga, viņa meitene, un viņa meitas piedzimšana tikai pastiprināja aizraušanos, kas viņu starpā valdīja.

Viņš izvilka kreklu, atbrīvojot sievu no auduma, kas viņus atdala, uzmetot viņai mugurā un piekļaujoties pie krūtīm. Greisa dauzījās apkārt, pirkstiem iedziļinoties viņa plecos.

Lenss nesteidzās. Viņš pazina viņas ķermeni tāpat kā vijolnieks pazīst sava mīļākā instrumenta skanējumu. Viņš nokāpa līdz vēdera lejasdaļai, skūpstīdamies, kožodams, slīdot mēli, un viņā atbalsojās nevienmērīgas nopūtas un klusi vaidi ar vēlmes uzplaiksnījumiem. Viņš pieskārās lūpām maigajai augšstilba ādai, kas atradās blakus intīmākajai vietai. Greisa trīcēja, šņukstēja, un šķita, ka šī trīce tika pārnesta uz viņu, skrienot kā elektriskā strāva pa nerviem.

«Nāc šurp, mans dārgais,» viņš čukstēja, pārklājot sievu ar ķermeni.

Viņa noelsās, šūpojās viņam pretī, atkal un atkal, iebāza seju viņa krūtīs, apslāpējot vaidus, un Lenss satvēra spilvenus zem galvas un nolika apakšdelmu zem pakausi. Viņš spiedās atkal un atkal, metās senā kā pasaule ritmā, līdz Greisa ilgstoši vaidēja, spaidīdamās ap viņu, līdz viņš pats iespiedās viņā, izlienot ārā.

«Viss būs labi, dārgais,» viņš čukstēja, kad Greisa atkal pieķērās viņam un apskāva. – Viss noteikti būs labi.

*** 10 ***

Kā izrādījās, Lensam bija visgrūtāk pierast pie jaunās vietas. Loriju nemaz neuztrauca pārmaiņas, kas bija notikušas viņas dzīvē. Mazie bērni ir laimīgi jebkur, kamēr viņu vecāki ir tuvumā. Nerīnas kundze ir pieradusi pie grūtībām. Es pats uzaugu mazā pilsētiņā, kas nedaudz atgādina Čūsku kalnu. Jau no bērnības mazgāju seju ar aukstu ūdeni, kas ņemts no akas, un mazgāju drēbes lielā baseinā. Lenss uzauga pavisam citos apstākļos. Un, lai gan viņš pēc tam sešus gadus nodzīvoja Cūkas nagā, viņam nekad agrāk nebija nācies domāt par dzīvi.

Kad viņš pirmo reizi atnesa ūdeni, slapju no galvas līdz kājām, es tikko varēju atturēties, lai neizplūstu asarās. Bet viņš ātri pierada. Un, kad, atrotījis piedurknes, viņš man palīdzēja pārvietot gultas, zem kurām bija sakrājušies putekļi, es jau biju pilnīgi kā mājās.

Es pats uztraucos: kas mūs sagaida jaunajā vietā? Aizdomas raisīja arī meistars Grīns, kaujas mags, kurš pēkšņi ieradās no galvaspilsētas. Vai tas nebija mūsu dvēseles dēļ, ka viņš parādījās? Lai gan ļoti šaurs cilvēku loks, kam varēja uzticēties, zināja, kur mēs devāmies, tāpēc, visticamāk, tā bija tikai sakritība. Mēs nolēmām viņu satikt vēlāk, kad būsim apmetušies. Jā, un jums ir nepieciešams tuvāk apskatīt savus kaimiņus. Mums ir jāsadzīvo ar viņiem plecu pie pleca. Cik daudz? Neviens nezin.

Cerēju, ka slepkavības mēģinājumi galvaspilsētā tiks izskatīti pavisam drīz un mēs varētu atgriezties. Man nācās uz laiku nodot savus pacientus pie Master Even, viņš ir izcils dziednieks. Es nopūtos, domājot par to. Man būs garlaicīgi bez ārsta prakses.

Jau pirms aizbraukšanas Lenss lika man apsolīt klusēt, ka esmu dziednieks. Jebkurš dziednieks vienmēr ir redzams. Mēs vienojāmies informēt visus, ka esam aizveduši savu meitu uz provincēm, jo viņa bieži slimoja galvaspilsētā. Viņi sakrāja naudu un steidzās uz turieni, kur gaiss bija tīrāks un veselīgāks. Paskaties, mēs izstiepsim uzkrājumus līdz pavasarim.

Pirmais, kurš dzirdēja šo leģendu, bija tā pati Ūla, kas pie mums ieradās agri no rīta. Puisis, runājot par viņu, nepieminēja, ka viņa ir goblina. Ar šīm sacīkstēm raksturīgo bezceremonitāti viņa iegrūda pīrāgu Lensam rokās un ieslīdēja mājā. Viņa paskatījās apkārt ar autoritātes gaisotni.

«Es redzu, ka jūsu saimniece zina, ko dara: tas ir tīrs un skaists.» Un tad Lidija pilnībā atstāja māju novārtā. Bet tas ir saprotams, ir grūti tikt galā, kad kaklā karājas pieci vilku mazuļi. Mani sauc Ula.

«La…» Lenss iesāka un īsi apstājās: vārds Lanselots, kas bija skaidrāks par zvaigzni viņa pierē, norādīja uz cēlu izcelsmi. -Laszlo. Laszlo Pirm.

Saspiedu lūpas, lai nesmietos: izkāpu no tā, labi darīts. Es varu turpināt viņu saukt par Lensu liecinieku priekšā, neradot aizdomas.

Pēc tam, kad Ula dzirdēja mūsu stāstu, nav šaubu, ka līdz vakaram puse pilsētas iedzīvotāju zinās, kas mēs esam, no kurienes nākam un kāpēc nonācām Čūsku kalnā.

Lorija, tiklīdz viņa pamodās, sāka lūgt, lai viņa dodas pastaigā. Es pati viņas vecumā draugu pulkā steidzos pa ielām, un katrs kaimiņš varēja mani pieskatīt un ieliet ūdeni, kad vajadzēja. Bet cik biedējoši ir ļaut savai meitenei iet vienai! Un turēt to mājās ir nepareizi.

«Neuztraucieties,» Nerīnas kundze mani mierināja. – Viņa spēlēs manā uzraudzībā. Protams, neviens mani neredzēs: es ilgu laiku neesmu izmantojis mākslu novērst acis, bet agrāk man tas bija labi.

– Apbrīnojami! – es atviegloti izdvesu.

Galu galā, tā ir taisnība, ka Nerīnas kundze nenāca mums līdzi, lai rūpētos par savām pusēm.

Lorija izgāja ārā pa durvīm ar varonīgu pioniera gaisu, kurš devās ceļā uz nezināmām zemēm. Tante Tavi, viltīgi smaidīdama, sekoja un acumirklī pazuda gaisā.

Mēs ar Lensu paskatījāmies viens uz otru: šī bija pirmā reize, kad bijām vieni. Aiz loga kaut kāds putns ēnoja, stindījās. Neatlaidīga muša sitās pret stiklu. Nav nekur jāskrien, jāsteidzas vai jārisina problēmas.

– Nu, ko mēs darīsim, Mon kungs? – pasmaidīju.

Lenss parāva mani aiz vidukļa un viegli noskūpstīja.

– Mmm, man šķiet, ka zinu.

Es iesmējos un uzsitu viņam roku.

«Labāk nogaidīsim līdz vakaram, mans negausīgais vīrs.»

Cik brīnišķīgi ir tas, ka mēs atkal varam jokot, pāršķirot kādu tumšu lappusi savā dzīvē. Es gribēju ticēt, ka ļaunākais jau ir aiz muguras. Jā, šeit mēs nomirsim no garlaicības, bet labāk no garlaicības nekā no bailēm par Lorijas dzīvību.

Es atcerēšos, ka varu sašūt ne tikai brūces, un Lenss jau sen ir sapņojis uzrakstīt disertāciju par nekromanta lāstu. Tāpēc ļaujiet viņam to darīt!

– Ejam! – ES teicu.

– Kur?

– Uz Mistera Torija universālveikalu mēs nopirksim jums papīra, tintes un pildspalvu paku! Un arī audums, diegi un adatas man. Pareizāk sakot, tev – tavam jaunajam uzvalkam. Un tajā pašā laikā mēs iepazīsim iedzīvotājus, manu brīnišķīgo Mon kungu.

– Piekrītu, Mon kundze.

Lenss pieskārās ar savām lūpām manai plaukstas locītavai. Es pakratīju galvu.

– Bet jums būs jāaizmirst savi aristokrātiskie ieradumi. Tagad es tev iemācīšu, kā uzvesties sabiedrībā! – Un es nopūtos ar tēlotu nožēlu.

Ārā karsēja saule. Izrādās, ka cepure un plāni cimdi padara dzīvi daudz vieglāku! Man izdevās pie tiem pierast. Tomēr jūs ātri pierodat pie labām lietām. Tagad nav ne kalpu, ne ūdens artefaktu, ne pavāru…

*** 11 ***

Dzīve tādā mazpilsētā kā Snake Mountain daudz neatšķiras no dzīves laukos. Rītausmā dzied gaiļi, izraujot jūs no miega apskāvieniem. Tiklīdz atkal aizmigt, atskan ne visai melodiskā zvanu zvanīšana, kad gans savāc mājās savu ganāmpulku un ved uz ganībām, un šī skaņa liek pavisam pamosties.

Dienas laikā saules izskalotās ielas šķiet gandrīz izmirušas. Varbūt bērnu bars paskrien garām, izkliedējot slinko klusumu, un atkal nebūs neviena. Pieaugušie darbā, laukā. Gandrīz visiem pilsētiņas iedzīvotājiem bija zemes gabali, ja ne paši, tad nomāti, un vasaras diena baro gadu. Ziemā daudzi dosies pelnīt uz lielajām pilsētām: strādāt rūpnīcās, par kabīnes vadītājiem vai pat strādāt veikalos.

Pašā Snake Mountain ir gandrīz neviens veikals. «Vispārējais veikals», kurā tika pārdots viss, sākot no ziepēm līdz mežģīnēm. Pārtikas veikals, kurā var iegādāties tēju, cukuru, vidēji sūdīgu kafiju un pārslas. Kāds gaļas veikals, kura īpašnieks Rucena kungs lielījās, ka glabājis preces nevis uz ledāja, bet īstā staskas kastē, kuru visu ceļu pasūtījis no pašas galvaspilsētas. Un mātes Kārteres maiznīca un alus darītava. No rītiem tur varēja nopirkt karstu maizi – un tas bija reti, kad Lorija, braucot uz mājām, negrauzīja maizes gabalu, un vakaros atvērās krogs, kas kalpoja kā sava veida vietējais klubs. Kur vēl jūs varētu doties pēc visas smagas darba dienas? Nomazgājiet dažus maizes klaipus ar svaigu alu, parunājiet par šo un to, pirms atgriežaties mājās, aizmigt taisno miegā, lai no rīta atkal varētu celties ar pirmajiem gaiļiem.

Reizēm Lensam šķita, ka viņš ir atgriezies bērnībā, kad visu vasaru pavadīja Osinkos, sava vectēva īpašumā. Tā pati putekļu un saules sasildītā kvinojas smarža, tā pati lapu šalkoņa aiz plaši atvērtajiem logiem, laiska pagalma suņu riešana un skanošās bērnu balsis.

Tikai tagad nevis viņš, bet gan Lorija rītausmā aizbēga no mājām, lai vēlu vakarā atgrieztos nogurusi, ar putekļu svītrām uz sejas un dažkārt ar zilumiem uz ceļiem, satraukti stāstot jaunumus. Kaimiņu kaķis dzemdēja. «Viņi ir tik mazi, mazi, viņi pat nevar atvērt acis, mammu, vai mēs varam vienu paņemt, vai ne?!» Vecākie zēni, kuri jau uzskatīja par apkaunojošu jaukties ar «mazuli», ļāva Rucena kunga dēlam doties līdzi ķert vēžus: sešgadīgais orks bija stiprāks par dažiem pusaudžiem. Ulriham izdevās izlīst pa logu, tikpat klusi atgriezties – nē, bet visvairāk viņš nožēloja nevis mājas arestu, bet gan to, ka tēvs paņēma godīgi izraktos vēžus un ielika veikalā. «Viņiem ir tādi nagi,» Lorija burkšķēja, «Ulrihs saka, ka viņi var iekost pirkstā!»

Niks, tas pats zēns, kurš rādīja ceļu uz māju, no vectēva dravas atveda īstu dzīvu lapsu. «Tikai man nebija laika viņu samīļot. Nevienam nebija laika, viņa pēkšņi satvēra Niku un aizbēga. Viņa droši vien baidījās no suņiem. Lenss redzēja, kā Greisa sarauca pieri, to dzirdot, kā viņa desmit reizes jautāja, vai kāds no bērniem ir pieskāries šai lapsai un vai suņi viņu tiešām ir panākuši.

Viņš pats saspringa un pat devās pie vecā Nika, zēna vectēva – bērns nekavējoties bija jānosūta pie ārsta, kuram bija vakcīnas. Tieši ārstam maģija nevarēja novērst slimības attīstību. Bet vecais vīrs neklausīja. Runā, ka arī jaunībā viņu pašu medībās sakoduši mednieki, un nekas neesot noticis. Kāda veida vakcīna ir šī? Vai kaut kas notiks vai nē, to zina tikai gaišie dievi, bet aiziet pie ārsta ir velti tērēta diena. Un kurš ies: vecāki ir uz lauka, un Nikam pašam vajag medu dzīt. Starp citu, Mon kungs, vai jūs vēlētos nopelnīt papildus naudu? Vajag palīgu, pašam jau ir grūti.

Lenss nevēlējās nopelnīt papildu naudu, taču viņš neatteicās no piedāvājuma: viņam bija apnicis visu dienu būt dīkā. Turklāt viņš cerēja pārliecināt veco vīru. Varēja nopelnīt dažas monētas un lielu krūzi smaržīga medus, bet pārliecināt – nē, Padomē notikušo debašu daiļrunību salauza nesatricināmais «mēs visi esam Dieva rokās». Ir pagājis kāds laiciņš, kopš Lenss jutās tik bezpalīdzīgs.

Lorijai dienas Čūsku kalnā steidzās garām, Greisai, šķiet, nemaz nebija garlaicīgi, vai nu viņa bija aizņemta ar mājas darbiem vai rokdarbiem, bet pašam Lensam laiks pagāja lēnām.

Darbs pie disertācijas apstājās: viņš veiksmīgi uzrakstīja praktisko daļu, bet teorētiskajai daļai bija nepieciešams avotu apskats un kur tos iegūt, tos avotus? Snake Mountain bibliotēku aizstāja tā pati Mātes Kārteres krodziņš, kurā glabājās Rietumu Messenger laikrakstu gada izdevums un trīs gadu žurnālu Soulful Readings izlase.

Nē, Lenss nevairījās no vietējiem un regulāri apmeklēja tavernu, kas arī ir klubs, taču cilvēkiem ātri vien apnika galvaspilsētas tenkas, turklāt nācās uzmanīt katru teikto vārdu, lai arī neizpļauktos. daudz. Nepagāja ne nedēļa, un diskusija atgriezās pie vietējām ziņām, kurām viņam nebija ko piebilst.

Turklāt vecā Ula no rīta viņam atnesa visas jaunākās tenkas. Šķiet, ka goblinu meitene nolēma, ka muļķīgā «jaunatne» nevar tikt galā bez gudra padoma, un dāsni tos izplatīja.

*** 12 ***

«Viņš ir vesels vīrietis, bet tu tur sēdi un strādājat no dīkstāves,» Ūla kādu dienu nomurmināja, ierodoties agri no rīta, kā vienmēr, un Lensam nācās sev atgādināt, ka «cilvēks» nav apvainojums, bet gan kompliments. – Nekad nevar zināt, kas notiks rīt, šodien maciņš zvana, un rīt tas ir tukšs.

Lensam arī izdevās pamanīt, ka Čūsku kalna iedzīvotāji izmanto jebkuru iespēju pelnīt naudu. Sievietes nenogurstoši adīja un šuva. Rudenī visi viņu rokdarbi: šalles, nakts cepures, silti dūraiņi, šalles un šalles nonāks gadatirgus un no turienes uz lielajām pilsētām. Vīrieši grieza no koka mājsaimniecības piederumus, koka tupeles vai šuva mīkstus apavus no ādas: tādus valkāja nabadzīgie pilsētnieki visā valstī. Salīdzinot ar pilsētniekiem, Lenss tiešām izskatījās pēc sliņķa.

– Man vajadzētu paskatīties uz Torija kungu, viņa ierēdnis atkāpās. – Goblins košļāja viņas lūpas. – Visi steidzas uz lielajām pilsētām pēc laimes, bet kur tā laime? Viņi vienmēr atgriežas, ja ne paši, tad bērni. Izskatās pēc Aldana.

– Aldans? – Lenss jautāja, domās izejot cauri pilsētiņas iedzīvotājiem.

«Zaļš,» Ula paskaidroja. – Viņa māte bija Aldana. Un tagad, redz, mans dēls ir pacēlis degunu un grasās caurdurt debesis. Jā, lai viņš pateicas visiem dieviem, ka viņa tēvs apprecējās un piesedza grēku. Skolotāj, es arī.

Lenss iesmējās. Viņš devās pie meistara Grīna, lai iepazītos un paskatītos tuvāk; kaujas maga parādīšanās šādā tuksnesī šķita pārāk aizdomīga. Iepazīšanās neizdevās. – Ko, kungs, – vecais vīrs izspieda šo vārdu, vienlaikus skatīdamies uz Lensu augšā un lejā, – vai jūs uzskatāt, ka esat tiesīgs uzspiest savu sabiedrību iedzimtam muižniekam? Šeit, protams, ir tuksnesis, taču tas, ka mēs abi esam no galvaspilsētas, nepadara mūs vienādus.

Atceroties šo sarunu, ja to tā varētu nosaukt, grāfs Datons nezināja, dusmoties vai smieties.

Beidzot viņš piestāja, lai redzētu Torija kungu, universālveikala īpašnieku. Torija kungs, sirms mati un pieklājīgs, lūdza viņu atgriezties vakarā. Pazaudējis lietvedi, aiz letes nostājās pats saimnieks, «vai tiešām te var normāli parunāt?» viņš atmeta rokas, vienlaikus pasmaidot veikalā ienākušajam vilkacim.

Kad Lenss atgriezās, īpašnieks viņu uzņēma savā kabinetā. Viņš piecēlās no galda, sveicinādams paklanījās un, apsēdies, ar neveiklu kustību noslaucīja no galda monētu kolonnu. Pa grīdu ripinājās sudraba apaļumi. Ik minūti atvainodamies, īpašnieks sāka tos celt, Lenss steidzās viņam palīgā, tāpēc viņi uzreiz neķērās pie lietas. Saruna ritēja raiti un raiti, bet beidzās ar neko.

– Jūs man piedosit manu tiešumu, Mona kungs, – Torija kungs beidzot teica. – Es redzu, ka tu esi godīgs cilvēks. «Viņš īsi paskatījās uz tikko salikto monētu kolonnu, un Lenss saprata, ka nauda nebija nejauši izkaisīta. – Jā, tikai… lai tevi neapvainotu… Tu esi lielpilsētas lieta. Mūsu cilvēki šeit ir vienkārši, viņi nenāk uz veikalu pirkt. Pērciet, protams, arī, bet ko, laba mājsaimniece tādus dvieļus nesagriezīs? «Viņš izvilka no krēsla atzveltnes balinātu linu dvieli un parādīja Lensam; Greisa mēdza ar tiem žāvēt traukus. «Viņi nāk, lai izvēlētos, runātu.» Sūdzēties par vīramāti, lielīties ar mājsaimniecību, mazgāt kaimiņiem kaulus. Un tu… Neapvainojies. Kad būsi iekārtojies, ja medības turpināsies, nāc, varbūt varam vienoties.

Izejot no veikala pa sētas durvīm, Lenss uzskrēja kādai sievietei. Ikviens zināja, ka atraitne Abota «dodas» pie Torija kunga, taču pat mūžīgā tenkotāja Ula tikai pamāja ar galvu. Mans vīrs noslīka, pieņemot darbā plostu baļķus, bet kā ir vienam pašam audzināt trīs bērnus? Lenss jau bija redzējis viņu, sāpīgi tievu, saliektu, un tagad, pavērsis degunu pret degunu, pamanīja gaišos sārtuma plankumus uz viņas bālajiem vaigiem. Vai jums ir kauns, ka to uzzinās kāds svešinieks?

Sieviete ieklepojās nolietotā lupatā, kas bija pārklāta ar brūniem traipiem.

Nespēdams pretoties, Lenss veica diagnostikas burvestību. Tā ir patiesība. Patēriņš grauž plaušu paliekas. Vēl kāds laiks, un trīs bērni paliks bāreņi.

Viņš ilgi nevilcinājās.

– Tu jūties slikti?

Viņš apskāva noliecošo sievieti aiz pleciem, no viņa plaukstām paklausīgi lija burvība, iznīcinot infekciju, aizlāpot caurumus plaušās. Tīri to izdarīt nevarēs – laika ir maz, bet vismaz slimība pāries.

Sieviete klepoja vēl stiprāk, noliecās, un, kad viņa iztaisnojās, viņas seja liesmoja dusmās.

– Ko tu atļaujies!

Viņa vaigs dega, Lenss atkāpās – vājā izskata sievietes roka izrādījās smaga.

– Vai jūs domājat, ka nav neviena, kas aizlūgtu par atraitni, nav neviena, kas aizietu ar ķepu?!

«Es lūdzu piedošanu,» viņš īsi paklanījās.

Viņš pagriezās un devās mājās, kamēr lāsti turpināja lidot viņam aiz muguras.

*** 13 ***

Lensa disertācijas darbs ir apstājies. Palagi krāja putekļus uz galda malas, kas bija izgatavota no svaigi ēvelētiem dēļiem. Galds bija mūsu pirmais lielākais pirkums; tas smaržoja pēc koka un sveķiem. Lorija pieradusi izvilkt un ēst dzintara pilienus. Šī ir mana meita, kas kādreiz bija izvēlīga ēdāja. Dažu nedēļu laikā, ko pavadījām pilsētā, viņa kļuva miecēta un stiprāka. Un Nerīnas kundze pat zaudēja svaru. Protams, ar mūsu nervozitāti jūs nestāvēsit uz vietas.

– Beidzot! – miesassargs priecājās. – Darbs svaigā gaisā ir vislabākā diēta!

Lenss arī ļoti centās atrast, ko darīt. Taču iedzīvotāji, kaut arī to neizrādīja, juta, ka viņš viņiem ir svešs. Nav sakritības. Bet meistars Grīns lamāja Lensu kā zēnu.

«Izrādās, ka viņa parādīšanās Čūsku kalnā, visticamāk, bija nelaimes gadījums,» es teicu. «Pretējā gadījumā viņš būtu uzdevies par jūsu labāko draugu, lai novērstu uzmanību.»

– Ja vien tas, protams, nav grūts triks. Esiet sašutis, lai es viņu neturētu aizdomās! Lenss pasmaidīja.

Dažas dienas vēlāk vīrs atzina, ka ir izārstējis atraitnes Abotas progresējušo tuberkulozi. Lenss par to izskatījās vainīgs. Un viss tāpēc, ka nedēļās, ko pavadījām jaunajā vietā, es vairākkārt sāku runāt par to, ka mēs ļoti labi varētu sniegt dziedināšanas palīdzību saviem kaimiņiem. Nekad nevar zināt, kas var notikt. Aizvakar puika Kirkovs nogrieza savus šķībi matus. Labi, ka nebija pārāk slikti un asiņošana tika ātri apturēta. Tēvam steidzami vajadzēja iejūgt ratus un aizvest dēlu uz Vysokiye Sokolki. Un tas ir pusi dienas brauciens turp un pusi dienas atpakaļ, kamēr mēs varētu uzšūt un sadziedēt brūci stundas laikā.

«Lance, nevienam nebūs aizdomas, ka mēs esam lorda kanclera radinieki,» es viņu pārliecināju. – Par dziedniekiem kļūst cilvēki no dažādām iedzīvotāju grupām. Cik garš ceļš ejams – es, piemēram.

Mēs parasti šīs sarunas čukstējām pirms gulētiešanas, saspiedāmies viens otra rokās uz cietās gultas.

– Pārāk bīstami. Pavisam drīz visas tuvējās pilsētas uzzinās, ka Čūsku kalnā ir apmetušies dziedinošie dzīvesbiedri. Baumas sasniegs galvaspilsētu. Vai jūs domājat, ka būtu grūti apvienot divus un divus un saprast, kas mēs esam?

– Kad viņi tur ieradīsies? – Es biju spītīgs. – Un šiem cilvēkiem… inteliģentiem… tūlīt vajadzīga mūsu palīdzība!

– Nē, Greis! – Lenss asi atbildēja.

Vīrs piecēlās sēdus gultā un skatījās ārā pa logu. Viņa mugura kļuva pārāk taisna, it kā Lenss grasītos stāties pretī pretiniekiem Padomē. Bet viņi šeit nebija, tas biju tikai es. Un Lenss to saprata pēc mirkļa, nolaida galvu.

«Ja man ir jāizvēlas starp palīdzību iedzīvotājiem vai mūsu meitas drošību, es izvēlos Loriju,» viņš klusi sacīja.

Mans mīļākais. Varēju iedomāties, kāda vētra tagad plosījās viņa sirdī. Viņa piecēlās uz elkoņa un novilka ar plaukstu gar viņa muguru starp viņa lāpstiņām.

«Nāc pie manis,» es samiernieciski teicu. «Es apsolu saglabāt mūsu noslēpumu.»

Un tad Niks saslima. Lorija man par to stāstīja, kad nāca skriet pusdienās. Kurš gan šajā drūmajā meitenē ar saulē izbalinātiem matiem atpazītu mazo Datonu ģimenes mantinieci! Jā, es tik tikko viņu atpazinu!

Glorija apsēdās uz krēsla, kas viņai bija pārāk augsts, un, šūpodama kājas, sāka stāstīt, cik daudz interesanta ar viņu šorīt noticis. Kaķēni jau atver acis, un Taimeriem ir dusmīgs gailis. Tikai suns, nevis gailis!

– Mammu, vai tur ir sarggaiļi? – viņa jautāja. – Vai gaiļiem ir zobi? Kā ar vistām?

Es nejauši atbildēju, īpaši neklausoties savas meitas jautrajā čivināšanā, maisot sautējumu, kas bija gandrīz gatavs.

– Ak, tante Tavi! Kur tu biji? Vai tu arī gāji pastaigāties?

Nerīnas kundze iegāja aiz starpsienas, kas atdala virtuvi no istabas, un smagi apsēdās uz ķebļa.

– Uhh! Jā, putns staigāja! Man ir bijis tik jautri!

Es pasmaidīju un izvilku bļodas – Lensas vecākiem vajadzēja redzēt, no kādiem ēdieniem ēd viņu mazmeita! – ielēja kādu sautējumu miesassargam un Lorijai. Mēs ar Lensu pusdienosim vēlāk. Vīrs devās uz mātes Kārteres krogu: šodien viņi solīja atnest jaunāko galvaspilsētas izdevuma numuru.

– Un Niks saslima! – Lorija nepiespiesti teica ar pilnu muti.

– Vai tu esi slims? – jautāju vēlreiz un uzreiz pieķēru sevi: – Vispirms košļāt!

– Protams, mums bija kautiņš, jo viņš ir muļķis…

– Glorija! Lai es nekad vairs nedzirdētu šo vārdu no jums!

Domāju, ka manas sievasmātes sagaidīs daudz brīnišķīgu pārsteigumu, kad atgriezīsimies!

– Labi, mammu. Lai arī mums bija kautiņš, man viņu joprojām ir žēl.

Lorija patiešām sašķobījās ar Niku, ar kuru viņa jau no pirmās dienas bija nešķirama. Vakar vakarā viņa atnāca mājās un, asarās aizrijoties, pastāstīja, ka Niks viņu ir aizvainojis.

Lenss uzreiz atradās blakus Glorijai un notupās.

– Kā tu aizvainoji? – viņš jautāja, paņēmis viņas mazās plaukstas savās.

– Mani nosauca par fi-ifu! – Lorija šņukstēja. – Fifoj!

– Un ko tas, jūsuprāt, nozīmē? – vīrs pasmaidīja: Redzēju, ka viņa sirds atvieglota.

– Kaut kas pretīgs! – meita neatlaidās. – Visi ķiķināja!

Mēs turpinājām iztaujāt Gloriju un drīz nezinājām, smieties vai raudāt. Mūsu meita neko sliktu negribēja, uzvedās kā pieradusi. Ciema iedzīvotāji, kur Ērls Datons dažreiz atveda savu mazmeitu, bija gatavi izpildīt katru mazās Monnas vēlmi. Kāpēc tagad nejaukie zēni atsakās dabūt viņai ābolus no augstiem zariem, spēlē bumbu, cik viņa vēlas, un nevēdina viņu ar dadzis, ja viņa ir nogurusi? Turklāt Niks to darīja regulāri, lai gan dažreiz viņš teica: «Tu esi izlutināts, mazais!» – un tad pēkšņi viņš nomurmināja: «Nu, jūs esat FIFA! Kaut es varētu tevi pērt, bet nav neviena! Man likās, ka tu esi normāla! Un tas tu esi!» Un viņš iespļāva caur zobu spraugu ceļa putekļos. Kāpēc – nav skaidrs! Lorija vienkārši gribēja iemācīt viņam lasīt. Es pat biju pārsteigts, ka Niks, tik liels puisis, nemaz nezināja viņa vēstules. Varbūt viņš sita pa galvu, kad bija mazs?

– Tā viņa teica? – Lensa uzacis pacēlās uz augšu, viņa acīs dejoja smaids. «Lori, mazulīt, es domāju, ka viņš bija ļoti sarūgtināts, to dzirdot.»

Mēs ar vīru, protams, sapratām, ka to teica dziednieku meita Glorija, noklausoties mūsu profesionālās sarunas. Taču Niks apvainojās un vairs nevēlējās komunicēt ar FIFA, kura pārāk augstu paceļ degunu.

Un tagad Lorija atnesa ziņu, ka gudrais un visumā laipnais zēns ir slims. Es sāku berzēt galdu, sakodusi lūpas. Visticamāk, viss ir kārtībā: esat pārpircis vai ēdis pārāk daudz ogu. Bieža bērnības kaite.

– Vai tu zini, kas noticis? – Es nevarēju pretoties.

Lorija paraustīja plecus.

«Viņa vectēvs ieradās mistera Rucena veikalā, lai nopirktu drudža ārstēšanai paredzētās ārstniecības augu tabletes, un mēs ar Vikiju iegājām iedzert ūdeni.

Es pazīstu šīs ledenes – vienīgā labā lieta, ko tās dara, ir tā, ka tās smaržo pēc piparmētras, taču tās nemazina siltumu.

«Viņš teica Rucena kungam, ka Niks jūtas ļoti slikti. Skrāpējums uz kakla, kur lapsa viņu sakoda, kļuva sarkana un izšķērdēta…

– Iekaisusi.

– Jā. Niks neēd, nedzer, kliedz no gaismas un vispār nerunā. Viņa vectēvs ir ļoti skumjš. Gandrīz raud. Viņš izņēma no maka monētas, un viņa rokas trīcēja. Visas monētas izkaisītas pa grīdu, tāpēc mēs ar Vikiju tās savācām un palīdzējām. Esmu pabeidzis?

«Labi darīts,» es mehāniski atbildēju, sastingusi vietā kā statuja.

Es varētu kļūdīties un no visa spēka cerēju, ka esmu, taču viss, ko dzirdēju, izklausījās pārāk līdzīgi trakumsērgas simptomiem. Turklāt Lorija stāstīja, ka Niku saskrāpējusi mežonīga lapsa, un viņi bieži kļūst par slimības pārnēsātājiem.

Žēl, ka vecais Niks neklausīja Lensu! Bez vakcīnas trakumsērga pārvēršas par nāvējošu slimību! Ir tikai viens veids, kā glābt zēnu – dziedināšanas maģija. Turklāt tas ir jāievada novājinātā ķermenī noteiktās devās dienā un naktī. Niks būs jāved uz mūsu mājām. Bet tad pilsētiņas iedzīvotāji pavisam drīz sapratīs, kas ir Mon pāris…

*** 14 ***

Meita aizbēga uz ielas, un Nerīnas kundze sekoja. Nomazgāju traukus, izkārtoju šūšanu, bet stāvēju sastingusi ar adatu rokās. Bija nepanesami domāt, ka pavisam netālu mirst mazs zēns un ka man, dziedniecei, bija jāsēž un jāgaida, kad viņš nomirs.

Bija tik viegli apsolīt Lensam neiejaukties, līdz pienāk nepatikšanas, ka tikai es varēju palīdzēt.

«Es tikai paskatīšos,» es nolēmu. – Es remdēšu sāpes. Varbūt tā nav trakumsērga…»

Vecā Nika drava atradās Čūsku kalna nomalē, aiz tās bija tikai pļava un pie apvāršņa tumšoja kalni. Aiz bezjēdzīgās būdas bija bišu stropu rindas. Pats saimnieks bijis biškopis, uzvilcis galvā moskītu tīklu un rokās ādas dūraiņus. Es piesteidzos pie viņa.

– Labdien, mana meita teica, ka tavs mazdēls ir slims. kā viņš jūtas?

Vecais vīrs uzmeta skatienu man ar sarauktu pieri, satraucoties ar ziņkāri.

– Paldies, mīļā. Pagaidām viņam tas ir slikti. Bet drīz kļūs labāk. Tagad es viņam atnesīšu svaigu medu, iedošu kaut ko padzerties, un viņš jutīsies labāk. Medus – tas palīdzēs pret jebkuru infekciju!

Ja tikai tas būtu tik vienkārši!

– Vai es varu viņu apciemot?

Vecā Nika sejā pazibēja dusmas. Viņš domāja, es, tāpat kā vietējie tenkas, kas visur bāž degunu, gribu būt pirmais, kas izplata tenkas.

«Nevajag, Mon kundze,» viņš atturīgi sacīja. – Viņš drīz kļūs labāks, jūs to apbrīnosit! Sveika tava meita un neļauj viņai saslimt!

Viņš teica, kā viņš viņu saskrāpēja. Tas liek domāt, ka man pašam neatliks laika skatītājiem, ja kaut kas notiks ar Loriju. Ja vien viņš zinātu, ko es nesen piedzīvoju.

Es atvēru muti. Aizvēra to. Jūs nevarat pārliecināt tādus cilvēkus kā vecais Niks. Lai arī kā Lenss centās, viņam tas neizdevās.

– Ir pienācis laiks tev, mīļā. Jo manas bites ir ļoti dusmīgas! Neatkarīgi no tā, cik daudz viņi kož.

– Vai medus jau nogatavojies? – pagriezu sarunu par citu tēmu, saprotot, ka labas vienošanās nebūs.

– Tas ir nogatavojies, nogatavojies… Ir pienācis laiks vākt. «Niks nepārprotami vēlējās pēc iespējas ātrāk no manis atbrīvoties.» – Tiekamies līdz vakaram.

Lieliski. Tieši to es gribēju dzirdēt. Man ir laiks.

Es izlikos, ka izeju uz ceļa, kas ved uz pilsētu, un, tiklīdz vecais Niks novērsās, es ieniru mājā. Degunu piepildīja slimības smaka. Logi bija aizsegti ar segām un palagiem, tāpēc istabā bija tumšs kā naktī. Kad manas acis pielāgojās krēslai, es ieraudzīju vienvietīgu gultu pie sienas – iespējams, parastos laikos mans vectēvs to būtu ieņēmis. Tagad Niks stāvēja sastingis viņai virsū un izstiepies. Viņa acis bija aizvērtas, žoklis bija cieši saspiests, un viņš elpoja ātri un sekli.

Es pārbraucu ar plaukstām pāri tievajam ķermenim, austot diagnostikas burvestību, un ar nožēlu izelpoju, kad manas šausmīgās aizdomas apstiprinājās. Trakumsērga. Bez neatliekamās medicīniskās palīdzības zēnam bija jādzīvo tikai viena vai divas dienas.

«Niks,» es saucu, noliecoties pie zēna.

Viņš viegli atvēra acis un uzreiz sajuta krampjus, mutes kaktiņos parādījās putas. Viņa lūpās sastinga nopūta. Es ātri ielēju burvību, saglabājot elpošanu un izlīdzinot sirdspukstus. Es vairs neko nevarēju darīt.

Un tieši es, dziednieks, zvērēju svētajam Humbertam, ka es nenovērsīšos no cietēja, lai arī kas viņš būtu: bagāts, nabags, bērns vai vecs vīrs!

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.