Edgars Auziņš
Vientuļa dvēsele raganai ar bērnu

1. daļa. Atcerēties visu

Asas sāpes apdedzināja manu seju, acīs uzplaiksnīja dzirksteles, es sapratu, ka krītu, sadzirdēju lāstus, kas sajaukti ar rupjībām, bērna šausmu kliedzienu un aptumsumu. Šķiet, tas bija tikai uz dažiem mirkļiem – atguvos, kad galva saskārās ar grīdu, bērns joprojām kliedza, bet tagad bērna balsi gandrīz noslāpēja troksnis un grūstīšanās. Manas acis bija sārtā miglā, un visapkārt plosījās karstums. Kaut kā zināju, ka lāsti un mate bija vērsti pret mani, ka viņi tikko bija mēģinājuši mani nogalināt un ka es kaut kā aizstāvējos. Un arī to, ka man bija jāpabeidz iesāktais. Kas tieši bija "iesākts", kā "pabeigt", kas notika – manas smadzenes nesniedza atbildi.

– Mammu, mammu! – Es sajutu uz sejas bērna ledainās rokas. – Māmiņ, nemirsti! Man ir bail! Māmiņ!

Es jau ilgi dzīvoju viena. Mani bērni bija izauguši, un mazbērni bija vecāki par bērnu, kas raudāja man blakus, – spriežot pēc balss, viņam bija kādi trīs vai četri gadi, ne vairāk. Taču tieši "mamma" un bērna izmisīgais raudājums bija tas, kas iedarbināja manus sievišķos instinktus, un nāves briesmu sajūta lika man lēkt kājās, paņemt pie manis pieķērušos bērnu un steigties prom.

Aiz manis atskanēja kurnējoša plaisāšana, kaut kas sabruka, un grīda zem manām kājām satricinājās. Mana ēna mirdzēja starp bālganām zibspuldzēm, garām un neregulārām, it kā salauztām neredzamos leņķos un izkropļotām izkropļotajos spoguļos. Es ar plecu ietriecos aizvērtās durvīs, izskrēju uz ielas, par kaut ko paklupu un nokritu, tikko pagriezos, lai netrāpītu uz zemes guļošajam bērnam.

Kāda cilvēka uzmanīgās rokas, šausmu un līdzjūtības pilnas balsis, vēsais ūdens, sirēnas vaimanas, man pieķērušās bērna raudas – es to visu uztvēru bez prāta. Es noriju ūdeni un dažas tabletes, mierīgi sēdēju, kamēr sieviete baltajā halātā strādāja ar manu seju un rokām, klanījos, kad dzirdēju: "Ar bērnu viss kārtībā, vai dzirdat? Jūsu dēlam viss ir kārtībā. Tas ir brīnums, bet viņam nekas nav noticis." "Tas ir brīnums. Paklausīgi atkāpos, kad mani aizveda malā, lai netraucētu ugunsdzēsējiem.

No loga šaudījās liesmu mēles, melnējot un saraujot vīnogas, kas pina sienu, smirdēja dūmiem un apdegušiem matiem. Man kaklā parādījās kunkuliņš, es noriju, un man iedeva vēl ūdens, kas stipri smaržoja pēc baldriāna un dzimtās vilkābeles. Melnos dūmus nomainīja tvaika pūsmas, man kaut ko jautāja, tad kāds teica: "Šoks." Tad uguni nodzēsa, mājā ieskrēja ugunsdzēsēji, viņiem sekoja mediķi… Drīz vien viņi iznesa ārā ķermeni, apklātu ar galvassegu.

Kaimiņš mani paņēma pie sevis.

Es neatcerējos viņas vārdu. Es nezināju visus šos cilvēkus, kas mani sauca vārdā, kaut ko skaidroja policistam, ačgārni, sirsnīgi līdzjūtīgi un neviltoti līdzjūtīgi aizvainojās. Es pat nezināju, kā sauc to bērnu, kurš joprojām turējās pie manis, apskāvies ar rokām ap kaklu. Sapratu, ka notiek kaut kas ne tikai dīvains, bet neticams, neiespējams, no sērijas "nekādi", bet kaut kādu iemeslu dēļ visu uztvēru vienaldzīgi, kā pašsaprotamu lietu. Šoks, jā.

Mani ietērpa pledā, apsēdināja mīkstā krēslā un ielika man rokās krūzi ar stipru, smaržīgu tēju. Pie manis pienāca apmēram četrpadsmit gadus veca meitene, apsēdās, izstiepa rokas un klusi teica:

– Oļežka, vai mēs iesim uz manām rokām? Mēs sēdēsim tepat blakus, nebaidies. Tavai mammai vajag izdzert zāles un mazliet nomierināties. Vai tu gribi, lai es atnesu grāmatu un apskatām bildes?

Bērns pakratīja galvu un vēl ciešāk pieķērās pie manis.

– Vai tu gribētu ābolu? Svaigu no koka.

– Viņš bija pārāk nobijies, – paskaidroja kaimiņiene. – Bet nebrauc prom, mana meita. Es nezinu, kas tev būs vajadzīgs.

– Protams, mamma.

Tā, tā, mana mazmeitiņa – Oļežka, un tā ir kaimiņa meita. Šķiet, ka viņa ir nopietna meitene. Bet kas es esmu es? "Es", ko es atcerējos, klusībā aizmigu mājās pēc pilnīgi parasta vakara un nevarēju atrasties šajā pilnīgi svešajā vietā, starp svešiem cilvēkiem un ar svešu bērnu uz rokām. Ar mazuli, kurš mani sauc par mammu, un kaut kas manī atbild......

Starp citu, šeit ir vakara sākums: ir iestājies pirmais krēsls, bet ielu apgaismojums vēl nav iedegts… Tomēr vasarā satumst vēlu.

Es iedzeru nelielu malku tējas. Man trīcēja rokas, meitene ātri pārtvēra krūzi, un kaimiņiene mani apskāva, apsēdusies uz krēsla platā roku balsta, mierinoši murmināja:

– Mārīška, mīļā, viss ir kārtībā. Viss ir beidzies. Tu esi dzīva, tavs dēls ir dzīvs un vesels, un tavs kazlēns ir turpat un ceļā, jau sen viņam teica, ka viņš iedzers.

– Viņš piekāva mammu, – pēkšņi sacīja Oļežka.

Kaimiņš aizturēja elpu.

– Kur? Marina, kur tas sāp? Varbūt izsaukt ārstu? Ļena, skrien, ātrā palīdzība vēl nav aizbraukusi?

Es mēģināju paraustīt plecus. Tas izdevās puslīdz neveiksmīgi: sāns, ar kuru sita pa durvīm, sāpēja no mēģinājuma kustēties. Meitene aizskrēja prom, un kaimiņiene apsēdās man blakus, maigi glāstīdama manu galvu, kamēr es trīcēju arvien vairāk un vairāk, un pat nobijušā bērna tuvums nepalīdzēja.

– Dēls, – es čukstēju, apspiežot uznākušo histēriju, – nebaidies, tagad nav no kā baidīties, viss ir kārtībā. Vienkārši es arī biju nobijies.

Viņš pretī apskāva mani vēl ciešāk.

Ienāca tā pati sieviete baltā halātā, kurai sekoja policists.

– Viņa sāka runāt," paskaidroja kaimiņiene.

Policists uzvilka tabureti, uzlika uz galda mapi, izņēma papīru un pildspalvu.

Ļena tomēr paņēma Oļežku no manis, čukstēdama viņam, ka mammu ārstēs ārsta tante.

Es nevairījos no policista. Ļāvos atkal sevi apskatīt un ar kaut ko apsmērēt, vienaldzīgi klausījos ārsta steidzīgajā stenogrammā, diktējot protokolam visus savus nobrāzumus, apdegumus un sasitumus. Instinkts man teica, ka jāļaujas plūsmai.

Tēja bija atdzisusi. Man joprojām trīcēja rokas, bet histērija bija mazinājusies, un, kad policists man jautāja, kas noticis, es godīgi centos atcerēties.

– Es gāju gulēt…" Man tas neizdevās. Kā es varēju paskaidrot, ka es nebiju es? Un vai man vispār par to ir jārunā? – Es taču neatceros!

– Ko tu atceries?

Es neapdomīgi pietuvoju roku pie sejas, pie vietas, kur atcerējos asās sāpes, pēc kurām sekoja tumsa. Pieskāriens iedarbināja pareizo atmiņu ķēdi.

– Man sāpēja. Krita. Bērns raudāja, lūdzot, lai nemirst. Tad atskanēja plaukstoša skaņa… Bīstamības sajūta, ļoti spēcīga. Es satvēru bērnu, vienīgais, ko sapratu, bija tas, ka man vajadzēja glābt sevi. Tas ir viss.

– Bērniņ, ko tu atceries? – Policists man uzmanīgi jautāja.

– Tētis daudz kliedza un lamājās, – čukstēja Oļežka. – Viņš sitās mammai un kliedza "mirst".

Bērns nopriecājās. Es steidzīgi izstiepu rokas:

– Nāc pie mammas, mazais. Viss ir kārtībā. Es taču neesmu mirusi, vai ne? Tu mani lūdza nemirt, un es nemiru. Tu esi labs zēns, drosmīgs zēns. Izglābi savu mammu.

Es turēju viņu cieši pie sevis, šūpuļoju, čukstēju, ka nav no kā baidīties, ka drosmīgie ugunsdzēsēji ir nodzēsuši ugunsgrēku un tētis ir aizgājis tālu prom un nekad neatgriezīsies, lai mūs sāpinātu. Un ar katru vārdu es arvien skaidrāk jutu, ka es šo bērnu nepametīšu.

Kas es esmu, kur es esmu, to mēs atrisināsim vēlāk, bet bērns ir mans, un viss.

Ārsts skatījās uz mani tik uzmanīgi, ka es jutos neērti. Es noskrāpēju pieri.

– Vai jums ir galvassāpes? – Viņa ātri pajautāja.

Es pakratīju galvu: pēc visām viņas ziedēm, pilieniem un tabletēm sāpju gandrīz nebija, tikai mans stāvoklis bija pārāk gausa. Taču kaut kas bija jādara ar šo dīvaino "es-ne-esmu" lietu. Tas pats instinkts kliedza, ka patiesību labāk neteikt. Tāpēc es nolēmu.

– Galva vairs nesāpēja, bet es neko neatcerējos. Proti, līdz trieciena brīdim vispār neko. Es pat neatceros sava vīra vārdu. Un es neatceros tevi, – es vainīgi paskatījos uz kaimiņu, kas mani bija uzņēmis.

Ārsts maigi pieskārās maniem deguniem, un es sašutu – pieskāriens sastapās ar žilbinoši spilgtām sāpēm un bālganu mirkšķi acu priekšā.

– Kā tevi sauc? – Maigi uzdotais jautājums ieskanējās man ausīs, un es atbildēju nedomādama:

– Marina…

Un aizsmaku. Biju pārliecināta tikai par savu vārdu.

Rūpīgām masējošām kustībām sāpes norima.

– Spēcīgs trieciens, – paskaidroja ārsts, – smadzeņu satricinājums un arī psiholoģiskais šoks. Atmiņas atgriezīsies. Varbūt ne visu, bet tā atgriezīsies. Neuztraucieties. Jo mazāk jūs uztrauksieties, jo ātrāk viss atgriezīsies normālā kārtībā. Jums nav jādodas uz slimnīcu, nav smagu apdegumu, nav iekšējo ievainojumu, nav kaulu, paveicies. Bet es iesaku vismaz trīs vai četras dienas atpūsties gultā. Ja jums rodas vājums, galvassāpes, reibonis, paguliet, ja kļūst sliktāk, izsauciet ārstu. Tikšanās… – viņa domāja ne ilgāk par pusminūti un ātri uzrakstīja zāļu sarakstu. – Vai jums ir kāds, ar ko aiziet uz aptieku?

– Protams, – nekavējoties apliecināja kaimiņiene. – Starp citu, Marina, es esmu Vera. Ja jūs kaut ko neatceraties, jautājiet man, es jums pastāstīšu.

Mēs visi parakstījām protokolu. Man atkal sāka trīcēt rokas, un nesaprotamā rakstība nevienu, izņemot mani pašu, nepārsteidza – šķiet, es parasti parakstos ne tā?

– Pagaidām palieciet ar mums, – Vera ieteica.

Bail bija doties uz tukšu, svešu māju, tāpēc es piekritu.

– Uz vienu nakti. Es negribu tevi apgrūtināt, es vienkārši gribu nākt apkārt.....

– Pat nedomā par to, paliec tik ilgi, cik tev vajag! Mēs esam kaimiņi. Tu arī vienmēr esi mums palīdzējis, vai neatceries, tāpēc tici man uz vārda.

Es atkal apmetos pledā: es tik ļoti trīcēju un aukstināju, ka nevarēju uzlikt zobu uz zoba. Man nebija ilgi jāsēž: kamēr dzēru vēl vienu tējas krūzi, Vera sagatavoja viesu istabu man un bērnam. Viņa aizveda mani uz gultu, noguldīja, un es uzreiz iekritu sapnī.

* * *

Es sapņoju par ugunsgrēku.

Es dzīvoju – tas ir, es dzīvoju – vecā divstāvu mājā ar četriem dzīvokļiem, kas celta pirms kara, čīkstoša un šķība. Dzīvoklis lejā aizdegās, mums tur ir disfunkcionāli īrnieki, no viņiem var sagaidīt jebko. Caur ventilāciju virmoja indīgi dūmi, kas sūcās pa kāpnēm un zem durvīm, griestu spraugās. Es nepamodos. Kad izcēlās liesmas un nejauši garāmgājēji ieslēgt trauksmi, ne lejā, ne manā dzīvoklī nebija neviena, ko glābt. Iespējams, tā bija viegla nāve, bet tomēr sāpēja. Es uzlēcu, pamostoties, satvēru rīkli un aizkašļāju. Oļežka ņurdēja – viņš bija iespiests vecā gultiņā bez sāniem. Es izstiepu roku un noglāstīju viņa mīkstos matus:

– Šš, šš, šš, šš, mazais, klusē. Mammai bija slikts sapnis, viss ir kārtībā. Viss kārtībā, ej atpakaļ gulēt.

Mazulis aizmiga, un es gulēju, ieskatījusies tumsā, koda lūpu, lai neļautos raudāt. Šis sapnis nebija tikai slikts. Kaut kā es zināju – ar absolūtu, kristālskaidru skaidrību! – ka tas, ko es redzēju, bija patiesība. Es patiešām biju mirusi turpat mājās. Nekādu strīdu ar meitām par lietām, par kurām nebija vērts strīdēties. Nekādu stāstu pirms gulētiešanas mazbērniem, nekādu vasaras ceļojumu ar viņiem uz jūrmalu, nekādu ģimenes dzimšanas dienu un Jaungada vakaru svinību. Nebūs izsmieklu par manu mīlestību uz daču un manu atbildi: "Vai tev garšo āboli un zemenes?".

Tikai tad, kad esi jauns, šķiet, ka sešdesmit trīs gadi ir cienījams vecums. Es vispār neuzskatīju sevi par vecu sievieti. Es vēl varēju dzīvot un dzīvot! Maniem bērniem bija taisnība, ka viņi man pārmeta, ka turos pie veca dzīvokļa attālā provincē; es būtu aizgājusi dzīvot pie viņiem, kā viņi ne reizi vien ierosināja.

Bet es mīlu provinci, un Maskavas dzīves ritms mani biedē. Baidos…

Arvien grūtāk kļuva savaldīties, pa vaigiem man tekēja asaras, un es centos novērst uzmanību, domāt par kaut ko citu. It īpaši tāpēc, ka man bija tēma, par ko domāt, turklāt ļoti aktuāla – tas, kas ar mani bija noticis un joprojām notiek! Tas nešķita pārāk līdzīgi pēcnāves dzīvei.

Šī doma mani atsvešināja, un es iekritu sapnī vai citā vīzijā, atkal zinot, ka redzu patiesību.

Es gulēju uz grīdas, ar vienu roku neveikli aizsedzot seju, acis bija aizvērtas, no zem matiem un no pieres man pilēja asinis. Pie manis bija pieķēries baltmatains, izdilis mazs zēns smieklīgā zaķa pidžamā, kurš centās noslaucīt asinis no sejas un raudāja, lūdzot mani nemirst. Blakus gulēja puskails vīrietis, kuru bija sasitis sagruvis skapis. Es nevarēju saskatīt viņa seju, tāpat kā es nevarēju saskatīt savu. Taču bija skaidrs, ka vīrietis ir miris – skapis dega, un viņš nekustējās.

Šoreiz es klusībā piecēlos, aizspiežot muti. Man bija slikta dūša. Blakus gultai uz galda stāvēja ūdens, un es vienā glāzē izdzēru pusi glāzes un klusi izelpoju. Bērns bija aizmidzis. Nabaga mazulis, lai pārdzīvotu šādu šausmu......

Es baidījos atkal apgulties, bet man reibstēja galva, un man nebija spēka apsēsties, un, tiklīdz pieskāros ar galvu spilvenam, es iemigu.

Tagad es šeit labi ieraudzīju savu "vīru". Viņš bija negluds, īsi apgriezts vīrietis noplukušos džinsos un T-kreklā. Tumši, nedaudz viļņaini mati, tumšas acis, asas sejas līnijas. Pievilcīgs pat ar šo nekopto rugāju. Un viņam ir laba figūra, spēcīgs, un viņš aizrautu man elpu, ja mani apskautu. Bet man šķiet, ka viņš mani sitās tikpat bieži, cik apskāvās.

Es sapņoju par mūsu parasto ģimenes vakaru. Tas ir, es zināju, ka tas ir mežonīgi, ka es nekad nepieļauju šādas lietas, bet reālajā dzīvē, ar manu vīru, viss bija citādi. Bet es-no-miega uztvēru notiekošo par pašsaprotamu vai vismaz ierastu.

Mana laulātā rupjības, viņa neapmierinātība ar "nepareizajām" vakariņām – kas bija nepareizi, es joprojām nesapratu. Alus no pudeles kakliņa, nevis ģimenes tējas ballīte. Garas un garlaicīgas sūdzības par kaut kādiem jauninājumiem darbā, kurus es nesaprotu. Refrēns uz lūgumu spēlēties ar Oļežku: "Noslaucīt mazajam smārķīti – tava darīšana. Kad viņš paaugsies, es viņam iemācīšu, kā būt vīrietim." Jā, tāds iemācīs…

Tikmēr es miegā noliku dēlu gulēt, izlasīju viņam pasaku pirms gulētiešanas, noskūpstīju viņu, pārslēdzu lampu uz naktslampiņu un klusi izgāju. Bērnistaba atradās pirmajā stāvā, un es nokāpu lejā, nezinādama, vai iet uzkopt virtuvi, vai kādu brīdi pasēdēt viesistabā. Īstā es – tā, kas vēroja sapni un vērtēja tajā notiekošo, – garīgi pasmaidīju: "Eju kā tauriņš uz ugunskuru." Un tad es, kā tauriņš uz ugunskuru, aizskrēju.

"Uguns" bija vīrietis, kas sēdēja viesistabā – kaut kas manī apņēmīgi atteicās viņu uzskatīt par vīru. Bet tas "es", kas tagad gāja lejup pa čīkstošajām kāpnēm, ar vienu roku turēdamies pie margām un ar otru steidzīgi nogludinot matus, patiešām tiecās pēc šīs uguns. Bez domāšanas, bez mēģinājumiem saprast sevi, bez centieniem izskatīties pievilcīgāka viņa acīs, gatava pieņemt visu, ko viņš viņai dotu.

Es – viņa apstājās uz kāpņu pēdējā pakāpiena, klusi sauca:

– Makss?

Tas bija Makss. B-r-r, man nekad nav paticis šis akronīms.

– Nāc šurp, – viņš teica no viesistabas.

Tas, kas notika tālāk, es labāk negribētu redzēt. Vai vismaz aizmirst. Man nebija nekas pievilcīgs seksā uz dīvāna ar pusdzērušu, nešķīstu vīrieti, bez maiguma, bez uzmanības pret manām vajadzībām. Tas dumpinieks vienkārši izmantoja savu sievu kā mantu. Apmierināja vajadzību, murmināja nevis kādus mīlestības vārdus:

– "Šovakar pusvienos ir futbols, es gulēšu šeit. Tu mani pamodināsi uz darbu.

Es nekad neesmu sapratis sievietes, kas uzķeras uz kaut ko tādu. Ko tas "es" viņā redz?!

Kā atbilde sapnis turpinājās: tagad notikumi pārlēca dažus gadus atpakaļ. Es mācījos – sapnī nesapratu, kur un pie kā, bet trokšņainās studentu dzīves atmosfēra man patika. Man bija draugi, domubiedri, un bija arī Ņikita, puisis, ar kuru mēs bijām uzskatīti par pāri. Kaut kas līdzīgs Maksam – vai tas Makss bija kaut kas līdzīgs viņam?

Nikitas skūpstīšanās bija mīļa, un tas, kā viņš paņēma manu roku, vispirms glāstot manu plaukstu un pēc tam savijot pirkstus, lika man nopūsties un izplesties no maiguma.

Muļķīga iemīlējusies meitene… Es – patiešām redzēju, ka šis puisis vienkārši izklaidējas ar skaistu meiteni. Vēl sliktāk, es kaut kā zināju, ka viņam ir līgava. Tā netika reklamēta, Ņikita nekad nestāstīja par sevi, par savu ģimeni, "ka" man nebija ne jausmas, ka viņas pirmā lielā mīlestība trivializē viņu kā "nelīdzenu". Kāds zemāks, derīgs tikai izklaidei.

Un viņš izklaidējās, visu ceļu. Klasiskā pavedināšana – pieskārieni, skūpsti, randiņu atzīšanās, konfekšu pušķi un vienu skaistu nakti – gulta.

Protams, ar solījumu "būt kopā". Un, protams, šis "kopā" tikai meitenes sapņos bija redzams ar greznām kāzām, mājīgu māju un ģimenes dzīves priekiem. Puisis bija diezgan apmierināts ar "pastāvīgās mīļākās" variantu.

Kad Ņikitas ģimene paziņoja par kāzām, atskanēja pērkons. Tad "es" un uzzināja, ka laulības līgums noslēgts, kad viņam pašam bija divi gadi, ka nākamajai sievai viņš nemaz nepatīk, bet tas nav svarīgi, jo ģimenēm jābūt sadraudzīgām. Tas ir viduslaiki! Lai gan, kad runa ir par kapitāla apvienošanu un citiem darījumiem, viduslaiku priekšstati par laulību ir diezgan aktuāli arī mūsdienās.....

Tad kļuva skaidrs, ko Nikita domāja ar vārdu "kopā". Un šis rīstītājs vēl visu tā izvērsa, ka meitene, atsakoties kļūt par viņa mīļāko, pati lauza savu solījumu! Es nesapratu, kas, kā un kāpēc, bet sapnī ļoti asi bija jūtams, ka zvēresti šeit – ne velti. Nekas labs negaida tos, kas tos lauž. Varbūt tās bija tikai pareģojumi un māņticības, bet "es" sapnī tām ticēju, un visi apkārtējie arī. Un bija tāda sajūta, ka šī ticība – ne uz tukšu vietu.

Es pamodos ar šo sajūtu.

Es atcerējos sapni līdz sīkākajām detaļām, katru sajūtu, domu, pieskārienu.

Studenta dzīvi, kas man atgādināja manas pašas jaunības labākās dienas. Neredzīgs, pārplūstošs maigums no Ņikitas glāstiem, mīlestība un cerības uz nākotni, nāvējošs, bezcerīgs izmisums. Maksa skurbinošā atkāpšanās, mulsinošais fiziskais baudījums no viņa dzeloņainajiem skūpstiem un raupja, bezrūpīga seksa. Bailes tajos vakaros, kad viņš saņēma algu: vīra dzērums padarīja viņa smadzenes bezspēcīgas, bet viņa agresija bija pārpilna.

Es sažņaudzos – arī man pēkšņi bija bail, līdz pat sasalšanai. Es skaidri atcerējos savu nāvi – nē, divas nāves. Es-no-miega savam vīram iebāzu kādu "pareizo" dzeramo mikstūru, un vīrietim šī pārtikas piedeva nepatika, tāpat kā sievas mēģinājumi viņu "izārstēt" bez viņa piekrišanas un no tā, ko viņš pats neuzskatīja par slimību. Viņš jau bija dzēris, nikns, un te pavediens tika norauts, un lūk, rezultāts…

Es nezinu, kā un kāpēc sākās ugunsgrēks. Es to vienkārši neredzēju: vienkārši ar šo brīdi sakrita sajūta, ka kaut kā aizstāvējos un man vajadzēja kaut ko pabeigt.

Kaut kā bija sajūta, ka tieši tad es savā ķermenī nomiru un kaut kādā veidā tiku ievilkts šajā. Un ka patiesībā "aizsargāt" un "pabeigt" vispār neattiecās uz mani, bet gan uz bērnu.

Ar to vajadzēja tikt galā, bet… nē, ne tagad! Par savu "vīru" es arī negribēju domāt, viņa nāve tika uztverta kā likteņa dāvana, un sirds savilkās no ilgas ilgas, kad atcerējos savu īsto, īsto, kopš jaunības un uz mūžu mīļāko.

Vēl bija studentu laiki un saikne ar Ņikitu, bet ar to viss bija skaidrs bez lielām pārdomām. Bagāts gudrs puisis, sirdsapziņas neapgrūtināts, un naivs muļķis – stāsts ir tikpat vecs kā pasaule.

Droši vien viņa izlēca pēc Maksa aiz aizvainojuma, vēlmes kādam kaut ko pierādīt.

Pilnīgi iespējams, ka savu lomu spēlēja arī ārējā līdzība ar Ņikitu. Vai varbūt tas nebija tikai izskats? Viņiem abiem nebija sirdsapziņas, tas ir skaidrs. Un viņiem abiem bija pilnīgi vienalga par meiteni. Ir muļķi, kas visu laiku uzkāpj uz viena grābekļa! "Es" šeit, šķiet, bija viens no viņiem.

Aiz loga jau uzspīdēja rītausma, dzidri zila, mirdzoša no vēlajām zvaigznēm un zvanīga ar tālu dzirdamu gailīša ķīviņu. Es aizgāju uz vannas istabu – visi zilumi no pagājušās nakts lika par sevi manīt, man trīcēja kājas, galva pulsēja no sāpēm, un man nācās pieķerties sienai. Kad atgriezos istabā, ilgi sēdēju, skatoties uz saldi guļošo Oļežku. "Muļķe bija tava mamma, bērns, pati īsta muļķe. Nezinu, kā un kāpēc es nonācu viņas vietā, bet, tā kā tas notika, es tevi neatstāšu. Mums viss būs labi, es apsolu."

Atkal atgriezās sajūta, ko biju noķērusi sapnī, ka solījumi un solījumi šajā manā jaunajā dzīvē nav tukši vārdi. Bija tā, it kā kāds būtu dzirdējis un klusi, bet dzirdami teicis: "Es atceros." Varbūt dīvainā kārtā realitātē tas mani biedēja mazāk nekā sapnī – bet, no otras puses, no kā gan baidīties? Es tik un tā nevarētu atstāt bērnu likteņa varā.

* * *

Mēs palikām pie Veras nedēļu. Pirmās trīs dienas es cēlos no gultas, tikai lai nomazgātos, aizietu uz tualeti vai paēstu. Man sāpēja galva, sāpēja ķermenis, kājas trīcēja neticamā vājumā, un šķita gandrīz neiespējami nest karoti pie mutes, neizniekojot ēdienu. Vera pati atnesa no manas mājas man un Oļežkai pārģērbties.

Gandrīz visu laiku es gulēju – un sapņoju. Tie bija iespiedušies manā atmiņā, pieķeroties viens pēc otra īstajās vietās, veidojot manas šeit pavadītās dzīves ainu. Es tās uztvēru kā pašsaprotamas, nemēģināju par tām domāt, analizēt vai apšaubīt. Tas varētu nākt vēlāk, pēc tam. Šobrīd man bija vajadzīga informācija, un es zināju, ka sapņi to sniegs. Man nebija šaubu, ka viss, ko redzēju, bija patiesība. Vairākas reizes sapņos redzēju cilvēkus, kurus jau pazinu: Veru, viņas vīru Iļju, vecāko meitu Ļenu un jaunāko Natušu. Ļena sapnī rotaļājās ar manu Oļežku un lasīja viņam grāmatas gluži tāpat kā reālajā dzīvē, un es zināju, ka viņa bieži lūdza meiteni apsēsties pie bērna. Viņai patika rūpēties par bērniem.

Ar Veru mēs sazinājāmies tīri kaimiņnieciski: pieskatīt bērnus, aizņemties sāli vai sīpolu, padalīties ar kādu interesantu recepti. Mūsu vīri aprobežojās ar formālu "Sveiks, kaimiņš": Iļja necienīja cilvēkus, kuri nespēja laikus beigt dzert, un Makss par viņu runāja nicinoši: "tīrītājs".

Ņikitu un savus studiju biedrus es vairs nekad neredzēju, un izskatījās, ka man studijas nebūs jāpabeidz. Es apprecējos ar Maksu tik ātri pēc Nikitas kāzām, ka diez vai tas bija apzināts un apzināts lēmums. Drīzāk no vispārēja aizvainojuma un saprāta tumsā.

Kāzas es redzēju detalizēti, un jaunlaulātie man nešķita laimīgs pāris. Lai gan Makss acīmredzami bija laimīgs, ka ir precējies. Viņš skatījās uz līgavu ar nepārprotamiem izsalkuša vīrieša skatieniem, smaidīja par draugu vulgārajiem jokiem. Reizēm viņš palaida vaļā rokas – pieklājības robežās, bet tomēr. Viņš ciešāk apskaloja mani ar roku, vai arī viņa plauksta noslīdēja no manas jostasvietas. Kopumā "ne pārāk romantiska līgavaiņa tēls, kurš ar nepacietību gaida pirmo kāzu nakti".

Līgavainis neko nepamanīja. Ir reizes, kas virmo laimes mākoņos, bet šeit tas drīzāk atgādināja pilnīgu izmisumu. Meitene vienkārši uzlika krustu savai dzīvei. Kāpēc viņa to darīja? Nemīlēto dēļ – no spītsirdības?

No spītības kam, Nikitai, pasaulei vai sev pašai? Muļķe, ak, muļķe…

Kāzu ceremonija man drāzās kaut kas nepazīstams, un tas bija dīvaini – es savā dzīvē esmu redzējusi daudz kāzu. Bet dīvainākais bija tas, ka es nevarēju saprast, kas tur bija nepareizi.

Šķita, ka tā ir parasta civilā laulība svinīgajā versijā, tas ir, nevis krampjaina dzimtsarakstu nodaļas telpa, bet gan glīta zāle, viesi, mūzika, rožu ziedlapiņas un pirmais valsis. Kāda pompozā tante saka svinīgu runu par to, ka "esam kopā uz labo un slikto" – es nekad neesmu īpaši klausījusies, šajā brīdī parasti daudz interesantāk ir skatīties uz līgavu un viesiem. Vai līgavainis piekrīt – "jā", vai līgava piekrīt – "jā". "Tagad es pasludinu jūs par vīru un sievu, jūs varat skūpstīt viens otru." "Es pasludinu jūs par vīru un sievu, jūs varat skūpstīt viens otru". Un tad ir šampanietis, kūka, visas jautrības ar mielastu, līgavas nozagtā čības, tāpat kā cilvēki.

Dīvaini. Kāda tam tagad nozīme? Meitenei ir pienācis viņas laiks, un es nevaru dzīvot ar šo dīkdieni.

Pēc šī sapņa es lēnām atgriezos realitātē. Es piecēlos. Sākumā sēdēju krēslā, ietinusies pledā, skatījos, kā Oļežka spēlējas ar Natusju, klausījos, kā Ļenoška lasa viņiem pasakas vai rāda attēlus alfabētā, mācoties burtus. Tad viņa sāka staigāt. Viņa palīdzēja Verai kaut ko darīt virtuvē, par to īpaši nedomājot, automātiski. Viņa ēda, nemanot, ko ēd, bet vairs nejutās vāja. Zilums pusceļā uz sejas bija aptumšojies un izskatījās briesmīgi, pie durvīm sasistais plecs bieži vien bija nejūtīgs, un roka neklausīja pārāk labi, taču zināja, ka drīz tas viss pāries.

Bēres man gandrīz nebija palikušas atmiņā. Es biju ļengans, es diez vai varēju uztvert notiekošo. Sapratu tikai to, ka radinieki nebija ieradušies, un viņu apglabāja uz rūpnīcas rēķina, kurā Makss strādāja. Viss notika ātri – atvadījāmies, apglabājām, cilvēki aizgāja kaut kur uz bēres, bet Vera mani aizveda mājās, novilka melno kleitu, lika iedzert tableti un nolika gulēt. Toreiz es neko nesapņoju.

Septītās dienas rītā es ilgi stāvēju priekšā lielajam spogulim gaitenī un skatījos uz sevi. Slaida, gracioza figūra – Dievs, no kurienes gan tik tievai meitenei rodas spēks izgāzt durvis! Un ar mazuli uz rokām… Taisni, ļoti gaiši mati ar skaistu zeltainu nokrāsu, bāla āda. Ņemot vērā, ka ir vasaras beigas, iedegums man, šķiet, nemaz nav pieķēries. Matu gali bija apdeguši, un sapnī man bija copīte – ne gara, tikai nedaudz zem lāpstiņām, bet tomēr. Es pajautāju Verai, kura paskatījās uz mani:

– Vai tikai mati bija apdeguši? Man taču paveicās, vai ne?

Vera mani apskāva:

– Tavi mati ataugs, bet ar seju viss būs kārtībā.

Es nopriecājos, piesardzīgi sajūtot joprojām sāpīgo zilumu. Vera no aptiekas cita starpā bija atnesusi arī kādu ziedi pret zilumiem, ko es nezināju. Tas bija labi – mazāki zilumi bija gandrīz izzuduši, bet šis nepazuda.

– Zilums nav apdegums, tas pazudīs, un nebūs ne miņas, – saprātīgi teica Vera. -

Tas bija brīnums, ka es tiku ārā! Un Oļežoks ir drošībā.

– Varēja būt arī sliktāk, un dzīve turpinās, – rezumēju es. – Tikai es, šķiet, ne visu atceros.

– Jūs atcerēsieties, neuztraucieties. Atmiņa pamazām atgriezīsies. Šķiet, tas ir no šoka un smadzeņu satricinājuma. Ārsts teica, lai atpūšas, un patiešām, tu tik tikko varēji piecelties. Tagad viss būs kārtībā, jūs redzēsiet.

Man patika viņas lipīgais optimisms. Es pati biju tāda – savā dzīvē.

Un ar dzīvi, kas man bija tagad, man vēl bija jātiek galā.

Es nekad nebiju ticējusi dvēseļu pārceļošanai un citai mistikai, un arī baznīcā netiku gājusi. Mana materiālistiskā audzināšana bija pārāk iesakņojusies manī. Ja, kā saka klasiķi, katrs tiek atalgots atbilstoši savai ticībai, tad pēc nāves mani būtu gaidījis nieks.

Nu, teiksim tā, es kļūdījos. Ir patīkamāk kļūdīties, nekā uzzināt, ka tev ir taisnība. Bija sāpīgi domāt, ka es patiešām esmu mirusi, ka mani bērni ir palikuši bez mātes un mazbērni bez vecmāmiņas. Bet tāda ir dzīve. Jums ir jāļauj viņiem un savam vecajam "es" aiziet un jāpieņem savs pašreizējais "es" – es jutu, ka tā ir pareizi.

Vismaz šeit man nav mani sešdesmit trīs, bet nedaudz vairāk par divdesmit. Nekādu hronisku slimību, kas kļuvušas par ieradumu, nekādu sāpošu muguru, nekādu sāpošu ceļgalu. Un mana figūra ir atgriezusies savā jaunības krāšņumā. Kāpēc "kā", tā ir jaunība!

– Dzīve turpinās, – atkārtoju es. – Mums vajadzētu paskatīties, kas ar to māju. Vai jūs dosieties ar mani? Kaut kas biedējošs…

Māja bija atslēgta, bet šonedēļ tajā neviens nebija ielauzies. Es neticēju pieaugušo pieklājībai un bērnu ziņkārības trūkumam. Taču fakts palika fakts, ka uz nodegušās palodzes būtu redzamas jebkādas pēdas, durvis no viesistabas uz dārzu bija aiztaisītas ar plombu, pārējie logi un ieejas durvis bija neskartas. Es pārgriezu saiti un atvēru durvis. Deguma smaka iesmaržoja man degunā.

Visa viesistaba bija izdegusi. Plikas melnas sienas, sodrējuši griesti, grīda bez pēdām no koka, betona un pelniem. No mēbelēm, lustras, televizora, stāvlampas bija palikušas tikai dažas nelielas, līdz nepazīšanai izkausētas metāla daļas. Es nedomāju, ka tā varētu būt.

Vera šķaudīja, un man niezēja deguns, un acis niezēja. Taču neērtā sajūta, kas man bija radusies, nākot šurp, – it kā es būtu grasījusies traucēt mirušos vai pretendēt uz kāda cita īpašumu, – kaut kā bija pazudusi. Galu galā, ja par to padomā, tieši šeit, šajā istabā, nesen bija miruši divi cilvēki – tā, kuras ķermeni es atrados, un viņas vīrs. Un es pēkšņi jutos mierīga.

– Kā jums klājas? – Vera pajautāja čukstus.

Es paraustīju plecus:

– Tas ir tik dīvaini. Es jūtos tā, it kā māja būtu mani noilgojusies un būtu laimīga. Es jutos mierīgāk. Apskatīsim virtuvi un pārējās istabas, ja tur viss būs kārtībā, mēs ar Oļežku šodien varēsim doties atpakaļ.

– Jūs taču zināt, ka neesat mums apgrūtinājums, vai ne? – Vera jautāja.

– Es zinu, – es pasmaidīju. – Bet šī ir mūsu māja.

Virtuve bija… netīra. Sapelējušie vakariņu pārpalikumi, smaka no atkritumu urnas, apgāztā alus pudele un izžuvušais tumšais traips uz linoleja zem tās – tas vismaz bija saprotams. Bet noputējušas skapīšu un ledusskapja durvis, netīra plīts, saplēsts eļļas audums ar dažiem traipiem… Fū. Es esmu čīkstīga, virtuvē jābūt pilnīgi tīrai. Un vēl šeit ēda bērns! Tas ir šausmīgi! Es to sakopšu. Vismaz ugunsgrēks nebija skāris virtuvi, pat degšanas smaka bija tikko jūtama.

Kāpnes čīkstēja gluži kā manā sapnī. Mūsu pēdu pēdas bija tumšas, un mēs neaizgājām uz istabām pirmajā stāvā, tikai ieskatījāmies. Tur viss bija kārtībā. Putekļains, sūdains gaiss, tas ir viss. Bērnistabā uz galda stāvēja šķīvis ar cepumiem un uz grīdas bija izkārti krāsainie zīmuļi.

– Atstājiet Oļežku pie mums līdz vakaram, – ierosināja Vera. – Jūs sakopsiet… Un vismaz varēsiet mierīgi raudāt, ja tas radīsies. Ja gribi, vari atgriezties uz nakti.

Es negrasījos raudāt, bet es arī negrasījos būt dzelzs lēdija vai bezjūtīga kuce savas kaimiņienes un, šķiet, vienīgās tuvākās draudzenes priekšā. Es apskāvu Veru un murmināju:

– Paldies, paldies!

Es aizvedu viņu līdz gaitenim, atbloķēju durvis – atslēgas līda ārā no atslēgas caurulītes, vesels to ķekars. Man vajadzēs noskaidrot, kura no kurām nākusi, lai gan tas droši vien nav pats steidzamākais.

Ak, man tagad viss ir steidzami.....

Es atstāju durvis vaļā, lai tās izvēdinātu. Es apstaigāju māju, atvēru visus logus. Atradu spaini, lupatu un mopu: es negribēju nest pelnus un izdedžus uz savām čībām pa visu māju.

Un es ķēros pie darba. Apdegušās sienas vēl neattīrīšu, bet pārējā mājā vajadzētu būt mirdzošai! Nekādu netīrumu, nekāda ņurdoša izlieta alus, nekāda smārda, nekāda pelējuma! Man šeit ir jāved līdzi bērns.

Izlejot trešo spaini ar netīro ūdeni dārzā zem ābeles, pieķēru sevi, ka pati sev čukstu. Man bija tāds ieradums: kad rokas ir aizņemtas un galva brīva, kaut kas pats no sevis veidojās vārdos un rindās, bez lielas jēgas, bet darbs no tā bija labs, un garastāvoklis uzlabojās.

Nu, kāpēc gan labos ieradumus nevilkt jaunā dzīvē?

Un kaut kādu iemeslu dēļ šķita, ka gan māja, gan koki dārzā priecājas par manu vienkāršo muļķīgo dziesmu.

* * *

Fizisks darbs patiešām attīra prātu. Es jau biju noslaucījusi viesistabas grīdu un biju virtuvē, kad man ienāca prātā nepatīkama doma: Vai šī ir mana māja?

Ko darīt, ja tā ir uz kredīta vai hipotēkas un vēl nav izpirkta? Vai arī mēs to vispār esam izīrējuši? Un ko tad mums vajadzētu darīt?

Šis vienkāršais un acīmredzamais jautājums, šķiet, pārrāva aizsprosto dambjus manās smadzenēs, kas mani bija nošķīruši no realitātes. Vai es strādāju, vai ne? Ja jā, tad kur, pie kā un ko darīt ar nedēļu ilgu prombūtni? Ja ne, no kā dzīvot? Vai man bija tiesības uz kādu pensiju par vīra zaudējumu? Vai bērnu pabalstu? Runājot par bērnu, vai viņš iet uz bērnudārzu vai sēž ar mani mājās? Ja bērnudārzā – kur, ar kādiem nosacījumiem, kas man tur jāzina? Vai mums ir radinieki, un, ja ir, kur viņi ir? Šeit ir tāda traģēdija, un nevienam nerūp?

Un, runājot par radiniekiem, kur es vispār atrodos? Es domāju, kas tā ir par pilsētu? Kurš ir gads?

Vai šī ir mana pasaule? Šķiet, ka viss šeit ir diezgan pazīstams, bet kaut kādu iemeslu dēļ reizēm ir tāda svešuma un nesaprotamības sajūta. Un kā man gribas vismaz no attāluma paskatīties uz savējiem, lai pārliecinātos, ka tie visi ir pareizi.....

Nu, mazliet atpūtīsimies no tīrīšanas, jo īpaši tāpēc, ka šis ķermenis jau ir noguris līdz kājas trīcēšanai. Vai nu viņa vēl nav pilnībā atguvusies, vai arī pati ir tik vārga, nepieradusi pie darba… Nu, ar to mēs tiksim galā. Vēlāk.

Tikmēr es uzkāpu pirmajā stāvā, apstājos neizlēmībā, prātojot, kur sākt meklēt dokumentus, un gandrīz automātiski atvēru vienas durvis.

Acīmredzot tā bija laulāto guļamistaba – plaša gulta, pavirši aizklāta ar izbalējušu pārklāju, masīvs skapis ar noskrāpētām durvīm, cirka no vecmāmiņas laikiem, un negaidīti elegants gaiša koka sekretārs ar perlamutra inkrustāciju, kas neiederējās apkārtējā apbēruma vidū. Uz platās palodzes gulēja avīze, un apaļš mehāniskais modinātājs ar apstādinātām rokturīšiem rādīja pusstundu pēc diviem. Un vismaz uz grīdas bija paklājs, nemaz nerunājot par spoguli un kosmētikas galdiņu… Nevarētu teikt, ka šeit dzīvotu jauna, skaista sieviete. Tiesa, spogulim augstumā vajadzētu būt skapja durvju iekšpusē – es atceros šādus skapjus, jo tieši tāds pats bija manai vecmāmiņai. Atvēru durvis, paskatījos uz savu atspulgu – bāla, izstīdzējusi, pietūkušais zilums no tembra līdz lūpām joprojām priecēja ar toņiem no melni violetiem līdz violetiem. Jā. Ar šādām rotaslietām nedrīkst iziet sabiedrībā.

Apģērbu aplūkošanu es atliku uz vēlāku laiku. Vispirms jāatrod dokumenti. Noskaidrot par māju.

Es pat nezinu savu uzvārdu!

Slepenīte nebija pārāk ietilpīga – šaura, ar diviem plauktiem un trim atvilktnēm. Augšējā plauktā atradās vairākas pudeles un burciņas, trīs lūpu krāsas tūbiņas, kokā griezta koka kastīte ar brošām, matu piespraudēm un citiem nieciņiem. Es to apskatīšu vēlāk. Apakšējā – glīta piezīmju grāmatiņu kaudzīte, pildspalva un divi zīmuļi, dažas grāmatas, liels blociņš mīkstā papīra garozā un apaļa skārda kārba ar kaut kādiem importētiem cepumiem. Kastītē karājās trīs diegu spoles – balta, melna un zila, salocītā papīrā iesprausta adata un izkaisītas pogas. Nu, nu, labi. Es redzēju, kāda rokdarbniece šeit dzīvo.

Dokumenti atradās pirmajā atvilktnē, glīti salocīti kartona skolas burtnīcu mapē. Par glītumu man bija vienalga – es tos visus uzreiz izkratīju uz salokāmās galda virsmas. Mana pase, laulības apliecība, Oļežkas dzimšanas apliecība – tas vēlāk. Es izšķīru plānu divās daļās salocītu lapu kaudzīti. Kādu iemeslu dēļ man trīcēja rokas. Jā, es uztraucos. Patiesības brīdis, lūk, nolādēts....

Īpašuma apdrošināšanas polise. Nolieciet to malā, es to uzmanīgi izlasīšu, es ceru, ka tur ir apdrošināšana pret ugunsgrēku. Pensiju uzkrājuma noguldījuma līgums, Industriālā banka, noguldītājs – Maksims Andrejevičs Volnijs. Acīmredzot vīrs, lāsts. Lai noskaidrotu, vai es kā atraitne varu izņemt naudu. Uz summām neskatījos – nepacietība niezoši niezēja pirkstos, radot nelielu drebuli: tālāk, tālāk! Uzkrājuma noguldījuma līgums bērnam, tā pati Industriālā banka, noguldītājs – atkal Makss, saņēmējs – Volnijs Oļegs Maksimovičs pilngadības dienā. Un to maizi, es ceru, inflācija līdz tam laikam vairs neēdīs. Arī to es vēlāk izlasīšu sīkāk. Dāvinājuma akts. Lūk, tas ir! Dāvinājuma akts par māju. "Mana mazdēla Volnija Maksima Andrejeviča un viņa sievas Volnijas Marinas Vitālijevnas, dzimtā uzvārda Andrejeva, laulības dienā." "Manis un viņa sievas Volnijas Marinas Vitālijevnas, dzimtā uzvārda Andrejeva, laulības dienā. Man šķiet, es fiziski sajutu, kāds kalns man nokrita no pleciem. Viņi mūs no mājas neizdzīs. Paldies, mīļā vecmāmiņa, – es atradu parakstu, – mīļā vecmāmiņa Antonina Mihailovna. Arī, starp citu, Volnaja. Es vēlreiz pārlasīju dāvanu kartiņu, ar prieku lasot katru vēstuli. Tajā pašā laikā atcerējos adresi.

Florāla, 14, Novonikolajevska… hmm, pirmo reizi par to dzirdēju. Lai gan šķiet, ka tā ir maza pilsētiņa, tādu nav daudz. Datums… tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrais. Tas ir smieklīgi. Ne tikai mans vārds, otrais vārds un meita sakrīt ar šo teļu, bet arī es apprecējos tajā pašā gadā. Un izrādās, ka esmu atgriezusies vairāk nekā četrdesmit gadus atpakaļ. Vai man jāatrod mans jaunais es un jādod jums norādes par nākotni? Ak, es tam neticētu. Un es neatceros nekādas dīvainas tikšanās savā pagātnē. Bet es gribētu pamēģināt.

Es nespēju pabeigt domu – beidzot pievērsu uzmanību kaut kam, kas burtiski piesaistīja manu uzmanību. Tas, uz ko nebiju pieradis skatīties, lasot oficiālus dokumentus. Ģerbonis, pilns iestādes nosaukums, adrese, ieskaitot valsti. "Krievijas impērija.

– Dievmāte," es izplūdu. – Kur, pie velna, es nokļuvu?!

Jā, šeit jūs neatradīsiet savu jauno "es". Tā ir kā paralēla pasaule, vai pat ne paralēla pasaule, bet velns zina kāda pasaule.

Es noliku dokumentus malā, aizgāju uz virtuvi, nomazgāju krūzi ar uz galda atlikušo tēju. No krāna uzlēju ūdeni. Tā vietā, lai to uzreiz izdzertu, es aizvilku ar to uz augšu. Krievijas impērija. Ne jau tāpēc, ka es biju pret impēriju, man bija vienalga, kamēr vien cilvēki dzīvoja cilvēcīgi. Bet tomēr… man vajadzētu atrast vismaz skolas vēstures grāmatu. Tu vari pajautāt Verai, Ļenoškina.

Lai dzīvo ārsta oficiāli noteiktā amnēzija, ko es bez tās darītu.

Es apsēdos uz gultas un maziem malciņiem dzēru ūdeni, cenšoties ar visiem spēkiem aizdzīt paniku.

Mēs ar to tiksim galā. Man ir amnēzija, man ir mans draugs, man ir kur dzīvot. Ar pārējo es tiksim galā, kā man veiksies. Bet tomēr… es brīnos, vai šeit bija karš? Ak, Marinka, tu domā par nepareizām lietām. Ne jau par to, kas bija, bet par to, kas būs. Savienības sabrukums, izsalkušie deviņdesmitie gadi, krīze, bezdarbs – es savas meitas audzināju ellišķīgi grūtos laikos, es negribētu to atkārtot. Turklāt man tur bija Saša ar savu attieksmi: "Vai es esmu vīrietis, vai neesmu, un, ja es esmu vīrietis, es nodrošināšu savu ģimeni".

Atmetu malā domas par pagātni, ne tām tagad.

Es noliku dāvinājuma līgumu malā un paņēmu bankas izrakstus. Paskatīsimies. Makss maksāja desmit rubļus mēnesī par sevi un piecus rubļus par Oļehku. CIK DAUDZ?! Es vienā glāzē izdzēru atlikušo ūdeni. Nomierinieties. Tas ir septiņdesmito gadu beigas, nevis divi tūkstoši sešpadsmitie. Es atradu pēdējās daļas datumu – 1977. gada 12. augusts. Ja atceraties, tajos gados mums arī bija rubļi un kapeikas, nevis dolāri un eiro. Sērkociņi – viena kapeika, maize – sešpadsmit tumšie un divdesmit divi baltie, alga – kā tagad atceros savu pirmo kvīti, simts divdesmit rubļi. Sākumā droši vien būs grūti pārslēgties, bet nekas, es pieradīšu. Vismaz atceros, ka "kapeka ietaupa rubli" nav tikai tēlains izteiciens.

Rūpīgi pārlasījis papīrus, es nedaudz nomierinājos. Noguldījums uz Oļežku ikmēneša maksājumu pārtraukšanas gadījumā nepazuda, un uzkrāja procentus līdz pat viņa pilngadībai.

Labi un labi, lai tā guļ tik ilgi, cik ir, un tad redzēsim. Maksa noguldījumu viņa nāves gadījumā mantoja ģimene, vajadzēja tikai visu no jauna izsniegt bankā. Summa gan izskatījās smieklīga – divi simti desmit rubļu, bet tā bija maize.

– Mariška! Ei, kur tu esi?

Es ātri ievietoju dokumentus atpakaļ mapē.

– Māriņ, paldies!

– Lūk, es esmu, – es paskatījos uz gaiteni, – ko, Ver?

– Ejam pusdienot.

Man vēderā sāpēja. Cik ilgi es jau esmu šeit? Un man vēl jāmazgājas un jāmazgājas…

– Es jau eju!" – es iebēru dokumentus tajā pašā atvilktnē, aizvēru sekretāri un aizskrēju lejā. Tik un tā ir laiks atpūsties.

– Tu atdzīvojies, – apstiprinoši sacīja Vera, kad mēs izgājām no puslīdz tumšā gaiteņa uz ielas. Es apstājos un pilnā elpā ieelpoju – smaržoja pēc vasaras. Nogatavojušies āboli, zāle, sakarsis asfalts. Tikai tagad es mazliet ieraudzīju savu māju un ielu, visas tās pašas mājas – mazas mājiņas no sarkaniem ķieģeļiem, dažas no tām apaugušas ar vīnogām vai krūmveida rozēm, ar zemiem koka žogiem, pār kuriem karājās ābeļu un bumbieru zari, ar nenopļautu zāli, ar koka laternu stabiem. Klusa province, un, šķiet, arī nomale.

– Atgriežoties dzīvē, – es piekodināju. – Pirmā pazīme bija tā, ka es sapratu, cik daudz man ir darāmā, un tas bija steidzami. Es jau nedēļu gulēju!

– Bet nekas, tu visu izdarīsi. Paskaties, Lēna ir atvaļinājumā, atstāj mazo pie mums, un pats visu sakārto. Divas nedēļas, tev būs laiks.

Labi, mēs ar Oļežku neejam uz bērnudārzu.

– Bet man atvaļinājums beidzas, man rīt jāstrādā, – Vera nopūtās.

– Un tu tā vietā, lai atpūstos kopā ar mani, spēlējies ar …

– Ak, neskatoties uz to! Godīgi, Marin, kāds tu esi kautrīgs cilvēks! Esi īsta ragana, tiešām.

Es neviļus pasmējos:

– Man tā būs jādara.

Ceru, ka tie, kas mani šeit pazina, nebūs pārāk pārsteigti par rakstura maiņu. Es vairs neesmu vientuļa sieviete ar mazu bērnu, bet gan vientuļa sieviete ar vīru. Man ir jādzīvo – un ne tikai tā, bet kā cilvēkam. Vai tas nav iemesls, lai mainītos?

* * *

Mēs vienojāmies, ka šonakt mēs ar Oļežku pārnakšņosim pie Veras, bet nākamajā dienā atgriezīsimies mājās. Mēs vienojāmies, ka atlikušās divas nedēļas pirms skolas es varu uz visu dienu aizvest zēnu pie kaimiņiem, un Ļena viņu pieskatīs. Tajā pašā laikā izrādījās, ka arī Natuška ies skolā, pirmajā klasē, un Oļežka viņu apskauž un arī grib, un pat jau ir iemācījusies "gandrīz-visus burtus".

Būtu labi, ja viņu tiešām ievietotu bērnudārzā. Bet, ja viņš līdz šim ir sēdējis mājās, tas nozīmē, ka te ar bērnudārziem nav tik vienkārši? Vai arī tas nebija pieejams, vai vēl kaut kas cits… Ak, cik daudz lietu man "jāatceras"! Kā? Amnēzija ir amnēzija, bet nezināt pamatlietas vispār būtu dīvaini.

Tā es nokļuvu mājās. Es stāvēju uz sliekšņa, apskatīdama tīri nomazgāto priekšnamu, apdegušo durvju airi uz dzīvojamo istabu un durvju ailē redzamo pelēkās betona grīdas gabalu. Deguma smaka vairs nebija tik spēcīga kā agrāk, un tā vēl kādu brīdi nepazudīs. Tas ir labi. Māja bija pietiekami liela mums abiem, un pagaidām varējām iztikt bez vienas istabas.

Iepretim viesistabai atradās virtuve, gaiteņa galā bija kāpnes uz pirmo stāvu, un pieliekamajā zem kāpnēm es biju atradusi spaini, grīdas lupatu un mopu, bet tālāk, šaurā koridorā pa labi, es nebiju skatījusies. Tagad es to izdarīju. Zem kāpnēm atradās vēl viens pieliekamais, kur glabājās ziemas lietas, divas durvis pretī veda uz tualeti un vannas istabu – un vismaz tā bija tīra! Durvis koridora galā veda uz pagalmu, un tur bija daži šķūnīši – arī tie man būs jāapskata. Jā, darba apjoms strauji pieauga.

Es strādāju virtuvē gandrīz līdz vakaram. Es visu iztīrīju, divus spaiņus ar alus pudelēm, sabojātu ēdienu un netīrajiem maisiņiem aiznesu uz atkritumu tvertni, un tajā pašā laikā – no galda noklāju eļļas drānu, jo tas izskatījās ļoti neglīts. Ēdiena krājumi nebija apmierinoši, arī trauki bija ļoti minimāli, un, šķiet, sapratu Maksa neapmierinātības iemeslu šajā sapnī: šķita, ka viņa Marina gatavo ne pārāk labi. Kopumā, spriežot pēc virtuves, meitene bija ļoti slikta saimniece.

Bet uz ledusskapja bija maks, un es beidzot ieraudzīju vietējo naudu, un tajā pašā laikā sapratu, cik daudz naudas man būs vajadzīgs. Papīra desmit un trīs rubļi, metāla rublis, divas piecpadsmit kapeikas monētas, divi niķeļi un kapeika. Jā.

Tomēr vēl ir pāragri panikot, vispirms jāaiziet līdz veikalam.

Un arī būtu labi pārmeklēt Maksa drēbju kabatas. Un vispār pārmeklēt māju, meklējot slēptuves, jo iereibuši vīrieši tādi jau ir, viņi nekad neatdotu visu naudu sievai. Apskatīju virtuvi – to varēja uzskatīt par pārmeklētu, un tas, kas bija patiešām steidzami, bija pārtikas produktu iepirkšana. Tātad man nāktos iziet sabiedrībā ar šo briesmīgo zilumu, meklēt veikalu… Es satriecos. Kur man būtu jāiet? Labi, tas, kas man ir pieliekamajā, ja to izmanto prātīgi, piecas dienas pietiks, bet maize un piens rīt tik un tā ir vajadzīgi. Man pašai būtu labi, bet man ir bērns, kas jābaro.

Man ir slikts garastāvoklis. Es biju pieradusi pie Veras un viņas ģimenes, bet izrādījās, ka mani pārņēmusi panika spert pirmo soli lielajā pasaulē. Tur mani varēja pazīt daudzi, bet es nevienu nepazinu, nezināju cenas, nepazinu apkārtējo dzīvi, nezināju vispār neko!

– Es uzliku tējkannu uz uguns un izvilku samīcītu brūvējuma paciņu.

Lūk, starp citu, es nopirkšu arī tēju, tās pietiks uz divām vai trim reizēm. – Uzmanies, mīļā.

Tev tik un tā nāksies iebāzt degunu. Jo ātrāk, jo labāk. Kamēr vēl esi šokā, amnēzija, smadzeņu satricinājums un tamlīdzīgi. Visiem, kurus neatpazīsti, atvainojies, paskaidrojies un no jauna iepazīsti. Normāli cilvēki sapratīs.

Es uzvārīju tēju, nokrāpēju atlikušo ievārījumu no litriskās burkas, kas bāreņainā stāvoklī stāvēja skapī, un iebēru to rozetē. Ābolu. Runājot par to, paskaties, kas ir manā dārzā. Un meklējiet pagrabu, nevar taču būt tāda māja bez pagraba!

It kā reizē ar tējas dzeršanu atskanēja dūšīgs zvana zvans. Durvis joprojām bija atvērtas, Vera būtu iegājusi šādā veidā, tātad tas noteikti ir kāds cits. Nelielā panikā es izlēcu gaitenī. Uz sliekšņa stāvošās dāmas seja šķita blāvi pazīstama. Vai nu es viņu biju redzējis sapnī, vai bēru laikā. Tieši "dāma": blondas cirtas zem vasarīgas cepures, pieticīga izskata, bet acīmredzami dārga krepa kleita, viegla estrādes smaržu smarža.

– Sveiki, Marina. Kā tu jūties, vai es traucēju?

Un intonācijas… nē, ne augstprātīgas, bet kaut kas tajās ir, kas izdala izcelsmi un audzināšanu. Nevar viņu nosaukt par sievieti, nemaz nerunājot par "tanti".

– Nē, nāc iekšā. Atvainojiet, es jūs atceros, bet es jūs nepazīstu.

Ārsts saka, ka tas ir no šoka. Vai jūs ienāksiet virtuvē? Diemžēl viesistabā.

Viesis pakratīja galvu, meta ātru skatienu uz izdegušajām durvīm un mīļi atbildēja:

– Protams, mana mīļā, es labprāt apsēstos virtuvē. Un nebrīnieties, mēs viens otru nepazīstam, lai gan, protams, jūs, iespējams, esat mani redzējis. Es esmu Ksenija Petrovna no pilsētas labdarības komitejas. Es atnācu, lai noskaidrotu, kā mēs varam jums palīdzēt.

Labi, ka man bija laiks sakopties! Ielaist viesus tajā nekārtībā, kas tur bija, – tas ir kauns! Tas ir pietiekami apkaunojoši, šī Ksenija Petrovna virtuvē neizskatīsies pārāk atbilstoši.

– Tēja? – Es izvilku otru krūzi, cukurkaroti – cukura tajā bija nedaudz mazāk par pusi.

– Sēdieties, Marina, es pats ielejīšu. Jūs neizskatāties labi. Kur ir tavs dēls?

– Pie kaimiņienes. Esmu atveseļojusies tikai tik, lai šodien atgrieztos mājās, bet man vismaz jāsakārto māja.

Viesis pieskārās, uzmanīgi malkojot tēju.

– Jūs dzeriet, Marina. Un pastāstiet man.

Stipra karsta tēja uzmundrināja, es dziļi ievilku elpu un atzinos:

– Es neko nezinu. Nesaprotu, kas jādara steidzami, kas pagaidīs. Kādi papīri ir jānokārto. Mums ir apdrošināšana, bet es par to neko nezinu, vai man ar to kaut kur jābrauc vai jāzvana kādam uz mājām, lai apseko bojājumus? Un tad ir tā šausmīgā sajūta, ka es, iespējams, esmu aizmirsis kaut ko svarīgu. Es biju pārāk pieradusi paļauties uz vīru, un tagad…

Es steidzīgi iedzēru vēl tēju, nolaižot acis. Es nezināju, vai Marina paļāvās uz savu vīru, taču tas bija loģisks izskaidrojums.

Ksenija Petrovna dzēra tēju un pavisam atklāti aplūkoja virtuvi. Maciņš joprojām gulēja uz galda malas, viņa uz mirkli noturēja uz tā skatienu un jautāja:

– Kas notiek ar jūsu finansēm?

– Es vēl nezinu, – es godīgi atbildēju. – Man ir četrpadsmit rubļi un peniji skaidrā naudā, bet… redziet, Makss ir dzēris. Es domāju, ka mums vajadzētu paskatīties, viņš varētu būt kaut ko sev paslēpis. Un aiziet uz banku, viņš krāja uz pensijas kontu. Tur ir divi simti desmit rubļu.

– Vai tu esi domājis par savu nākotni?

– Nē. Es vēl nevaru domāt. Tas viss ir tik sarežģīti un pēkšņi.

– Es saprotu. Es atvainojos. Tev vajag laiku, lai saprastu, kas ir noticis. Bet, Marina, dzīve turpinās. Tev ir dēls.

Mēs beidzām tēju klusībā. Ksenija Petrovna nolika tukšo tasi un sāka runāt:

– Par apdrošināšanu un citiem dokumentiem, rīt būsi mājās, es nosūtīšu vīrieti. Un par nākotni… Marina, tu esi jauna, tu izskaties diezgan saprātīgs cilvēks, tev tikai vajadzīgs laiks. Ticiet man, viss būs labi. Es tevi reizēm apciemošu, vai neiebilsti?

– Ar prieku, – es sirsnīgi atbildēju. – Paldies. Ziniet, Ksenija Petrovna, es tagad patiešām noticēju, ka varu tikt galā. Īsi pirms jūsu ierašanās es sēdēju pilnīgā panikā un domāju par to, cik ļoti esmu nobijusies un ko ar to visu darīt.

– Tāpēc es atnācu tieši laikā, – viņa pasmaidīja. Uz galda gulēja vienkārša balta vizītkarte. – Mans telefona numurs. Zvaniet man, ja jums kaut kas būs vajadzīgs.

Es pavadīju viņu līdz durvīm un stāvēju, vērojot, kā viņa aizgāja līdz vārtiem, iekāpa baltā automašīnā ar atvērtu jumtu un uzmanīgi aizbrauca. Labdarības komiteja.

Man prieks ar jums iepazīties.

Kaut kā man bija ļoti patīkami, ka viņi man neuzbāza naudu vai, vēl ļaunāk, pārtikas pakas, bērnu grāmatas un citu "humāno palīdzību". Lai gan, ja es pareizi sapratu, jautājums par naudu palika atklāts, ja es to lūgtu, viņi man to dotu. Bet man nepatīk lūgt naudu, un tā praktiski būtu ubagošana. Nē, es to darīšu pats. Bet palīdzība ar dokumentiem būs ļoti noderīga.

Es ļoti uzmanīgi izlasīju vizītkarti: pat no informācijas minimuma var izdarīt secinājumus. Šulca Ksenija Petrovna, Novonikolajevskas Labdarības komiteja, Petrovskas iela 28. Tālruņa numurs ir piecciparu. Nu, no tā nevar izdarīt daudz secinājumu, ja neesat Šerloks Holmss. Lai gan, iespējams, jāpiebilst, ka viesis no labdarības komitejas zina, kā raisīt līdzjūtību un uzticību. Es nemaz neesmu noskaņota būt atklāta ar svešiniekiem, vēl jo mazāk ielaist viņus savā mājā. Galu galā manā mājas pasaulē pa durvīm staigā krāpnieki, nevis filantropi. Man vajadzētu pajautāt Verai, kāda labdarības komiteja viņi ir un vai viņiem var uzticēties.

Sekretārijā bija vēl divas atvilktnes, kas nebija pārbaudītas. Atklāti sakot, radās doma, ka šī ir piemērota vieta ģimenes naudas rezerves glabāšanai. Taču acīmredzot Makss un Marina naudu mājās nesaglabāja. Vienā atvilktnē atradās pirmās palīdzības aptieciņa – termometrs, tabletes, pārsēji un vate, plāksteri, cieši aizkorķēta zaļumu pudele. No otra es izvilku kaudzi vēstuļu un pastkaršu. Tas ir labi, es to izlasīšu. Zāles pret amnēziju.

Varbūt es atradīšu kādus radiniekus.

Pirms vakara paspēju iztīrīt augšstāvu, kas bija kārtībā, bet putekļains. Guļamistaba, bērnistaba un divas istabas, kuras, šķiet, netika izmantotas. Viena bija tukša, otrā bija tikai plats rakstāmgalds un taburete tā priekšā. Rakstāmgalda atvilktnes tukšas. Istabas varētu būt viesu istabas, daudzbērnu ģimenes bērnistabas, kabinets ar bibliotēku. Kad iekārtošos, redzēsim.

Īsa koridora galā bija stāvas un šauras kāpnes uz bēniņiem. Es tur vēl nebiju uzkāpis.

* * *

Vakarā es parādīju Ksenijas Petrovnas vizītkarti Veročkai un Iļjam. Izrādījās, ka pilsētā patiešām ir labdarības komiteja, ļoti cienījama organizācija. Un Vera pēc apraksta atpazina manu viesi – viņa patiešām bija viena no šīs pašas komitejas dibinātājām, nekāda viltība. Varbūt mans izbrīns pārāk skaidri atspoguļojās manā sejā, jo Vera paraustīja plecus:

– Kas jūs pārsteidz? Tu esi bārene, Maksa radinieki tevi neuzskata par savējo, tu esi viena ar bērnu, vai neesi pelnījusi palīdzību?

– Es vienkārši aizmirsu, ka tāda komiteja vispār pastāv, – es izplūdu. – Muļķīga sajūta, es nezinu, ko vēl es varēju aizmirst. Starp citu, es neatceros arī Maksa ģimeni.

– Viņi ir Maskavā, – Vera sacīja, – viņiem nav, ko darīt mūsu biezoknī. Maksam ar viņiem bija ķildas pēc vecmāmiņas nāves, tu man teici. Un tikai šī vecmāmiņa tevi mīlēja.

– Es nevienu neatceros, – es nopūtos. Es negribēju iepazīties ar Maksa ģimeni, bet vārdi par vecmāmiņu, kuru nepazinu, mani sarūgtināja.

Varbūt tāpēc es viņu redzēju savā sapnī tajā naktī. Vecmāmiņu Antoņinu Mihailovnu, tieši to, kas mums uzdāvināja šo māju, un Maksa vecākus. Autoavārija. Bēres, Makss pilnīgi miris, Marina tajā pašā melnajā apsegtajā kleitā, bērnišķīgi raudoša. Kāds nepatīkams tips siekalojas, bļaustās, ka Maksam ir gana – tur visa māja no viņa vecmāmiņas, un Makss atbild, ka "aizrīkojies". Mm-hmm.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.