Edgars Auziņš
Nodevība. Es atmaksāšu!

1. nodaļa

Es pieļauju, ka tas varētu būt anekdotiski smieklīgi. Bet es nemaz nesmējos, bet mans vīrs Maksims. Kails.

Un kāda meitene.... Arī kaila… Un tas viss tepat – manā dzīvoklī, manā guļamistabā, manā gultā un uz manām šļūktām palagiem!!!!! Abi sastinga, skatīdamies uz mani. Un tad meitene pēkšņi atvēra muti un kliedza tik skaļi, ka es nevilšus ievilku galvu, iznākdams no stupora, kurā biju iekritusi, ieraugot Maksu… Maksu! Un to!

– Lenka. Lenka! Tu saglabā savaldību! Mēs esam inteliģenti, pieauguši un saprātīgi cilvēki! – Maksims sažņaudzās, mēģināja atkāpties no meitenes, uz kuras gulēja atzveltnē, bet kaut kādu iemeslu dēļ viņam tas neizdevās un viņš pēkšņi apgāzās kopā ar viņu tā, ka viņa atradās starp mums. Viņš apklusa… Meitenes pakaļa, atšķirībā no Maksa apmatotās, bija plika, sulīga un sārta.... Es varēju viņai trāpīt ar triecienu! Visa šī "skaistuma" īpašniece paskatījās uz mani pāri plecam un vēl skaļāk kliedza: – Nogalini! Killer! Pie tā viņa arī izlocīja kājas kā tarakāns, paraustīja rokas, un, pats galvenais, viņas sejā bija tāds šausmu pilns skatiens, ka es pat pagriezos, lai paskatītos, vai aiz manis stāv kāds tik murgains cilvēks. Koridors bija prognozējami tukšs, bet es pati atspoguļojos lielajā spogulī. Un uzreiz kļuva pavisam skaidrs: tā biju es, es pati, kas savu vīru un viņa kundzi nobiedējusi līdz neprāta stāvoklim. Un pat ne jau ar to, ka pieķēru viņus atgriežamies mājās nevis kā pēdējā laikā ierasts – tajā nakts pusē, bet dienas vidū. Nē. Tas bija tāpēc, ko es turēju rokās.

Ar cirvi! Tas, starp citu, bija iemesls manai pēkšņai parādīšanai neparastā laikā. Viņš un pārsteigums, ko grasījos sarūpēt savam vīram vīram – satriecoši erotisku mežģīņu apakšveļas komplektu, ko biju iegādājusies Maksa dzimšanas dienā, lai iepriecinātu viņu ne tikai ar jauno dārgo pulksteni, bet arī gultā. Veļa, protams, bija manā somā, bet cirvja......

Redziet, vienai no manām darbiniecēm tas bija nepieciešams. Nataša sāka ar mūsu vīriešu iztaujāšanu birojā, un tad izrādījās, ka maniem mačo padotajiem nekas tāds nav – viņi visi, redziet, bija pilsētnieki, nevis mežabrāļi. Un tajā pašā laikā ne santehniķi, ne galdnieki un vispār ne kādi remontstrādnieki, bet – ņemiet augstāk! – pieredzējuši pārdevēji un loģistikas speciālisti. Protams, pēc tam es viņus mazliet nopēsu, iedomājoties, ka viņi izsauc "vīru uz stundu" un satiek viņu priekšautiņā; viņi atbildē nopūtās un neērti pasmējās, bet lieta tomēr beidzās ar to, ka es Natašai no mājām atnesu cirvi.

Un tagad tas notika tā, ka manā diezgan saspringtajā darba grafikā bija formāta logs "ne šeit, ne tur", un es nolēmu mest mājās savu ilgi gaidīto pārsteigumu manam vīram, un tajā pašā laikā un "rīks". Un nu es stāvēju uz laulāto guļamistabas sliekšņa, pāris soļu attālumā no gultas, kur vīrs drāzās ar kādu meiteni, un rokās turēju cirvi.....

– Len! Es visu paskaidrošu. Neuztraucieties.

– Pamagitaj! Viņi mani nogalina!

Kāda ir šī dziesma? "Un viņš abus nogalināja ar cirvi, un tad aizgāja dzert alu. Tsk-tsk-tsk!" Aha!

Tomēr es nevarēju atturēties no nervozas smieklu lēkmes, bet aizgāju garām vīram un viņa lūkām uz balkonu, kur tēva atvilktnē, ko biju mantojusi kā pūru (kā tēvs mīlēja jokt), parasti atradās cirvis kopā ar visu pārējo nepieciešamo, un tad atgriezos savā istabā un pat atradu spēkus apsolīt:

– Es tevi nenogalināšu. Ir pārāk grūti pēc tam notīrīt asinis no sienām un grīdas. Bet tu, Maksims, izdarīsi man pakalpojumu – vismaz izņem savu locekli no viņas. Tas neizskatās labi.

– Len. Len, es nevaru. Viņa ir… Mēs… Es nevaru to darīt. Len, lūdzu, Dievs, palīdzi man!

– Ko jūs domājat ar to, ka jūs to nevarat izdarīt? Es gribu teikt, palīdziet⁈ Jūs taču jokojat, vai ne⁈.

– Maxinka, glāb mani! – Kaila meitene joprojām kliedza, joprojām gulēja uz mana vīra ar viņa locekli in.....

Ugh! Es negribēju domāt par to, kur viņš atrodas, un vēl jo mazāk skatīties uz to. Bet man nācās to darīt. Jo izrādījās, ka Makss patiešām bija iesprūdis savā saimniekā. Patiesi un patiesi iestrēdzis. Sieviete-ārste no ātrās palīdzības, kuru man (man, kucei!) arī nācās izsaukt šiem diviem, teica, ka jā, tā gadās. No nerviem.

– Jūs pārsteidzāt viņus ar savu parādīšanos. Acīmredzot negaidīti, ja es pareizi saprotu kopējo ainu.

– Jums ir taisnība. Ko mēs tagad darīsim?

– Kastrācija, – ārsts paraustīja plecus, paskatījās uz savu feldšera partneri, un tā, slēpjot smieklīgās acis, izlēmīgi pieskārās un ar nagu nokasīja viņam kaklu.

– Kā… kastrācija…? Kāpēc… kastrācija? – Makss, kurš vienmēr bija īpaši lepns par savu kā vīrieša cieņu, Dievs viņam piedod.

– Vai viņš pēc tam paliks manī? Nu, šis? Dick, es domāju? – meitene bija apjukusi.

– Jā. Kā aizbāzni," es viņai apliecināju. – Lai man nākotnē nebūtu jāiet gulēt ar precētiem vīriešiem.

Es to izdarīju, un pēc tam es smējos. Ārsts un feldšeris smējās kopā ar mani. Pat meitene, kas joprojām gulēja uz Maksa, nervozi ķiķināja. Un tikai viņš – Maksinka, kuce – dega taisnās dusmās, plānā kārtiņā uzsmērētas pār vispārēju kaunu. Tikmēr ārsts piedāvāja viņam palīdzēt savai "dāmai" apgāzties, lai būtu ērtāk izdarīt viņai intravenozo injekciju. Un tad, kad Makss visu bija izdarījis kārtīgi, vienlaikus cenšoties nosegties, viņa kaut ko injicēja vēnā uz elkoņa locītavas locītavas.

– Tā ir viegla anestēzija. Viņa nomierināsies un maksts muskuļi atslābināsies.

– Lieliski! – Makss jutās acīmredzami atvieglots. – Cik drīz? Atvainojiet, man arī sāp.

– Es varu veikt anestēziju. Tas neaizņems daudz laika. Tev, mana mīļā, pat nav jānoliek bikses.

– Es būšu pacietīgs!

– Jums ir taisnība. Kā saka, Dievs ir izturējis, un Dievs ir pavēlējis mums izturēt.

Zāles iedarbojās diezgan ātri, un pāris manā gultā beidzot varēja atdalīties. Makss uzreiz uzlēca augšā, aiz sevis aizvelkot segu, un meitene joprojām gulēja atkailināta. Viņa izskatījās nefokusēta, smagās krūtis stāvēja uz augšu, skaidri norādot uz viņas ne dabiski doto "pildījumu", viņas noskūtajā starpbiksē spīdēja mitrums.....

Man bija slikta dūša.

– Vai tas nav bīstami, ar ko jūs viņai injicējāt? Viņa ir stāvoklī, – Makss jau bija uzvilcis treniņbikses un izskatījās pārliecināts un pat draudīgs.

– Kāpēc jūs par to ziņojat tikai tagad? – ārste tikai pamāja ar rokām.

– Tāpēc mans penis ir svarīgāks. Un tagad, kad viņš ir brīvs, es varu izlikties, ka man tas rūp," es paskaidroju un apsēdos krēslā.

Manas kājas neizturēja. Un tagad es negribēju smieties, es gribēju raudāt. Histērija? Tas ir pēdējais, kas man vajadzīgs.

Ārsti, pārliecinājušies, ka ar Maksa kundzi, kas joprojām gulēja manā gultā, viss ir normāli, aizgāja. Un es sēdēju, apstulbusi, ko man tagad darīt. Ar savu vīru. Ar savu bijušo, es domāju. Un vispār ar visu manu pēkšņi salauzto dzīvi… Tātad šī meitene no viņa arī ir stāvoklī… Uzķērusies uz vecā kā pasaule? Nokautrējusies? Vai?

– Vai jūs atradāt prezervatīvu ar caurumu? Huh, Maxine?

Un tad Makss sāka kliegt. Un viņš kliedza kaut ko tik dusmīgu un briesmīgu, ka pat viņa draudzene, neraugoties uz anestēziju, šķita apdullināta. Un es… es pēkšņi apklusa no viņa kliegšanas. Vai vienkārši apstulbu, jo es pat uzreiz nesapratu, ka, pēc viņa domām, pie visa tā esmu vainīga es. Es biju un joprojām esmu! Ne viņš, es! Viņš kliedza, ka jau sen gribējis bērnu, bet es joprojām nevaru; ka viņš izmisīgi vēlas vēl vienu, jo arī viņš ir cilvēks un vēlas cieņu un siltumu, ko nevar saņemt no manis; ka ar mani viņam ir par šauru un dūšīgi, bet viņš ir radoša daba un viņam vajadzīgs gaiss un lidojums.

Tas viss bija nogurdinājis. Tas bija vecs un smags kā kapa akmens.

– Tas nav tas gaiss, ko tu vienmēr vēlējies… Maxinka. Tu vēlējies lielāku dzīvokli, labāku mašīnu un atvaļinājumu nevis dzimtajā Muhozranskā, bet Azurkā. Šāds lidojums, jā, tevi tas vienmēr ir ļoti interesējis. Un vēlams pirmajā klasē. Un to, atšķirībā no vēlmes dzemdēt bērnu, tu man regulāri stāstīji… Un tajā pašā laikā nedarīji ne velna neko, lai to visu nopelnītu. Es tev teicu, lai tu pārņemtu šo biznesu vai vismaz palīdzētu man.

– Es esmu mākslas cilvēks. Man ir apnikuši jūsu tirgošanās žetoni, vagoni, piegādes un citi šahtas plā.....

– Ah, garlaicīgi⁈ Nu, tad paņem savas lietas, šis tavs…'' Es aizbakstīju pret vīriešu kārtas mīlnieku. – Ejiet prom no šejienes. Es pats iesniegšu šķiršanās pieteikumu. Tev nav jākautrējas. Vienkārši atstāj atslēgas. Un no dzīvokļa, ko es nopirku par saviem ļoti garlaicīgajiem ienākumiem, un no mašīnas, ko tu dabūji tādā pašā veidā!

– Un te es tavā vietā nebūtu tik nekaunīgs, – Makss pēkšņi kļuva ļoti mierīgs un vienlaikus kaut kā pilnīgi svešs. – Tas viss, mana mīļā Ļenočka, no likuma viedokļa – kopīpašums. Un dzīvoklis, un abas mūsu automašīnas, un nauda bankā, un pat tavs nolādētais mīļākais bizness!

– Tu mani krāpji.

– Un kas no tā? No kura laika šis fakts var ietekmēt šķiršanās finansiālo pusi?

2. nodaļa

Tas bija… grūti. Maigi izsakoties. Tik ļoti, ka pat manā izturīgajā ķermenī, kas man iepriekš bija uzticīgi un uzticīgi kalpojis, kas daudz kam bija piekritis, kaut kas aizgāja greizi, nepareizi darbojās, skaidri parādot, ka no manis "pasaules izturīgākās naglas" (vai kā tas klasiskais vārds?) nebūs – es neesmu dzelzs.....

Nē, es vienmēr esmu sevi uzskatījis par stipru cilvēku. Un biznesā nevar izdzīvot, ja tāds neesat. Bet tas… Tas ir tas, kas mani sāp visvairāk. Ne darba, bet gan personīgā. Un tas nāca no vietas, no kuras es nekad nebiju gaidījis. Mums klājās tik labi. Jā, pēdējie daži mēneši darbā ir bijuši patiešām smagi. Laiki bija smagi, uzņēmums cīnījās par izdzīvošanu, un es pieliku savu artavu.

Bet es domāju, ka Makss to lieliski saprata, es viņam visu izstāstīju, ar visu dalījos. Viņš pat sāka biežāk ceļot komandējumos, vairāk iesaistījās televīzijas projektos, vairāk filmēja, un viena no viņa dokumentālajām filmām pat ieguva kādu balvu. Makss man parādīja ārzemju tīmekļa vietni, kuras vienā no lapām, kas bija veltīta kādam man nezināmam konkursam, viņa vārds patiešām bija ierakstīts kā viens no uzvarējušās filmas veidotājiem.

Es sirsnīgi nodomāju, ka tās bija viņa rūpes par mani – mans vīrs, kurš nekad nebija pelnījis tik daudz kā es, strādāja, lai papildinātu mūsu ģimenes budžetu, lai man nebūtu jāuztraucas, ka nebūs ko ēst, ja viss sabruks. Es neredzēju naudu, ko Makss nopelnīja, man tā nebija vajadzīga, bet pati doma, ka neesmu viena, ka man ir aizmugure, vīrietis, kura mīlestībā es varu nomierināties, gūt spēku un drosmi, sildīja.

Un tagad izrādījās, ka tas viss bija kāršu namiņš, kas sabruka no pirmās vēja brāzmas – tikai karalis un dāma izšķīrās. Dažādos…

Man ļoti patika spēlēt kārtis ar tēvu un diviem viņa draugiem. Sākumā viņi, iespējams, man piekāpās, bet pēc tam viņi vienkārši atmetās, kad es grābināju sīknaudu, ar ko mēs spēlējām… Tas bija labs laiks. Žēl, ka tas ir pagājis… Un mans tēvs ir aizgājis. Viņš gāja tajā pašā kapā, kur mana māte, kuru es nemaz neatcerējos.

Lai nebūtu piedzēries?

Bija pilnīgi neiespējami palikt mājās, zinot, ka Makss jebkurā brīdī var tur atgriezties, apbraucis savu grūtnieci. Nomainīt slēdzeni un pēc tam sēdēt un gaidīt, kad parādīsies dzīvesbiedrs "atbalsta grupas", kuras sastāvā bija iecirkņa policists un atslēdznieks no celtniecības departamenta, priekšgalā? Nebija iespējams iedomāties neko pretīgāku par šādiem, publiski izrādītiem strīdiem. Tuvas draudzenes, kuras varētu raudāt man uz pleca, apreibināties zem parastas sievietes stenēšanas par vīriešiem-asiņiem vai pat vienkārši pārnakšņot, es savā mūžā nebiju parādījusies. Kaut kā tā sanāca, ka man vienmēr bija interesantāk vispirms ar puišiem, tad ar vīriešiem. Tēva audzinājumam bija kāds sakars ar to, bet mani vienmēr vairāk interesēja tēmas, ko viņi izvirzīja sarunās, nekā, piemēram, pie kopīgā galda, kur par tām diskutēja sievietes.

Galu galā, pārdomājis visas savas tuvākās nākotnes iespējas, es vienkārši izīrēju istabu viesnīcā netālu no ēkas, kur īrētā birojā atradās mans "smadzeņu bērns" – mans uzņēmums. Tas nebija liels vai kāds slavens. Tas bija tikai parasts uzņēmums, kas tomēr pabaroja manu ģimeni un arī Maksa ģimeni.

Es prātoju, vai viņš jau ir informējis vecākus par gaidāmo šķiršanos un vienlaikus arī par to, ka viņa mūžīgi neapmierinātā māte drīz kļūs par vecmāmiņu. Un viņa dzemdēs vai nu mazdēlu, vai mazmeitu nevis kādai Jeļenai Panšinai, dzimtajā vārdā Jegorova, bet kādai citai sievietei. Kas savu vienīgo dēlu nosauks par Maksinku....

Nomazgājis seju un vismaz mazliet sakārtojis sevi viesnīcas vannas istabas bezpersoniskajā tīrībā, es izelpoju, saspiedu dūres, uzliku degunam tumšās brilles, kuras, par laimi, atradu savas automašīnas cimdu nodalījumā, un, atstājis to viesnīcas autostāvvietā, aizgāju uz biroju. Kā rakstīja dažādos gudros rakstos? Visā meklēt pozitīvo? Nu, lūk, tas ir – man nebūs jāstāv sastrēgumos. Protams, labāk būtu bijis vispār nekur nebraukt, bet bija "daudz darāmā", kā mēdza teikt Nataša, kurai biju atdevis cirvi.....

Likteņa cirvis… Es gribētu, lai viņi patiešām sit dažus cilvēkus pa bumbiņām līdz saknēm!

Es staigāju, ieelpoju, izelpoju, skaitīju sekundes, īsi sakot, darīju visu iespējamo, lai nevienam nerādītu, kas notiek manī, un izrādījās, ka tie bija ļoti pareizi centieni. Jo netālu no liftiem es sastapu arī Stasu Smirnovu.

– Elena Georgijevna, labs rīts. Jūs neizskatāties labi. Vai slikti gulējāt?

Un no kurienes es zinu, vai šis eiropeiska izskata, pat maigais, bet patiesībā strādīgais un vilkaini plēsīgais jaunais vīrietis tagad man teica rupjas lietas, vai arī viņš patiešām bija gādīgs? Es viņu pazinu pārāk vāji, lai varētu precīzi spriest. Un no kurienes? Es esmu tikai viens no desmitiem īrnieku. Viņš ir visas ēkas īpašnieks, kur augšējos stāvos atrodas viņa holdinga uzņēmuma galvenais birojs.

Sākumā, kad satiku viņu pirmo reizi, man šķita, ka viņš ir jauns vīrietis, kas dzīvo no tēva naudas. Un tad, daudz vēlāk, kad satikāmies otrreiz, es pamanīju viņa gaišajos matos pelēkumu… Un viņa izskats… Tas nevarēja būt jauna vīrieša izskats. Nē! Tikai ļoti nobriedis, pieredzējis, patiešām pieredzējis vīrietis. Tad arī kļuva skaidrs, ka viņa jaunības izskats bija maldināšana. Ir tāds vīriešu tips, kas līdz sirmam vecumam izskatās pēc zēna. Piemēram, Di Kaprio. Ne mans tips. Ne mans sapņu vīrietis, lai gan tehniski viņš ir ļoti izskatīgs.

Bet vecākās meitenes un dāmas no tām, kas jau strādāja manā tirdzniecības uzņēmumā, gandrīz vienbalsīgi nopūtās par Staņislavu Dmitrijeviču Smirnovu. Ne pliks, ne plecīgs, un pat brīvs. Un tāds ir gandrīz ideāls, un, ja paturēsim prātā, ka viņš ir arī dolāru miljonārs… Un tas nav tāpēc, ka viņš zāģē valsts budžetu vai reiz veiksmīgi sēdēja uz gāzes caurules. Nē. ražošanu, no kuras viņš sāka savu lielo biznesu, viņš nopirka pilnīga sabrukuma priekšvakarā un pēc tam ar velnišķīgu pūļu rēķina pacēla no ceļgaliem. Labi padarīts, ko vēl varu teikt? Varbūt pat žēl, ka viņš nemaz nav mans tips.

Tāda ir kuce Maksinka – brutāla, brutāla, gara, plecaina, saraustīta, ar skaistu, stingru tīrasiņu tēviņa seju.

Ko es bez viņa darīšu? Ak, mans Dievs.

Man atkal gribējās gausties, bet aiz muguras bija viesnīcas numurs, kur es to vismaz varēju atļauties. Un te, pavisam tuvu, jo lifts bija cieši pieguļošs, un te stāvēja nolādētais Smirnovs, skatīdamies uz mani gandrīz vai acīs. Es izskatos, ziniet, slikti viņam! Un kā tu izskatītos, tu, pašpārliecinātais kazlēns, ja ar tevi notiktu kaut kas tāds?…

3. nodaļa

Mūsu otrā tikšanās ar viņu notika… Nu, es toreiz domāju, ka tā bija pirmā, bet patiesībā… Nē, apstājieties, man šķiet, ka man jāiet pa kārtībai. Viss sākās ar to, ka man radās vēlme mainīt biroju. Laiki vēl bija docovidnye un vispār "dovsegoshchee", lietas gāja lieliski, un es domāju, ka tālāk būs tikai labāk. Un tieši tad man šķita, ka nav cienījami turpināt sēdēt lielas noliktavas aizmugurē, kur aiz plānas metāla sienas vienmēr lamājās šoferis un rūca iekrāvēji. Man gribējās kaut ko gudru un varbūt pat košu. Uz biroju – nevis džinsos un zābakos uz biezas zoles, bet gan svārkos un stiletto kurpēs. Un pa ceļam pēc ne vulgāri svilpojošiem strādniekiem, un inteliģentiem komplimentiem no vīriešiem biroja uzvalkos… Muļķības un ponti, bet šeit es gribēju. Es sāku meklēt, meklēt cenas un, protams, uzreiz aizdegos ar ideju īrēt biroju kādā SDS turētāju augstceltnē. Tas izskatījās un pat izklausījās solīdi. Tikai vēlāk uzzināju, ka Staņislavs Dmitrijevičs Smirnovs, tāds lielumnieks, savu uzņēmumu bija nosaucis ar saviem iniciāļiem!

Tika uzskatīts, ka ir liela laime šeit iegūt vismaz nelielu vietu, bet es nolēmu pamēģināt, un kaut kā pārsteidzoši, bet es nokļuvu starp tiem, kam paveicās. Es atnācu apskatīt pēdējo kabīni pagrabstāvā, bet vadītājai, kas mani pavadīja, kāds piezvanīja, un uzreiz izrādījās, ka man var piedāvāt plašu gaišu telpu ar logiem no grīdas līdz griestiem piektajā stāvā. Un par vairāk nekā patīkamu cenu.

– Par laimi, – ziņoja pārsteigtais menedžeris, – nupat kāds vīrietis atcēla savu īres līgumu.

– Laimīgs," es nestrīdējos.

– Nosūtīšu jums līgumu pa e-pastu. Jūs varat to izlasīt. Bet jums būs jāierodas, lai parakstītu līgumu. Šefs dod priekšroku satikties ar īrniekiem personīgi.

Smirnovs… Protams, līdz tam laikam es jau biju par viņu dzirdējis, taču ne mirkli nešaubījos, ka nekad iepriekš nebiju viņu saticis klātienē. Un par velti. Jo tad, parakstot nomas līgumu, mana atmiņa, kas veica negaidītu kūleni, pēkšņi atgādināja par šo pirmo tikšanos. Tā notika Azūra krastā, kur Maksims tik ļoti vēlējās doties atvaļinājumā. Mans vīrs kaut kur aizkavējās, es viena pati atnācu uz mūsu iecienīto restorānu, lai viņu sagaidītu, un uzreiz kļuvu par svešinieka pastiprinātas intereses upuri. Ļoti jauns un nekaunīgs, kā man likās, nekaunīgs puisis, kurš ar smaidu īsi un krieviski iedomājās: Stas, aicināja mani dejot kopā ar viņu… Nepieradusi pie tā, es nevarēju atrast iemeslu atteikt, bet pēc tam, jau dejas laikā, izdevu, ka neesmu viena un precējusies. Viņš atbildēja ar pieklājīgu nožēlu, apbēra mani ar komplimentiem, un, kad deja bija beigusies, pavadīja mani pie mana galdiņa un atgriezās pie sava. Šķita, ka viņš kaut ko gaida, bet, kad Makss beidzot man pievienojās, Stass vienkārši samaksāja un aizgāja.

Tātad tajā restorānā uz Lazurkas nebija tikai kāds Stass, bet pats Stass Smirnovs⁈ Kurš tas bija gads? Toreiz es tikko sāku savu biznesu. Kopš tā laika es esmu bijis pa vidu, un viņš ir audzis. Es domāju, vai viņš mani atcerēsies vai ne. Viņš to neatcerējās. Viņš sēdēja, klusēja un tikai uzmanīgi vēroja manu labo roku, kad es parakstīju līgumu. Vai viņš aprēķināja manu maksātspēju pēc briljantu vērtības uz mana laulības gredzena…?

Kopš tā laika mēs vairs nebijām bieži redzējušies. Tajos dažos gadījumos, kad mūsu laiks sakrita un mēs vienlaikus atradāmies viņa ēkas vestibilā vai, kā tagad, vienā liftā.

– Vai esat pārliecināts, ka ar jums viss kārtībā? Ja jums vajadzīga palīdzība.

Viņš uzmanīgi vēroja, ar to savu mūžīgo pašpārliecināto smaidu, kas slēpās viņa lūpu kaktiņos un auksto zilo acu dziļumos. Tieši tā – šī veiksmīga vīrieša pašpārliecinātība – lika viņam savaldīties.

– Nē, paldies. Es tiks galā.

– Tātad problēmas tomēr pastāv," viņš paziņoja.

– Jā, – es nenoliedzu, vairāk nekā jebkad agrāk jūtot atvieglojumu, ka man uz deguna ir tumšas brilles, kas aizsedz raudošās acis, un ka mans kabinets atrodas piektajā, nevis divpadsmitajā stāvā.

Stass jau grasījās ko teikt, kad lifta durvis atvērās, un man bija iespēja izkāpt ārā, atstājot aiz muguras savu ņurdošo saimnieku un viņa pārlieku uzmācīgo uzmanību.

Birojā mani gaidīja ierastais darba virpulis. Joprojām klājās slikti, taču, pateicoties maniem patiesi zirgainiem pūliņiem, pēdējā laikā bija vērojamas optimistiskas tendences. Mums izdevās pārorientēt mūsu tirdzniecības lietas no Rietumiem uz Austrumiem bez katastrofāliem zaudējumiem. Man jau sen vajadzēja sākt mācīties ķīniešu valodu, bet es biju dzimis slinks. Un Makss vienmēr teica, ka tā man ir pārāk grūta valoda, lai.....

– Len. Vai ar jums viss kārtībā? Godīgi sakot, tu izskaties kā sūds.

Es satriecos, pārtraucot domas par vīru, kurās atkal biju iekritusi, pat nemanot. Tā bija Nataša. Tā pati, kurai es biju atnesusi cirvi… Viņa stāvēja pie mana rakstāmgalda ar vēl vienu papīru kaudzi, noliektu galvu un skatienu uz manu seju.

– Tas ir labi.

– Nu, es redzu, ka tas nav normāli. Jūs esat saaukstējies? Šie gaisa kondicionieri… Lai nu kā, tev vajadzētu doties mājās, mūsu māmiņai, mūsu audzinātājai un dziedinātājai. Tu gulēsi, tu bildināsies ar Maksiku…

Mēs ar Natašu un daudziem citiem manas firmas darbiniekiem esam bijuši kopā jau kopš pašiem pirmsākumiem. Kāda distance ir jāsaglabā starp priekšnieku un padotajiem, kā to māca visas gudrās biznesa grāmatas? Mēs jau ilgu laiku esam ģimene… Varbūt tāpēc es nevarēju sev palīdzēt.

– Maksiks tagad skūpstās ar otru.

– Ko jūs ar to domājat? – Nataša uztaisīja apaļas acis un apsēdās uz krēsla blakus manam rakstāmgaldam.

4. nodaļa

Man nebija atsevišķa biroja. Mūsu birojs bija mūsdienīgs Eiropas tipa – mēs visi sēdējām kopā, un tikai stikla starpsiena atdalīja manu rakstāmgaldu no darbinieku rakstāmgalda. Akvārijs, mans dibens! Tajā mēs, tāpat kā tās zivis, esam redzami. Tas ir skaisti, es domāju.

– Ak, sūdi! – Es nopriecājos, tad nometu brilles, ar kurām istabā neredzēju ne velna, un nogurusi berzēju seju. – Tā ir tik neglīta, ka es nespēju saprast, kā man jāturpina......

– Pagaidiet. Es to nesaprotu. Kā tas ir, ka otrs no viņiem bildinās? Vai tu runā nopietni? Vai viņš… vai viņš tevi krāpj? Un tu to uzzināji?

Natašas sejā bija rakstīts tāds līdzjūtīgums, ka es neviļus nopūtu degunu… Un tas bija viss! Un tas bija viss! Ja pirms tam es vēl kaut kā turējos, tad aizsprosts, ko rūpīgi biju sevī uzbūvējis, pārplīsa. Es sāku runāt, un pēc tam vairs nevarēju apstāties! Pamazām pie mana galda sapulcējās visa komanda, tad dāmas izdzina vīriešus no klausītāju loka, bet, šķiet, ne velti, bet ar uzdevumu, jo drīz vien papīru vietā uz galda priekšā ieraudzīju konjaku un lielu kūku ar pūkainām, pat pēc izskata resnām rozēm no sviesta krēma.

– Ēd," pavēlēja Nataška, un pārējās dāmas, sākot ar jauno Juļenku, kas strādā kā tāda kā mūsu visu ģenerālsekretāre, un beidzot ar aktīvo jauno grāmatvedi Olgu Sergejevnu, pārliecinoši klanījās: – Tas palīdz, tas ir pārbaudīts.

Un es ēdu. Es ēdu. Un, manuprāt, es jutos labāk. Neesmu pārliecināta, vai tas bija no kūkas, vai no tā, ka beidzot biju izteikusies un pat netika saukta par muļķi. Tas ir labi.

Jūlenka periodiski aizskrēja atbildēt uz telefona zvaniem, bet pārējās dāmas un meitenes sēdēja ap mani. Viņi sēdēja, sprieda un strīdējās. Kaut kādu iemeslu dēļ viņām visvairāk interesēja dzīvokļa sadalīšana: Nataška nepārtraukti jautāja, kas man ar dokumentiem, vai viss ir pareizi noformēts, un Olga Sergejevna pārmeta, ka es to atstāju, tādējādi izrādot vājumu un atstājot kaujas lauku bez šīs pašas kaujas.

Muļķi! Viņiem nevajadzētu uztraukties par to, bet gan par savu darbu! Jo Maxinka, tā kuce, ne velti sāka man stāstīt par "kopīpašumu". Žēl, ka manā mazajā uzņēmumā nav jurista. Es būtu konsultējies… Varbūt man vajadzēja atteikties no Smirnova palīdzības. Viņam droši vien ir vesels juristu štābs. Un visiem viņiem ir zobi.

– Tas ir atkritumi," dāmas nolēma pēc tam, kad bija mani uzklausījušas, un vienprātīgi klanījās.

– Viss kārtībā, es to izdarīšu, – es atbildēju viņiem tāpat kā Stasam. – Ar to es varu tikt galā… Bet kā ar pārējo… Tik daudz gadu kopā… Tik daudz lietu… Un pēkšņi viņš… Ar šo vienu… Uz mūsu gultas.....

Asaras, kuras bija pārvarējušas krēmveida rozes, kas tika uzņemtas pietiekamā daudzumā, atkal parādījās. Turklāt tieši šīs rozes uz vēl neapēstās kūkas daļas – rozā un taukainas – tagad man dīvainā kārtā atgādināja meitenes, ar kuru mans vīrs....

Iznāca vemšana. Aizspiežot muti, es steidzos pa koridoru un tālāk pie durvīm, uz kurām bija uzraksts G. Man nācās ilgi sēdēt tualetē, elpot un priecāties, ka SDS holdinga uzņēmuma tualetes kabīnes ir pilnvērtīgas, atdalītas viena no otras nevis ar šķidrām starpsienām, bet gan ar flīzētām sienām, un durvis ir cietas, pa visu atvērumu. Pareiza patvēruma vieta tādām stulbām sievietēm kā es.

Klīda baumas, ka cilvēki uz šīm kabīnēm dodas, lai šūpotos. Tie, kas ir bailīgāki vai vienkārši gudrāki un tāpēc nevelk savas mīļākās un mīļākos mājās uz laulāto guļamistabu. Bet es sēžu šeit un smērēju savus smēķus – jau esmu izlietojusi pusi tualetes papīra ruļļa.

Kāpēc Maksims to ar mani izdarīja? Kāpēc viņš to izdarīja? Es nekad viņu nekontrolēju, es viņam uzticējos. Šie komandējumi… Varbūt viņš tiešām nebrauca tajos tik bieži. Varbūt tie nebija naudas vai filmu uzņemšanas braucieni, bet gan braucieni pie viņa draudzenes vai uz pansiju. Bet arī tad, kāpēc viņš vedās uz mājām pie savas draudzenes? Es atcerējos, kā viņa raustīja kājas un kliedza, domādama, ka es grasos viņu cirvi cirst. Es smējos.

– Tas ir labāk," Nataša, kas stāvēja zem manas patversmes durvīm, teica. – Nāc ārā, Ļen, piegādātājs ir izdarījis kādu sūdi, un tagad viņš pats sevi izliek par muļķi. Es domāju, ka tu esi īstajā noskaņojumā, lai tu ar viņu parunātu, lai viņš no šī brīža aizmirst par muļķībām un aizmirstu par to domāt, draza.

Es nopūšņāju degunu un izgāju ārā. Ko vēl varēja darīt? Es nevarēju pavadīt atlikušās dienas biroja tualetē, kamēr Maxinka, kuram vajadzētu visu priekšā izsūkt un mugurā aizkorķēt, baudīja dzīvi kopā ar savu sirds dāmu ar treknu rozā dupsi.

Starp citu, es esmu pārsteigts. Viņš man vienmēr pārmeta, ka neeju uz fitnesu, tāpat kā visas viņa draugu sievas. Un kāpēc man ir vajadzīgs viņu iedomātais fitness, ja es ar šo ņaudošo mīļāko darbu esmu izkūņojusies kā piemājas kaķis? Vai arī pūķa zirgs.

Reiz man atsūtīja astoņdesmitajam martam veltītu bildi ratiņos: fonā deg būdiņa, kadrā ieskatās mežonīgs zirgs, bet centrā uzraksts: "Neviens, izņemot tevi!". Desantnieki paši sev saka: "Neviens, izņemot mūs", un ir tāda… pārorientēšanās.

Bet jums patiešām nav vajadzīga fiziskā sagatavotība: dzīve jau ir šķēršļu josla.

Bet tai meitenei, kas sauc manu vīru par Maxinku, tādas lietas nav. Tāpēc viņai ir tāds dibens kā diviem maniem…

"Bet tavs vīrs tevi krāpa tieši ar tādu…"

– Suce!

– Klients? Noteikti. Nāc, Lens, nomazgājies un ejam, jo viņš jau ir licis raudāt Julkai, un tagad raudāt grasās arī Pāvels, kurš pārņēma stafeti!

– Un kā ir ar mani?" es jautāju ar nožēlu.

– Jums vairs nav.

Kas pirms kāda laika teica, ka man nav draudzenes? Varbūt es meklēju nepareizajā vietā.

Bija neērti atgriezties birojā, kur tagad visi zināja, ka vīrs mani ir krāpis, un es, muļķe, vienkārši sēdēju un raudāju, jo īpaši tāpēc, ka tumšās brilles, aiz kurām varēju paslēpt to, kas manī bija pārpildīts tik ļoti, ka izplūda ārā, bija palikušas uz galda. Bet doma par to, ka tieši tagad pieklājīgā skandāla procesā, nevis histērijas stāvoklī, bet gan darba darīšanās, varētu ar kādu izrēķināties, patiešām sildīja. Es ieskrēju istabā, burtiski izrāvu telefona klausuli no krunkainā Pola pirkstiem, un tad jau bija upuri un, šķiet, pat iznīcība. Svarīgākais, ka tika atrasta pazaudētā pavadzīme, un pēkšņi kļuva pilnīgi iespējams neatlikt piegādes termiņus.

Vēlētos, lai man būtu tāds temperaments sarunā ar vīru. Man tā nav. Personisks – tas ir tas, kas ir personisks, lai viss tiktu uztverts pavisam citādi…

5. nodaļa

Nebija nekādu grūtību ar laulības šķiršanas pieteikuma iesniegšanu. Un tiesnesis, uzklausījis manu stāstu, pat necentās noteikt nekādu termiņu "izlīgšanai" – bija skaidrs, ka tā ir laika tērēšana. Bet ar to viss "vieglums" arī beidzās. Jo Maksims uzreiz sāka ķerties pie katra "kopīgi iegādātā" sīkuma un patiešām paziņoja, ka pieprasa pusi no visa: pusi no dzīvokļa, pusi no katras automašīnas un, kas bija visnelaimīgākais, pusi no biznesa.

– Kāpēc jūs viņu vēlaties? – Es jautāju, savaldot dusmas, kas manī virmoja. – Tu esi radoša personība, tev ir garlaicīgi.

– Bet jūs esat ieinteresēts, un tas nozīmē, ka jūs man labi samaksāsiet par savu šaraškana biroju. Un, ja jūs vilcināsieties vai strīdēsieties par cenu, es iznīcināšu jūsu biznesu. Un es sākšu vienkārši ar to, ka pieprasīšu iesaldēt jūsu kontus, līdz tiks pabeigta laulības šķiršana. Jūs to vēlaties?

Protams, es to negribēju! Un, protams, es darīju visu, lai šis āksts, kuru vēl nesen uzskatīju par sev tuvāko cilvēku, nesabojātu manas dzīves darbu (vidēja lieluma un tik pusmūžīgu, bet, kuce, manu!). Un galu galā es sevi saplosīju. Vismaz tad, kad Nataša un pārbiedētā Oļenka Sergejevna izsauca man uz kabinetu ātro palīdzību, tā es savu "diagnozi" aprakstīju ārstiem. Taču viņi man nepiekrita, apzīmogojot mani ar galīgo spriedumu: spontāns aborts.

Pārtraukts aborts! Nogalināja manu bērnu, manu bērnu, par ko es, tik stulba, cik es biju, pat nenojautu, domādama, ka menstruāciju iztrūkums ir pārguruma un nervozitātes rezultāts.

Tad bija slimnīca, tīrīšana, palāta, kurā atradās vēl piecas sievietes. Tajā laikā viņas bija kaitinošas kā ellē, un es pat lūdzu Natašu, lai apseko, vai nav brīvas maksas istabas. Bet tās (divas katrā palātā!) izrādījās aizņemtas, un tad es sapratu, ka tas, ka es ne gulēju viena ar seju pret sienu, bet sākumā biju spiesta, bet pēc tam pat ar prieku komunicēju ar palātas draudzenēm, mani varēja glābt.

– Jūs joprojām esat jauns. Tev vēl var piedzimt bērns. Vēlāk.

– Un no normāla vīrieša, nevis no šī bastarda!

– Jūs izlīdzināsiet, jūs to pierādīsiet.

Sievietes mani nomierināja, pārmeta man Maksima pēdējos vārdus, nolādēja "atdalītāju", un es jutu atbalstu un sapratni gan no viņām, gan no sievietēm, kas mani apmeklēja, kuras tagad nevarēja saukt par draudzenēm, it kā man būtu kļuvis labāk. Melnums atkāpās…

Tomēr pēc tam un citā reizē.

Tiesas mašīna, kas jau bez manis bija neveikla, kļuva juceklīga. Maksims, it kā gribēdams man par kaut ko atriebties, paspēja izdomāt jaunus trikus un pretenzijas. Tāpēc viss vilkās kā šķidri smārdi starp maniem pirkstiem. Un bezmiega naktis, kas tagad bija kļuvušas par ikdienas pretīgo realitāti, traucēja atveseļoties. Es nevarēju kārtīgi strādāt. Rezultātā viss, ko man ar tādām grūtībām bija izdevies noregulēt, izstumt līdz kādreizējam līmenim, ritēja atpakaļ, pārkāpa kritisko slieksni un iekrita ļoti pilnā tartarā.

– Vai tu nespēlēties, mans gandrīz bijušais vīrs? – es pajautāju vīram. Vai esi aizmirsis, ka arī tava pusīte ir šajā biznesā? Un, kamēr tu dejo apkārt, tā kļūst arvien mazāka un mazāka. No kā tu dzīvosi ar savu trekno dupsi? No tavas autoratlīdzības?

– Ne jūsu lieta!

– Ne mans. Bet tev tomēr vajadzētu lietot galvu, Maxinka. Un nesajauciet: šoreiz tā patiešām ir jūsu galva, nevis jūsu galva.

Man nebija jābūt idiotam, lai saprastu, ka Makss tā rīkojas viena iemesla dēļ. Viņš vēlas, lai es nogurstu un padodos, lai es dotu viņam visu, ko viņš vēlas. Es raudāju pa naktīm, sakostiem zobiem un dienā iesaistījos jaunā cīņā… Un tomēr beigās padevos: man bija jāatdod viņam sava puse dzīvokļa. Kā kompensāciju par daļu manā biznesā, ko tiesa, neraugoties uz visiem manis minētajiem pierādījumiem, joprojām patiešām uzskatīja par kopīgi iegūtu īpašumu. Un man bija vienalga, ka es vienīgais to biju paveicis dubļos un sviedros, un Maxinka man blakus stāvēja tikai balti ģērbusies.

Es kļūdījos, padarot viņu par līdzdibinātāju, es muļķe… Bet kas zināja? Kas toreiz varēja iedomāties kaut ko tādu⁈

Pēc tiesas sēdes, kad mēs izbraucām no tiesas nama uz ielas, no Maksima mašīnas, ko es biju nopircis viņa trīsdesmit piektajai dzimšanas dienai, izlēca kāda resnādaina sieviete. Viņas vēders jau bija manāmi noapaļojies, un es jutos diezgan slikti, uz to skatoties. Mans bērns bija miris, nespējīgs panest dzīvi, ko biju viņam iekārtojusi savā ķermenī, un šeit......

– Atslēgas," Makss pavēlēja un izstiepa roku ar atvērtu plaukstu.

Vairāk par visu es gribēju viņai vienkārši spļaut, bet atcerējos pamācību, ko man regulāri deva darbā: tu nevari dot viņam papildu trumpjus.

– Kad es saņemšu savas lietas, es tās tur atstāšu.

– Kas vēl? Es tevi brīdināju, Len: nekas no tā nenotiks manā dzīvoklī.

– Tagad es pat saprotu, kāpēc…" es stulbi murmināju, skatoties uz Maksa kundzi, kurai uz elkoņa karājās viens no maniem maciņiem.

Dārgs, reiz pirkts Ņujorkā.....

– Maxinka…

– Es tev teicu, lai tu paliek mašīnā!

– Nu, Maxinka.

– Atkārtot⁈

Meitene kā piekauts suns aizskrēja atpakaļ, un es stāvēju ar atvērtu muti un skatījos viņai pakaļ. Vai šis ir piemērs tam, kādas attiecības Maksims aizstāja tās, kādas mums bija? Tiešām? Vai tam tik ļoti pietrūka tā: riet, pavēlēt, pavēlēt, pavēlēt?

– Es esmu sapakojis tavas drēbes. Tagad vari tās nodot.

– Jā! Tev manas biksītes nav vajadzīgas, tās neder ne tev, ne viņai.

– Nonna nes manu mantinieku!

– Un mana soma.

– Es nezināju, ka tu esi tik sīkumains.

6. nodaļa

Makss aizgāja līdz mašīnai, un es paliku stāvēt, cenšoties nesākt kliegt un nešaustīt ar kājām tieši tagad, pie tiesas ēkas. Viņa nes mantinieku, un es esmu sīkumains⁈ Tā tas ir⁈.

Mana mašīna bija novietota tālāk. Es, kā vienmēr, biju ieradies pēdējā brīdī, jo man bija grūti tikt vaļā no vēl viena darāmo lietu kalna, tāpēc novietoju automašīnu tur, kur man bija jāparkopo. Taču sašutums, kas manī turpināja kūsāt, kļuva par lielisku dzinēju. Es raķetēm aizskrēju līdz savai puspiekabei, kuru jau ilgu laiku vadīju acīmredzamu lietišķu iemeslu dēļ: dažkārt man nācās dažus pasūtījumus klientiem nogādāt personīgi. Mans vecais darba vīrs uzreiz uzsāka, un gludie sedani uz pārpildītās ielas no viņa aizskrēja prom, tāpēc es pēc pāris krustojumiem panākt Maksa mašīnu un turējos līdzi.

Manas mantas patiešām bija sapakotas vairākos lielos maisos "okupanta sapņa" formātā. Man nebija, kur aizvest mēbeles, un Makss to zināja, tāpēc šī tēma pat netika apspriesta. Taču es tik un tā pārstaigāju dzīvokli, paņemot mazās lietas, kas man bija dārgas. Es paņēmu pulksteni, ko biju iegādājusies vīram dzimšanas dienā, kuru viņš nebija nosvinējis kopā ar mani. Labi, ka es to droši paslēpu, lai neviens to neatrod. Es tos pārdodu par velti, un man būs trīs šausmīgi mēneši īres maksas! Izejot es apskrēju pa gaiteni un demonstratīvi izšūpoju uz grīdas to, ko Maksa draudzene bija iebāzusies manā somā, lai es varētu paņemt arī to.

Mazsvarīgi? Nu, es ņemšu savu viedokli līdz galam!

Makss, kurš visu šo laiku man bija sekojis, sakrustojis rokas uz krūtīm un ar pilnīgas nicinājuma pilnu seju, tikai izaicinoši nopūtās. Nekas, draugs, tev drīz beigsies nauda kartē, tu neesi pieradis strādāt katru dienu, pastāvīgi un daudz, tāpēc… Nekas. Redzēsim, kāda izskatīsies tava seja pēc gada.

Vai mans… Ja es nespēšu atkal izvilkt sevi un savu uzņēmumu no purva, kurā mūs iegrūda viss tas, kas pēdējā laikā ir noticis manā skābajā dzīvē. Barons Minhauzens, es atceros, to darīja. Viņš pats un zirgs. Pie copes. Man bija copes, izaugušas, kamēr man nebija pat laika aiziet pie friziera. Tātad: "Smaidiet, kungi! Smaidiet!"

Domāju, ka aizvedīšu mantas uz savu jauno pagaidu mājvietu – īrētu dzīvokli, diemžēl nevis pretī darbam (pārāk dārgi!), bet gan nomalē, un palikšu, lai tās sakārtotu un saliktu pa plauktiem un "pakaramajiem", bet sapratu, ka, ja to darīšu tieši tagad, tas pārvērtīsies jaunā drūmā vairāku stundu rēgā. Lai tas būtu jādzēš! Galu galā es ievilku baļķus savā vienistabas mājoklī un devos atpakaļ uz darbu. Nu, tāds ir mans šodienas darba grafiks: darba skrejlapa, tikšanās ar jaunu iespējamo piegādātāju, šķiršanās, "sīku" lietu izvešana, pusdienas, papīru kārtošana, velns.

Aha! Tieši tā mani uzticamie darbinieki ļāva man tajā ienirt!

– Jums ir jādara kaut kas tāds, kas ir, piemēram, wow! Kaut kas tāds, kas aizrauj elpu. Es nezinu. Pārlēkt no tilta ar gumiju. Ziniet, viena no tām lietām, kad jūs karājaties virs klints un kliedzat. Vai ar izpletni.

Nataška bija lietišķa un neatlaidīgi vēlējās mani kaut kādā veidā iedrošināt un atbalstīt. Un jā, man atkal bija vajadzīgs atbalsts. Varbūt, ja tas būtu noticis tikai ar Maksu, es būtu vieglāk to pārdzīvojusi. Es neesmu bārenīte, iemīlējusies rokzvaigznē, lai kāda vīrieša dēļ grieztu sev vēdas. Bet, kad viss uzkrita uz mani vienlaikus: gan personīgās, gan biznesa problēmas, kas nedroši balansēja uz bankrota robežas, kādā brīdī es sāku justies izmisusi: es to neņemu ārā. Lai gan es strādāju kā zirgs.

– Viņai nevajag gumiju, viņai vajag spēcīgāku vīrieti. Un viņai vajag viņu izdrāzt, līdz šokolāde izkusīs. Brīvdienu romāns. Un atpūsties, un visas tādas lietas, – Olga Sergejevna nepiekrita Natašai. – Tur Stass Smirnovs ir atgriezies, kā saka, no kādas turnejas. Viņš jau pāris mēnešus nebija bijis darbā, un tagad izskatījās kā vau! Viņa seja iedegusi, mati atauguši… Skaists. Es derētu derēt, ka viņš ir apceļojis Vidusjūru ar kādu skaistu jahtu. Ēda jūras radības ar šampanieti un velk dažas modeles aiz krūtīm. Eh! Vai jūs zināt, meitenes, ko es visvairāk nožēloju tagad, kad man būs pāri sešdesmit? To, ka viņi mani, muļķi, aicināja uz gultu, bet es turpināju raustīt degunu, atteikdamies. Tagad viņi mani vairs neaicina. Un es tā būtu aizgājusi!

– Arī jūs tā sakāt, Oļečka Sergejevna, – Julka nopriecājās. – Visiem nepietiek bagātu un modīgu Smirnovu. Un kas tagad? Lēkt gultā ar pirmo sastapto vīrieti? Pat ar krunkainu un apmatotu pakaļu?

– Meitene, nedzer ūdeni no sejas, un jo īpaši ne no dibena. Iespējams, ka krupjainais, slaidais, nēsās tevi uz rokām un lolos tevi. Un tāds skaists puisis kā Ļeņina Maksims izrādīsies sīks puisis. Bet ne par to mēs tagad runājam. Tagad Ļenočkai mūsu Georgijevnai galvenais, lai atrastu vīrieti, lai atrastu vīrieti, kurš būtu gatavs seksam, un tādu, kas neuzskata misionāra pozu par vienīgo pieļaujamo. Es reizēm lasīju par visādām seksuālām rotaļlietām, un, ak, Dievs, cik daudz man dzīvē pietrūka! Bet kāds taču to izmanto. Viņi sniedz baudu sev un cilvēkiem.

– Kas tur ir? Kas tas ir? – Meitenes aizvilka Olgu Sergejevnu pie datora un tur iestrēga, ķiķinādamās, aizspiežot muti ar plaukstām un skatoties uz puišiem, kuri "turēja sejas" un kuri, šķiet, vienīgie tagad strādāja.

Es, palikusi viena, atgriezos pie pārdomām par to, kas notiek manā dzīvē. Un, protams, par saņemto padomu. Lai drāztos, izmantojot slaveno "ķīļa ķīļa" metodi? Bez saistībām, bet tikai un vienīgi garīgās un fiziskās veselības dēļ? Nu, tā būs… pieredze, kādas man nekad dzīvē nav bijis… Bet tikai… Ar ko? Un kur viņus dabūt – izskatīgus un vispār piemērotus, bet tajā pašā laikā formāta "uz vienu reizi"?

7. nodaļa

Kādā bezmiega naktī es nonācu līdz tam, ka sāku lasīt kaut ko tādu, kas mani nekad iepriekš nebija interesējis – sieviešu forumus. Atceroties, kā es toreiz, slimnīcā pēc spontānā aborta, palātā palīdzēju tērzēt ar kaimiņienēm, vienkārši ierakstīju meklētājā jautājumu, kas mani mocīja visvairāk: kā izdzīvot krāpjot vīru? – un viss krita uz mani. Raksti, saites uz grupām VK, sieviešu tērzēšana Mail, grāmatu reklāmas, kas visas bija pārpapildinātas ar vārdu "krāpšana". Dievs, no kurienes to tik daudz⁈ Vai tā ir mode? Vai arī tas bija kaut kā cita dēļ: ka tā biju es, muļķe, it kā es eksistēju uz mākoņa, nekad par neko tādu nedomādama, nekad nesekodama savam vīram, nekad viņu ne par ko neaizdomādama, kamēr pārējā pasaule dzīvoja pēc kaut kādiem pavisam citiem, pat ne noteikumiem, bet tādiem kā infekcijas, jēdzieniem.

Forumos to apmeklētāji izcīnīja veselas cīņas, gāja viens otram līdzās otram, siekdami pierādīt otrai pusei, ka tikai tas, kā viņi domā, ir pareizi. Piedot vai nepiedot, tas ir jautājums. Tas ir gandrīz kā Šekspīrs. Tomēr man tas nebija tā vērts: Makss neiedomājās lūgt man piedošanu. Un es viņam nepiedāvāju. Par sevi, par krāpšanu, es droši vien padomātu. Bet mana nedzimušā bērna nāve, par kuru Makss tā arī nekad neuzzināja… Nē, nekad.

Un tiešām, žēl, ka nav neviena, ar ko gulēt, nemeklējot, vienkārši procesa dēļ, lai atpūstos, gūtu fizisku baudu un pēc tam par to aizmirstu. Tā, kā man nekad nav izdevies, jo man galvā bija nostiprinājies: bez mīlestības nav iespējams. Bet tagad, kad visa mana mīlestība izrādījās nevienam nederīga, kad viss bija saputots un merkantila sūdu gūstā, kļuva citādi. Es domāju. Tāpēc, jā, būt gultā ar kādu svešinieku, lai atriebtos Maksam par nodevību, lai vismaz kaut kādā veidā atriebtos, būtu tikai labi. Žēl, ka nebija neviena…

Vai man tiešām jābrauc atvaļinājumā, tāpat kā Stasam Smirnovam, par kuru man ausīs bija kņudinājušas meitenes? Kur viņš bija? Protams, Oļečka Stepanovna bija taisnība: kaut kur, kur es nekad nebūšu ar saviem ienākumiem. Viņš ēda labu ēdienu, mierīgi gulēja, mazgājās, sauļojās un šurp.....

"Drāns," es ar skaudību nodomāju un atgriezos pie pārdomām par savas dzīves perspektīvām. Nu, ja sekss ar izskatīgu svešinieku šķita grūti sasniedzams, tad man prātā bija kaut kas nopietni satricinošs… Es zināju tādu vietu. Azartspēļu klubu, kuru sāku apmeklēt pēc tam, kad tēvs pameta manu dzīvi. Sākumā spēlēju kārtis… Starp citu, tieši šeit, tieši šajā vietā, laimētā nejaušā, pilnīgi klaiņojošā nauda kļuva par manu pirmo nopietno ieguldījumu tikko uzsāktajā biznesā. Neskaitot pārdoto dzīvokli, protams. Tieši pie kāršu galda es liku uz spēles laimēto naudu. Un es vinnēju, garīgi pateicoties tēvam un viņa draugiem par to, ka viņi mani iemācīja. Tad, kad manā dzīvē ienāca Makss, es reiz atvedu viņu arī šurp. Tiesa, kārtis viņu neinteresēja, viņu vairāk vilināja biljards, bet es kā uzticīga vīra sieva pamazām iedziļinājos šajā spēlē, tagad tikai reizēm apsēžoties pie pokera.....

Un tā patiešām ir šī tēma, vai ne!

Šajā pasaulē ir jābūt taisnīgumam! Ja man neveicas mīlestībā, varbūt es vinnēju kārtīs…? Man būs jautri, un tad es nopelnīšu naudu… Ko darīt, ja? Galvenais ir neaizrauties! Es zinu savu dabu. Patiesībā mans galvenais grēks dzīvē: azartspēles, ar kurām reizēm netiek galā. Taču es vairs neesmu meitene (kaut arī ar copītēm), bet pieaugusi saprātīga sieviete. Šķirtene, mans dibens! Kā es teicu Smirnovam un pēc tam atkārtoju savām meitenēm? Es tikšu galā! Un es izlīdzināšu!

Šis klubs, kas bija sācis kā kāršu klubs, pēc tam paplašinājies, iekļaujot biljardu, tad ruleti un visbeidzot vulgārākos spēļu automātus, bija piedzīvojis uzplaukuma periodu, slēgšanas un slēgšanas periodu, un tagad dzīvoja ierasto kluba dzīvi: dzeršana, dejošana, bildinājumi un biljards, kas bija saglabājis savu oficiālo statusu. Taču savējie zināja, ka šeit joprojām ne tikai ripina bumbas un dzer degvīnu. Ka šeit, tāpat kā iepriekšējos gados, var sēdēt pie kāršu galda un vinnēt vai zaudēt naudu. Dažreiz ļoti daudz naudas.

Biju pārliecināts, ka viņi mani šeit atceras, lai gan bija pagājis ilgs laiks, kopš es pēdējo reizi biju klubā. Tas bija labi. Bija jaunpienācēji, kas mani neuztvēra nopietni. Vismaz ne sākumā. Man bija jāsagatavojas. Es ģērbos tā, lai to, kas sēdēs ar mani pie pokera galda, uzmanība paslīdētu kaut kur uz mana dekoltē zonu. Vai arī aizķērās pie mana ceļgala svārku vaļējā spraugā. Pagriezusies pie spoguļa savas īrētās pajumtes vecās šiksnas durvīs, es steidzos tuvāk, lai pārbaudītu, kā uz skropstām uzvedas skropstu tuša un vai lūpu krāsa ir vienmērīgi uzklāta… Un tieši tajā brīdī, kad biju pilnībā gatava, pienāca ziņa: pie ieejas jau gaida manis pasūtītais taksometrs. Tā šķita laba zīme. Un mana nojauta, kas mani reti kad pievīla lietišķās lietās (tāpat būtu arī personīgajā dzīvē!), man teica, ka man paveicies. Nekādā gadījumā!

Klubs bija trokšņains. Bet viss tas, skaļā mūzika un sakarsējušo cilvēku ķermeņu drūzma, palika aiz muguras, kad klusais vīrietis mani ielaida vietā, kur visskaļākās skaņas bija ledus gabaliņu cinkšķināšana viskija glāzēs un klāja atvēršanas plaisāšana.

Es spēru soli pretī pokera galdam… un sastingstu, ieraugot Stasu Smirnovu, kas sēdēja nedaudz tālāk, dziļā, mīkstā ādas krēslā.

8. nodaļa

Stass izskatījās patiešām labi: viņš bija zaudējis svaru, kas padarīja viņa parasti apaļo, jauneklīgo seju sausāku un kaut kā asāku. Viņš bija arī iedegis, un pat viņa mati bija izgaismojušies šķipsnās, kā tas mēdz notikt, kad cilvēks ilgstoši uzturas saulē bez cepures. Viens vārds: atpūtnieks!

Arī Stass skatījās uz mani ar visām acīm, pat kaut kā pavirzījās uz priekšu, it kā gribētu piecelties, bet es novērsos, pārtraucot acu kontaktu, un.....

Un, lūk, no šī brīža man viss gāja greizi! Pirmās kautrīgās uzvaras nomainīja virkne tikpat mazu neveiksmju. Tas vilkās, pat ne mājinot, bet burtiski iespiežot man galvā acīmredzamo: ne jūsu diena, nespēlē tālāk vai vismaz neveiciet lielas likmes. Taču bija zīme taksometra veidā, kas ieradās laikā! Un katrā ziņā, tev vajadzētu būt veiksminiekam kārtīs, ja tev neveicas mīlestībā!

– Iesim dejot, – Stass Smirnovs pēkšņi parādījās man blakus un izvilka no maniem nodevīgi trīcošajiem pirkstiem cigareti, ko biju aizņēmies no kāda cita, aizmirsis, ka jau piecus gadus nebiju smēķējis. Maksimam tas nepatika, un es… – Nāciet! Tas ir lielisks veids, kā pārtraukt neveiksmju sēriju, kas tev ir bijusi, Jeļena Georgijevna.

– Tas ir vairāk, nekā es varu teikt par jums, Staņislav Dmitrijevič. Viss birojs brīnās, no kādām jūrām un okeāniem tu tik labi iedegies," es ielaidu savu roku viņa rokā un sekoju viņam, skaidri saprotot, ka viņam bija taisnība un ka ir pēdējais laiks apstāties.

Apsargs jau grasījās mums atbrīvot ceļu, ar savām kustībām parādot, cik daudz es patiesībā esmu zaudējis, bet mans biedrs tikai pievēra acis, pacēlās zoda priekšā… un gandrīz divreiz lielāks puisis gandrīz ar paklanīšanos atkāpās. Cik jauki, ka galu galā tas biju nevis es, bet Smirnova kungs......

– Diemžēl nebija ne jūru, ne okeānu. Bija kontinentālās Ķīnas dienvidi, liela būvlaukuma teritorija, kuras pareizu sākšanu man diemžēl nācās personīgi uzraudzīt, un karstums bija zem četrdesmit. Nevienam to neiesaku. Mmm… Arī man ir jautājums. Es nevaru atturēties no ziņkārības: kur ir tavs laulības gredzens? – Stass, kurš pēkšņi bija mainījis tēmu, skatījās uz mani taisni, jo viņš bija kopā ar mani, kura bija uzcēlusies uz augstpapēžu kurpēm, lai dotos uz klubu, gandrīz tāda paša auguma.

Es novērsos, slēpjot sāpes, kuras plēsējs, kas bija klusi pie manis pieslīdējis, pārāk uzmanīgs un pārāk jūtīgs, būtu pamanījis. Acīmredzot es negribēju neko skaidrot, tāpēc tikai murmināju:

– Tas ir bijis un pagājis.

Stass dabiskā, dejas kustībā pietuvināja mani tuvāk, bet šķita, ka tas darīts tikai tādēļ, lai čukstētu man uz auss:

– Acīmredzot tāpat kā nauda, ko šodien izmetāt, it kā būtu gājusi ārā par visu un pēdējo reizi mūžā…?

– Acīmredzot…

– Un ko par šo nelaimi jums pastāstīs jūsu vīrs, kura gredzens dīvainā kārtā ir pazudis no jūsu pirksta? Vai arī jūs zaudējāt?

– Viņa vairs neko neteiks.

Man kļuva slikti no vēdera. Tas bija arī tāpēc, ka Stass mani tagad bija padarījis par kādu skvoteri, kas man izšķērdē sava vīra naudu. No otras puses, tas ir pilnīgi normāli, ka vīrietis savai sievietei pērk saderināšanās gredzenu. Viņš strādā, lai uzkrātos dārgākam un skaistākam, uzkrāj kāzām, ja viņam nav līdzekļu, lai izgaismotu tās plaši un tā, kā viņš vēlas… Tas mēs ar Maksu esam tie, kam viss ir otrādi un uz priekšu. Es biju galvenā ģimenes apgādniece, nevis viņš. Un mēs galu galā izjukām. Vai tas tiešām ir iemesls? Vai tiešām tāpēc, ka es pelnīju vairāk naudas nekā viņš, Makss sāka mani krāpt? Ka es liku viņam justies sliktākam, neveiksmīgam, otršķirīgam. Nevis vīrietis un ģimenes galva, kā tam bija jābūt tradicionālajās ģimenēs, bet.....

– Viņš neko neteiks! – es dusmīgi atkārtoju un izaicinoši skatījos uz Stasu.

Viņš smējās:

– Vai jūs viņu nogalinājāt? Vai jūs ar asu tēraudu caurdūrāt viņa melno sirdi?

– Nē, viņa to nedarīja.....

Droši vien es to biju pateikusi tā, ka Stass pat palēnināja tempu, pārtrauca riņķot ap mani un tagad tikai šūpojās mūzikas ritmā, vienlaikus ļoti uzmanīgi un nedaudz neatlaidīgi raugoties man uz seju. Viņa labās rokas pirksti, kas uzreiz šķita ļoti karsti, cieši saspieda manus ledus pirkstus, bet kreisā plauksta nogūlās man uz vidukļa, ko sedza tikai melnās kokteiļkleitas plānais zīds.

– Domāju, ka savā ceļojumā es kaut ko palaidu garām? Tu?

– Es esmu šķīries, Staņislav Dmitrijevič. Burtiski kopš vakardienas.

– Tātad jūs vienkārši devāties uzreiz brīvā dabā?

– Pēc draugu ieteikuma…

– Nopirka jaunākās markas Moskvich automašīnu?

– Man noteikti ieteica noķert adrenalīna vilni, bet pat man Moskvich ir pārāk liels ekstrēms.

– Tātad vilnis… Tev taisnība, reizēm tas ir… noderīgs. Mmm. Tad vai vēlaties turpināt?

– Ko jūs ar to domājat?

Kaut kāda iemesla dēļ sākumā domāju, ka runa ir par deju, kurā Stass mani gandrīz piespiedu kārtā bija ievilcis. Tāpat kā pirmajā mūsu tikšanās reizē… Vai arī tā bija? Ko viņš domā? Turpināt ko?

– Es piedāvāju jums vēl vienu spēli, Jeļena Georgijevna. Kāršu spēli.

– Bet jums ir taisnība, Staņislav Dmitrijevič: es esmu zaudējis. Man nav pilnīgi nekā…

– Jūs esat pārsteidzoši neziņā par uzņēmēju. Mani neinteresē tava nauda. Mani interesē jūs. Vai drīzāk – tava miesa.

Tas bija tik tiešs un atklāts, ka es pat nebiju aizvainots. Ko Olga Sergejevna stāstīja par terapeitiskajām īpašībām, ko viņai sniedzis šūpošanās ar pirmo sastapto puisi, ar kuru viņai nācies slaidi, līksmi…?

– Vai jūs ierosināt man kļūt par jūsu mīļāko, Staņislav Dmitrijevič?

– Dievs pasargā! Ar savu temperamentu? Nē.

– Tad par ko tas ir?

9. nodaļa

– Tavs ķermenis pret manu naudu. Tu uzvarēsi – un es samaksāšu tavas parādsaistības citiem spēlētājiem, un pēc tam, iespējams (mēs par to vēl apspriedīsimies), es apmierināšu tavas vajadzības un piedāvāšu tev ievērojamu maksājumu to atmaksai. Es vinnēju – un tu apmierini manas vēlmes, kā es to darīšu. Vietā, ko es pateikšu, un laikā, ko es noteikšu.

– Es joprojām varu izlīdzināties! Es vienojos ar pārējiem…

– Žēl, ka tas pie jums nonāca pārāk vēlu! Atvainojos…" Viņš apstājās, izvilka no kabatas telefonu, paskatījās uz ekrānu, uz kura mirgoja ziņa, un gaļīgi pasmaidīja. – Jā! Tas ir mazliet vēlu. Jau labi tevi pazīstot, es biju proaktīvs un tikko izpirku visu tavu šodienas zaudējumu. Tagad esmu jūsu vienīgais kreditors. Nu? Kas tas būs? Karš vai kauns?

– Tas, kurš starp karu un kaunu izvēlas pēdējo, saņem gan kaunu, gan karu......

– Es priecājos, ka jūs to saprotat.

– Tad, tā kā man nav daudz izejas… Muļķis vai punkts?

– Viss ir iespējams, Jeļena Georgijevna. Bet vēlāk, kad pienāks atskaites laiks. Kad vai nu es būšu muļķis, vai arī tu… es… es ceru, ka mēs vēlāk runāsim par dažiem seksa variantiem. Pagaidām vienkārši spēlēsim pokeru. Šodien tev tik ļoti nepaveicās pokerā, ka es ceru uz nelielu kompensāciju no likteņa. Vai otrādi.

– Kartes, viskijs, divi ieroči… – es sāku jautri, lai gan iekšēji viss bālēja: viņš, ko, vai viņš plāno nodarboties ar anālo seksu mana zaudējuma gadījumā, ja viņš tā runā par "punktu"?....

– Es varu jums piedāvāt tikai vienu mucu, bet apliecinu: tā jūs pilnībā apmierinās, – Stass uztvēra skaļi teikto un pēc tam pāris reižu iebakstīja mēli savā vaigā no iekšpuses, darīdams kaut ko pilnīgi vulgāru.

Un tieši šī – šī negaidītā, parasti ļoti atturīgajam Staņislavam Dmitrijevičam Smirnovam negantā rupjība – manī kaut ko aizdedzināja. Pirms tam, pat dejojot, pat piedaloties ar viņu vārdiskā pikošanās, es jutos gandrīz izdzisis, miris, nogalināts ar savu pēdējo un absolūti apkaunojošo neveiksmi. Pēdējā vīra nodevības virtenē, bērna zaudējums un tagad arī mans mīļākais bizness, ko es šovakar, šovakar, šajā vietā, biju noslīcinājusi, zaudējot kārtīm… Tātad man nebija ko zaudēt.

– Paskatīsimies, – es mājienu Stasam. – Pokers? Pieņemsim pokeru.

Sākumā tas negāja tik labi. Es vēlos, lai man izdotos nomierināt nervus un savākt domas. Bet tas neizdevās tik labi. Uz spēles bija likts pārāk daudz. Es ieskatījos sava vizāžista mierīgajā sejā. Viņš, atšķirībā no manis, bija nesatraukts, kā īsts angļu džentlmenis. Un kurš gan būtu iedomājies, ka šādu vīrieti, kuram droši vien aiz viņa skraida ganāmpulki meiteņu, interesē nevis kāda mīļa jauna meitene ar kājām no ausīm un neviltotu skatienu, bet gan es: Jeļena vairs nebija Panšina, bet atkal Jegorova – sieviete, kas bija mazliet jaunāka par pašu Stasu, kolēģe biznesā… Savā veidā.....

Nē, protams, bija smieklīgi salīdzināt apjomus, ar kādiem strādāja Stass Smirnovs, ar apjomiem, ar kādiem es strādāju pat savos finansiāli veiksmīgākajos periodos, bet… Bet varbūt, tikai vienu reizi, tieši tagad, man varētu laimēties, ne Stasam, kurš bija slavens ar savu veiksmi, bet man…

Nu? Jā, protams! Ja vēlaties, lai Dievs smejas, sāciet plānot!

Kad piekritu pretinieka mežonīgajam un tāpēc šķietami vieglprātīgajam piedāvājumam kaulēties ar mani, es patiešām naivākajā veidā ticēju, ka veiksme mani neatstums. Nu nevar taču būt, ka visu laiku kāds bezgalīgs pīķis. Liktenim jāgriežas nevis pret mežu, bet pret mani, vismaz tagad, vismaz atbildot uz šādu brīnumainu piedāvājumu no vispār nepazīstama cilvēka! Ak, cik forši būtu tagad viņam uzspļaut uz deguna, viegli un skaisti uzvarēt, un tad aiziet… Lai jau tur, aiz kluba sliekšņa, sāktu plēst matus, sist histērijā un domāt par ziepēm smaržīgām un virves pūkainām, jo pazaudēta nolādēto kāršu lieta visu manu stulbo dzīvi....

Un, ja viņš to nedara? Ko darīt, ja Stass uzvar?

Es atcerējos vulgāro viņas mēles ieslīdēšanu viņa mutē, vārdu "punkts" un tam sekojošo mājienu. Nekādā gadījumā!

Es novērtēju savas kāršu izredzes, mēģināju kaut ko nolasīt no Stasa bezrūpīgās sejas, neizdevās, atmetu vājās kārtis, nopirku divas pretī, paskatījos uz tām un iekšēji nopriecājos: viss. Tā nu viss. Finita la, kā saka.

– Vai mēs atvērsim? – Stass jautāja, šķiet, visu saprotot.

Atbildē es tikai aizkaitināti pamāju ar roku, un tad nometu kārtis uz galda.

– Žēl, domāju, ka ballīte būs interesantāka, – ar skaidri nolasāmu gandarījumu teica Stass un arī atvēra to, kas bija viņa rokās.

"Flush royale" mirdzēja ar spilgtām sirsniņām no devītnieka līdz uzvarējušajam karalim, un es aizvēru acis. Kāršu parāds ir goda parāds… Aha! Kas, pie velna, ir gods, ja…?

– Es gaidu jūs, Jeļena Georgijevna… Mmm… Un es labprāt atrisinātu visus jautājumus jau tagad, bet… lietas, lietas. Tāpēc darīsim to rīt. Vakarā. Teiksim, pulksten septiņos, – pieceļoties no galda, Stass garlaikoti teica. – Mēs vienosimies par vietu un… mēs to izdomāsim.

Es pacēlu galvu: šis blēdis, kuram es pats savas mežonīgās muļķības dēļ nupat biju zaudējis ne tikai savu biznesu, bet arī pats sevi, skatījās uz mani, un viņa zilajās, bet nebūt ne naivajās acīs nebija ne garlaicības, ne pirms pāris minūtēm paustās laiskās nožēlas par "neinteresanto ballīti", – tikai nepacietīga, alkatīga vēlme. Velnišķīga ellē!

10. nodaļa

– Atvainojiet, bet rīt es nevaru," es teicu, cenšoties, lai tas neizklausītos pēc gļēvulības, bet vairāk pēc lietišķu jautājumu apspriešanas. – Darīsim to rītvakar. Arī septiņos.

– Labi. Bet tad, ja tas ir tikai birojā. Citādi manā laika grafikā tas neizdosies. Man ir tikšanās pirms un tikšanās uzreiz pēc tam.

Es saspiedu zobus, saprotot, ka šajās spēlēs nespēju viņu pārspēt. Un viņš to spēlē! Viņš varētu izmantot ragus, tas parazīts. Un ne tos ragus, kuru dēļ citus vīriešus sauc par ragainiem, bet tādus… velnišķīgus. Un asti. Ar sirdi galā… Un, kad tu uz viņu paskaties, viņš ir tīrs eņģelis.

Kuce.

Tātad Smirnova kunga plāns darbdienas vakaram pēc rītdienas ir šāds: biznesa tikšanās, tad mani kaut kur izklāt uz biroja dīvāna un pēc tam atkal risināt svarīgus biznesa jautājumus? Vai viņš to var izdarīt? Es nopriecājos un ar riebumu atzinu savu vājumu: šis tas izdosies.

Atlikušo nakts daļu pavadīju, skatoties uz sirds karaļa karti, uz kuras aizmugures Stass bija neuzmanīgi uzrakstījis adresi (it kā es to nezinātu!) un laiku (varētu domāt, ka man bija iespēja to aizmirst!). Un arī, godīgi sakot, es biju piedzēries viskaunīgākajā veidā, dzerot konjaku, ko biju nopircis pa ceļam uz mājām, un dzēru savas problēmas. Rīts bija prognozējami nedraudzīgs, bet galvassāpes man izdevās pārspēt ar tabletēm, tāpēc uz darbu savā māju uzņēmumā devos diezgan priecīgs.

Es uzreiz ieskrēju virpulī: piegādes, piegādes, pirkumi, pirkumi, pirkumi, bolloki, Dievs, piedod man… Ups! Un bija pusdienas laiks. Nedaudz samulsis, es izdomāju un pasaucu Natašu malā:

– Klausieties, vai jums ir adrese, kur atrast pienācīgu skaistumkopšanas salonu ar holistisku pieeju? Ziniet, vienkārši viss.

– Ak, – Nataša uzacis uzacis uzacis. – Kas notiek?

"Tu deries!" – nodomāju sev, un es tikai klusi viņai pasmaidīju. Es negribēju viņai teikt, ka rīt iekāpšu liftā un braukšu uz mūsu daudzstāvu mājas augšējo stāvu, lai… Ak! Lai veltītu pāris stundas (vai cik stundas viņš plāno?) mīlēšanās ar manu saimniek.....

Nataša man deva salona adresi, kurā viņa regulāri ieradās, un pēc mana lūguma pierakstīja mani arī uz rītdienas rītu pie pazīstama meistara. Nu, vismaz kaut ko. Vismaz šeit kaut kādas atsevišķas pūles nebūs jāpieliek. Nebija šaubu, ka man noteikti būs vajadzīgi kosmētiķa, vizāžista, friziera (arī intīmā) pakalpojumi, tā ka vismaz šajā gadījumā man nebūs jāšaustās, man nebija jāšaubās.

Pēc rīta procedūrām ātri ieskatoties savā ķermenī, atklājās acīmredzamais: šķiršanās procesa laikā, kas mani vairākkārt bija iedzinis drūmumā un vispārējā naidā pret visu cilvēci vairumtirdzniecībā un mazumtirdzniecībā, es biju sevi sakropļojusi. Vai varbūt tas ir labi? Varbūt tikai šādā veidolā uz "randiņu" pie Gaismas Smirnova kunga un parādīties uz "randiņu" pie Smirnova kunga…? Viņš grib manu ķermeni bez manis? Nu, lai viņš to dabiskā veidā dabū, tādu, kāds tas ir!

Diemžēl! Uzmundrināt sevi ar šādiem plāniem es varēju, cik vien gribēju, bet tiešām parādīties Stasa Smirnova priekšā ar krūmu uz bārdas, nesakoptiem papēžiem un novārtā atstātu manikīru…? Ak, nē! Nekas cits, tikai ne tas! Es varu (un man vajadzētu!) kaunēties par savām narkotikām, bet ne par to!

Jā! Es biju izlēmis! Es biju gatavs turēt savu vārdu un atdot Stasam savu zaudējumu, kā mēs bijām vienojušies, bet… Bet cik neērti es jutos! Es jutos kā sūds! Un, atklāti sakot, es biju bailīgi nobijies. Man nebija lielas pieredzes intīmās lietās. Agri apprecējos ar savu toreiz mīļo mīļoto Maksimu, un kopš tā laika duci gadu manā dzīvē bija tikai viens vīrietis. Viņš. Mans vīrs. Kurš, kā nesen atklājās, nemaz nebija man uzticīgs.....

Es nevarēju aizmigt, tāpēc atkal aizgāju pa slidenajiem slīpumiem – aizgāju uz internetu, lai lasītu sieviešu forumus. Un ne tikai lasīju. Man bija ļoti spēcīga vēlme pajautāt, uzzināt, saprast, kā citi būtu rīkojušies manā ne visai ierastajā vietā. Interneta brīnišķīgā anonimitāte ļāva man runāt par jebko, nebaidoties, ka no rīta saņemšu kalnu tenku un slīpu skatienu, tāpēc es nolēmu to darīt.

"Es zaudēju kārtīm vīrietim. Tā bija seksa spēle. Ko darīt?" – Es uzrakstīju un ar saspringtu sirdi nospiedu pogu, lai izveidotu diskusiju pavedienu.

"Muļķības," uzreiz atbildēja kāds avatārs melnā cepurē ar platām malām.

"Vai pats cilvēks ir labs? Vai krokodils?" – uzrakstīja (un tieši tā tas arī ir!) cits.

Es padomāju un atbildēju godīgi:

"Tas nav mans sapņu tips. Bet no formālā viedokļa – ļoti."

"Noteikti muļķības," uzreiz iespraucās tas cepurē.

"Ak, mans Dievs, vienkārši ej un drāzies pats. Tas ir gabals kūka!"

"Kur ir vietas, kur izskatīgi vīrieši spēlē kārtis, lai spēlētu seksu? Es sevi tā pazaudētu! Es tā zaudētu!"

"Tev nav krusta. Ko jūs iesakāt darīt sievietei? Jums jādodas uz policiju!"

"Es tev saku, ka viņa muļķojas. "Viņa ir nepietiekami izstīdzējusi un neglīta. "Viņa vienkārši sēž un sapņo. Turpini sapņot, idiote!"

"Tu muļķis!"

"Un es dotu…"

"Meitene, iepazīsimies. Mani sauc Murads. Kur tu dzīvo? Vai vari man nosaukt savu numuru?"

Un tad bam! – dzimumlocekļa fotogrāfija pilnā augumā. Tā dzimumlocekļa fotogrāfija, par kuru esat tikai dzirdējuši?

Es nopriecājos par piedāvāto "laimi", nervozi pasmējos, aizvēru cilni un atslējos uz spilveniem.

11. nodaļa

Interesanti, kāds dzimumloceklis ir Stasam Smirnovam? Vārpsta, kā viņš pats to definēja. Taukains? Plāns? Garš vai ne? Ko darīt, ja tas būs ne tikai neērti, bet arī sāpīgi…? Bet viņš taču nav sadists, lai… Lai gan… Ko viņš teica par spēli "punkts"? Ka viņu interesē arī šis formāts? Māmiņ! Tas tiešām sāpēs! Bet kā gan es to varēju zināt, ja tas nekad agrāk nav noticis? Un es esmu dzirdējusi, ka pirms šādas lietas ir jātaisa klizma, un es to noteikti negrasos darīt. Jājebst viņš un viņa izlēcieni!

Ko darīt, ja jums tas patīk? Un ar ko vēl var izmēģināt dažādas lietas? Kaut ko tādu, ko tu nekad neuzdrošinātos darīt ar mīļoto vīrieti, ar kuru viss ir nopietni? Ar ko citu, ja ne ar šādu, kad tīri līgumiskā seksā? No otras puses: kas ir slikts, ja divi pieauguši cilvēki vēlas dažādot savu fizisko baudu? Nekas. Bet tas ir tad, ja tas notiek pēc abpusējas vienošanās, bet šeit tā ir… Un šeit jums ir pilnīga brīvība un nav ko zaudēt!

Tas joprojām bija gan smieklīgi, gan mulsinoši vienlaikus. Es sēdēju pie datora un pēc tam gulēju gultā, pierunājusi sevi nedaudz izgulēties, un nervozi ķiķināju. Un, tikai iemigusi, es domāju par kaut ko citu: ka patiesībā viss bija tā, ka par šo atkal dziļi naktī ievilkto vakaru, kas varētu būt kārtējie ilgas un drūmuma svētki garā līdzīgu svētku sērijā, par savu vīru-izdevēju un mūsu nedzimušo bērnu, es nedomāju, vienreiz.....

Labi, es to izdarīju. Bet ne tikai par to un ne par ko citu! Un par to vien Stasam Smirnovam var pateikties. Un par pārējo… mēs tiksim galā!

* * *

– Tu izskaties tā, it kā es tevi grasītos nogalināt, nevis izdrāzt, – Stass teica pēc tam, kad noteiktajā laikā iegāju viņa kabinetā un cieši aizvēru aiz sevis durvis. – Aizveriet. Mums taču nav vajadzīgi papildu liecinieki, vai ne?

– Labi," es murmināju un pagriezu atslēgu. – Kur es braucu?

– Vispirms tur," Stass pamāja ar roku uz durvīm aiz sevis. – Uz plaukta bija tīri dvieļi.

Gatavojos teikt, ka vanna man nav vajadzīga – es jau biju sagatavojies gaidāmajai grēksūdenei, pēc darba braucot mājās, bet tad manā tukšajā, zvana pilnajā galvā uzplaiksnīja gļēva doma: brauciens uz vannas istabu varētu ļaut man vismaz nedaudz ilgāk atlikt "brīdi X".

– Es tikai kaut ko pabeidzu, – Stass turpināja nedaudz izklaidīgi un šķirstīja dažus papīrus.

"Kuce!" – Es dusmīgi nodomāju un dusmīgi aizsoļoju virzienā, ko viņš bija norādījis.

Vannas istaba, kā jau varēja gaidīt, bija grezna. Es nomazgājos dušā, atkal pievēršot īpašu uzmanību noteiktām ķermeņa daļām (dārgās mātes!), noslaucījos ar biezu, pūkainu dvieli un jau kuro reizi nostājos pirms spoguļa, mēģinot paskatīties uz sevi, uz savu ķermeni it kā no malas, caur tā vīrieša acīm, kurš tagad sēdēja blakus istabā un izlikās, ka viņam nemaz nerūp, kas notiks. Tiešām izlikās, vai ne? Vai arī viņš izlikās?

Sašutusi uz sevi par šo muļķību, es apņēmīgi uzvilku biksītes un krūšturi… Un atkal sastingusi ieskatījos spogulī. Tas bija tas pats erotiskais komplekts, ko es, naivā muļķe, biju izvēlējusies īpašam gadījumam – lai iepriecinātu vīru viņa dzimšanas dienā. Pēc tam, kad datums bija pagājis un es acīmredzamu iemeslu dēļ nebiju uzaicināta uz svinībām, es pārdevu pulksteni, ko biju iegādājusies kā dāvanu viņam. Bet apakšveļa man joprojām ir. Tāpēc, kad šodien domāju par to, ko ģērbšu, lai dotos uz Smirnova kunga biroju, neapdrukātais komplekts šķita ideāls risinājums. Ja es tajā nodotos citam vīrietim, es atriebtos arī Maksam, lai viņš varētu noņemt savu locekli. Vismaz šādā veidā, citas iespējas trūkuma dēļ.....

Gan biksītes, gan krūšturis lieliski pieguļ (ne velti tās maksā tikpat, cik ceļojums uz Mēnesi). Caur plānajām mežģīnēm varēju saskatīt savus krūtsgaliņus un šauro matiņu strēmeli, ko skaistumkopšanas salona darbiniece bija atstājusi uz maniem matiņiem. Tas tiešām bija ļoti labi! Un tomēr pati doma, ka jau pēc dažām minūtēm svešinieks skatīsies uz mani šādu – izģērbtu, gatavu piepildīt savas intīmās vēlmes, lika man drebēt.

Klusu lamājoties, es pabeidzu ģērbties, uzvilku uz sevis visu, ar ko biju atnākusi, tad kādu brīdi stāvēju, turot durvju rokturi, bet neuzdrošinoties to pagriezt… Jā, bija atklāti bail atstāt vannas istabu, bet kādas bija manas iespējas?

– Tas ir nevajadzīgi, – Stass nekavējoties komentēja manu izskatu un ar pirkstu aizskāra manas drēbes.

Viņš jau bija pārcēlies no galda uz platu, dārgu ādas krēslu un tagad sēdēja, uzmetis kāju uz kājas, vicinot stilīgā kurpes pirkstgalu, izliekoties par stoiku un džentlmeni – viskijs smagā kristāla glāzē, auksti vērtējošs skatiens zem skropstām… Trūka tikai cigāra, bet Stass Smirnovs, cik es atcerējos, nesmēķēja.

– Novelciet drēbes, Jeļena Georgijevna. Un šurp, lūdzu. Vispirms es gribētu jums ieteikt… mmm… iepazīties… ar jūsu enerģijas objektu, tā teikt. Jūs varat paņemt spilvenu no dīvāna, lai būtu ērtāk.

Man nebija jājautā "kāpēc" – žests, ar kuru bastards norādīja uz grīdu pie savām kājām un tad uz savu skrepi, bija pietiekami daiļrunīgs. Tātad spilvens – zem ceļgaliem, lai es varētu tuvāk saskarties ar "objektu". Un tad? Mucīt? Kā citādi? Viņa dzimumloceklis nebija mākslas darbs kaut kur mākslas galerijā, lai to tikai apbrīnotu!

Man uzreiz izžūda mute, kā pēc paģirām. Un arī pēkšņi kļuva skaidrs, ka līdz pat pēdējam brīdim, pat dušā, mazgājoties starp kājām, es joprojām cerēju uz iecietību no šī man simpātiskā, tīri cilvēciskā, šķietami nebūt ne ļaunā un, iespējams, pat pieklājīgā cilvēka. Es sapņoju, ka Stass smejas, vicina roku un iesaka man visu aizmirst kā briesmīgu sapni. Tad, protams, man būtu jāatmaksā viņam kā citādi, ar naudu, bet… Bet viss izrādījās citādi: Stass pamāja ar roku, tikai viņš to nevis atlaida, bet… nolika. Uz ceļiem viņa priekšā.

12. nodaļa

Manā galvā virmoja dusmas un aizvainojums, lai gan aizvainoties varēja tikai uz sevi. Uz šī adrenalīna viļņa es ātri atbrīvojos no blūzes, atkailināju un novilku svārkus, aizliku rokas aiz muguras, lai atkailinātu krūšturi… un sastingstu, jo Stass pēkšņi teica: "Apstājies.

Viņa balss skanēja dīvaini. It kā kāds neredzams cilvēks būtu viņu satvēris aiz rīkles un aizdusinājis, aizvien ciešāk saspiežot pirkstus.

– Pagaidām atstājiet to uz jums. Mmm… Godīgi. Es to nebiju gaidījis.

– Vai jūs domājāt, ka es valkāšu violetas biksītes ar vilnas drānām?

– Nē. Es nezinu. Tam nav nozīmes. Vienkārši dari to. Pārstājiet vilcināties.

Neņemot vērā ieteikumu paņemt spilvenu (es nebiju harēma meitene!), es piegāju pie viņa, klabinot laivu papēžiem, un nokāpu uz ceļiem.

– Vai es varu attaisīt jūsu skrepi? Vai jūs to varat izdarīt pats? – Stass tagad skatījās uz mani, un es no tik tuvas attāluma varēju redzēt, cik bieži viņa kreklā apslēptās krūtis uzpūšas.

Vai arī viņš ir noraizējies? Vai tikai satraukums?

– Es varu to izturēt. Tā nebūtu pirmā reize.

Iestājās pauze. Kā trusis uz boa, es paskatījos Stasam starp kājām… Un šī pēkšņā doma par "boa" mani pilnīgi izsita no ierindas: kas, ja tas patiešām būtu… bagātīgs, kā daži pornoaktieri? Man vairs nebija spēka turpmākai neziņai, un es aizsniedzos pēc viņa biroja bikšu jostas. Stass neiejaucās, bet arī nekādi nepalīdzēja – viņš sēdēja, vēroja, ik pa brīdim iedzerot no savas glāzes… Nē, kāda kuce!

Mani pirksti trīcēja, tāpēc pagāja brīdis, kamēr aizsprādzu sprādzi un pēc tam zem tās paslēpu pogu. Taču rāvējslēdzējs šķīrās it kā pats no sevis, atklājot nedaudz saburzīto kreklu un zem tā sniega balto apakšveļu.

– Un jums ir jāapmeklē vannas istaba… vai nav pienācis laiks?

– Paldies, es biju. Tieši pirms jūs ienācāt. Tātad tas ir diezgan higiēniski. Un tas ir pilnīgi standarta. Šajā ziņā nebūs nekādu pārsteigumu, tāpēc nekavējieties.

Taču bija kāds pārsteigums. Un tas bija patiesi nepatīkams. Pirmkārt, izrādījās, ka Stasa Smirnova dzimumloceklis nemaz nedomāja stāvēt, un, otrkārt, pat tik atslābis tas man šķita liels. Un kas tagad? Vai man tas ir jāgludina, lai tas kļūtu spēcīgāks?

Tas, ka man būtu jādara viss, lai Stass pēc tam varētu mani izdrāzt, sagādājot sev baudu, šķita klaja ņirgāšanās.

– Kāpēc es tev esmu vajadzīgs, ja tu mani pat negribi? – pajautāju, izjūtot idiotisku, nesamierināmu aizvainojumu, un, to izmēģinot, iebakstīju ar pirkstu svešā ķermenī.

– Es to daru. Kāpēc gan es negribētu? Es negribētu. Labi. Vienkārši seksā, tāpat kā pokera spēlē, jums ir jākontrolē savas emocijas, Jeļena Georgijevna. Piedodiet man par šo nelūgto lekciju un turpiniet ar to. Es domāju, ka blowjob jums ir tikpat jauns kā vīrietim bikses attaisīt. Tēja, es neesmu pirmais vīrietis tādas skaistas un drosmīgas sievietes kā jūs dzīvē. Vai pat desmitais.

Es dusmīgi paskatījos uz viņu, negaidot, ka viņam atklāju savas intīmās biogrāfijas detaļas, bet viņš pēkšņi neticīgi noapaļoja acis un izklaidīgi uzacis uzacis izlocīja:

– Baaah… Vēl viens pārsteigums… Ne ar ko citu, bet ar to tavu vīru kretīnu…? Man vajadzēja zināt agrāk… Hmmm… Tas ir likteņa vērts nākotnē, bet tagad īsti nav īstais laiks. Jebkurā gadījumā es būšu pagodināts jūs sagraut, cik vien man spēkos. Nāciet, iesim uz priekšu. Es negribētu pārcelt mūsu tikšanos uz nākamo dienu, ja mēs visu nepaspēsim izdarīt tajā diemžēl mazajā logā, kas man šodien ir atvēlēts.

"Kuce!!!"

Pirms pirmo reizi pieskārāmies ar lūpām cita vīrieša loceklim, es aizturēju acis un pat aizturēju elpu. Bet, ja acis visa šī… procesa laikā varēja palikt aizvērtas, es bez skābekļa ilgi nevarētu iztikt. Tāpēc, mazliet sastrīdējusies ar dabu, es ievilku gaisu un ar to arī vīrieša ķermeņa aromātu, no kura, patiesībā, zemapziņā un izvairījos. Taču viss izrādījās ne šausmīgi: smaržoja ziepes un tikai nedaudz kaut kas muskusains, pikants, bet diezgan patīkams. Un arī citu cilvēku miesas garša nebija nepatīkama.

Kaut kā biju pārliecināta, ka pēc Maksa jebkurš cits vīrietis šķistu ne tikai svešs, bet arī pretīgs. Izrādījās, ka tā nebija. Tas nebija gluži "pretīgi", tas ir skaidrs.

Palīdzēdama sev ar roku, es iebāzu Stasa locekli mutē… Un no uztraukuma es to izdarīju, manuprāt, pārāk strauji, jo uzreiz aizrīdījos, aizrīdamies. Bet pēc tam gāja vieglāk, un vīrieša roka, kas drīz vien gulēja man uz pakauša, neiespieda un netraucēja, bet gluži otrādi, nemanāmi vadīja mani un kaut kā pat nomierināja, glāstot mani ar pašiem pirkstu galiem.

Vai man sperma ir jānorij vai…? Bet nekas tāds nebija vajadzīgs. Drīz vien man tika pateikts īss "pietiek". Tad, atkāpjoties atpakaļ, es ieraudzīju sava darba rezultātu: Stasa loceklis, spīdošs no siekalām (manām!), tagad lepni stāvēja, raugoties uz griestiem, ar mazu galviņu, salīdzinot ar vārpstas biezumu pie pamatnes.

– Tev lieliski izdodas, – maigi sacīja Stass un pēkšņi pārlaida īkšķi pāri manai apakšējai lūpai.

Es nevilšus atcirtu, noslaucīju muti ar plaukstas aizmugurējo daļu, paskatījos Stasa sejā, kas sēdēja turpat, ieraudzīju pazīstamo aicinošo, karsto skatienu un pēkšņi sajutu, ka sārtoju kā kāda lauku meitene pirmajā randiņā.

– Kas tagad? – Es nopriecājos, slēpjot savu apjukumu un bailes aiz rupjības.

– Nākamais? – Stass atliecās un alkatīgi pasmaidīja. – Nākamais ir pats saldākais, Jeļena Georgijevna.

13. nodaļa

– Pārstājiet mani saukt pēc tēvvārda un vārda! Šādos apstākļos tas ir mazliet mežonīgi!

– Labi. Lai ko jūs teiktu. Tagad, mana skaistā zaļais Elena, tu tagad sēdēsi man klēpī un aizliksi rokas aiz muguras. Lai tev pat neienāktu prātā traucēt man pētīt tavu ķermeni, ko tagad tik vilinoši slēpj mežģīnes. Tā, uz sāniem… un izstiep kājas.

Es darīju, kā viņš man teica, un uzreiz sajutu viņa karsto elpu uz kakla. Tik tikko pamanāmi pieskāries manai ādai ar lūpām, Stass nesteidzīgi vilka līniju no mana pleca līdz krūtīm un atpakaļ, un tad es ieraudzīju, kā viņa pirksti nesteidzīgi pārlaidās pāri mana krūšturis malai.

Pirmais pieskāriens manam krūtsgals bija tik spilgts, ka es neviļus satriecos.

– Jūtīga meitene, vai ne?

Es viņam, protams, neatbildēju, bet zvērēju sev, ka nekad vairs nedarīšu viņam ne vēsts, ne nopūtas, ne nopūtas, ne aizkustinājuma, nedz arī kaut kā aizrāda, kā viņa rīcība mani ietekmē. Nē! Tas nenotiks!

Tikmēr viņa pirksti turpināja berzēt manu krūtsgali, kas tagad tirpstēja asinīs. Kad viņš bija sasniedzis, ko vēlējās, Stass to pašu izdarīja ar otru krūti, un tad noņēma manas krūšturis plānās mežģīņu krūšturis. Tās aizķēra, paceļot manu krūti, tā ka mani uzbudinātie krūšu sprauslas tagad bija nedaudz izvirzījušās uz augšu un uz priekšu.

– Kādas tās ir…

Stass pat nepateica, bet izelpoja, nolieca galvu, un pēc sekundes vienu manu krūti saspieda viņa plauksta, bet otras krūts krūtsgals sajuta viņa mutes karsto un mitro pieskārienu. Stass sūca un berzēja, saspieda un laizīja, saspieda un saspieda, un pat viegli iekožot mani, liekot man maigi nopūsties.

Tūlīt viņa roka, kas pirms tam bija mocījusi manu krūtsgali, noslīdēja lejup, paslīdēja zem biksīšu mežģīnēm un ienirusi starp kājām…

– Es domāju, ka mums šeit ir kāds, kurš ir gatavs doties tālāk.

Pirksts, kas šķita ļoti karsts, apņēma manu klitoru, pavirzījās tālāk un pēkšņi brīvi iegrima manā ķermenī, ar saprotamu vieglumu slīdot pa mitro…

– Ja tas tā ir, tad celsimies. Jūs atradīsiet prezervatīvus augšējā labajā atvilktnē. Atnes tos man. Nē! Nepiestipriniet neko pie sevis! Atstājiet tā, kā ir.

Kad es piecēlos, paskatījos uz sevi. Manas krūtis, ko bija pacēlušas uz leju nobīdītas krūšturīša bļodiņas, nekaunīgi spīguļoja uz ņieburiem, bronzas cirtas uz kaunuma bija redzamas zem biksīšu malas… Tas bija patiešām "skaisti"! Uztraukums atkāpās, atkal nāca kauns, bet nebija ko darīt, un es paklausīgi aizgāju pie biroja saimnieka galda, atradu tur prezervatīvus (vai viņš tos vienmēr glabā kabinetā šādu tikšanos dēļ?) un tikai atpakaļceļā pēkšņi sapratu, ka esmu ne tikai kaila, bet arī nepieklājīgi pusapģērbusies un ka tagad eju pie sveša cilvēka, vispār, pie vīrieša, kurš sēž ar uz mieta stāvošu locekli un gaida "banketa turpinājumu". Un es gāju ne tikai velti, bet lai… Shit.....

– Un tu esi ļoti skaista. Tieši tā, kā es biju iedomājies," Stass pēkšņi teica un piegāja man klāt. – Palīdzi man izģērbties, jo mēs… pārejam uz citu intimitātes līmeni.

Bet mana žakete un kaklasaite pašas aizgāja uz nākamo krēslu, pirms es vēl biju saposies. Tikpat ātri no manām kājām nokrita arī biroja kurpes. Un bikses nokrita man līdz kājām bez svešas palīdzības – man vajadzēja tikai pārkāpt tām pāri un tad novilkt zeķes. Tāpēc es vienkārši novilku sava mīļotā baltos bokserus (tā nu sanāk, vai ne?) un tad satvēru viņa krekla pogas. Tās izrādījās perlamutriskas un… negaidītas. Hippo, vaļa, lāča, kaķa seja.....

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.