Edgars Auziņš
Londona. Pilna pilsētas vēsture

Pirma nodaļa – Londonas vēstures hronoloģija

Aptuveni 43 gadus vecs Londinium pilsētas dibināšana romiešu Lielbritānijā.

60. gads

Londīnijas izlaupīšana, ko veica dumpīgās ķeltu cilts Iceniju karaspēks valdnieces Būdikas vadībā.

Otrā gadsimta otrā puse

Londinium iedzīvotāju skaita un platības samazināšanās.

No 190 līdz 225.

Aizsardzības mūra celtniecība Londonīnijā.

286

Romas gubernators Karausijs pasludina sevi par Romas Lielbritānijas imperatoru.

296

Romas imperators Konstants I Hlors atdod Londīniju Romas valdījumā.

Ceturtā gadsimta vidus

Pikti un skoti sāk uzbrukt Ziemeļbriānijai.

Ap 368.

Londīniju pārdēvē par Augustu.

410

Romas valdīšanas beigas Lielbritānijā.

5. gadsimta beigas

Londinium (Augusta) iedzīvotāji pārceļas uz otru Flitas upes krastu un nosauc savu apmetni par Lundenvik (Lundenas tirdzniecības pilsēta).

6. gadsimta vidus

Lundenvica kļūst par Eseksas karalistes daļu.

604

Bīskaps Mellīts ierodas Lundenvikā, nodibina tur diecēzi un uzceļ Svētā Pāvila katedrāli, kas aizsāk kristietības procesu.

672

Lundenvikas ostas pirmā pieminēšana.

842

Vikingu uzbrukums, kas pazīstams kā Lielais slaktiņš.

871

Vikingi ieņem Lundenviku.

886

Veseksas karalis Alfrēds Lielais atgūst Lundenviku un bijušo Londīnijas teritoriju; tā sākas Londīnijas atjaunošana, ko sāka dēvēt par Ludenburgu.

962

Lielais ugunsgrēks, kurā nodega Svētā Pāvila katedrāle.

1042

Anglijas troni ieņem Edvards Confessor, kas iezīmē Saksijas Veseksas dinastijas atjaunošanu.

1065

Pirmās baznīcas iesvētīšana tagadējās Vestminsteras abatijas vietā.

1066, oktobris

Normandiešu hercogs Viljams, pazīstams kā Viljams Aizkarotājs, Hastingsas kaujā sakāva Haroldi II un sagrāba viņa īpašumus, tostarp Londonu (Ludenburgu).

1066, decembris

Viljama kronēšana Vestminsteras abatijā.

1067

Viljams izdod hartu, kurā apstiprina Londonas tiesības, priekšrocības un likumus.

1097

Viljams II, Viljama I Ikarotāja dēls, sāk Vestminsteras halles celtniecību, kas ir Vestminsteras pils sākums.

Ap 1175. gadu.

Kenterberijas arhibīskapa sekretārs Viljams Ficstefens (William FitzStephen) raksta "Londonas dižākās pilsētas aprakstu".

1176

Tiek uzsākta akmens tilta pār Temzu būvniecība.

1191

Princis Jānis (vēlāk karalis Jānis Bezzemnieks), kurš ir ieņēmis Anglijas troni sava brāļa Ričarda Lauvas sirds prombūtnes laikā, atzīst Londonas tiesības uz pašpārvaldi.

1215-1217

Pirmais baronu karš, kura laikā pēdējo reizi vēsturē tika okupēta Londona.

Ap 1260. gadu.

Izveidoja Londonas mēru un šerifu hroniku – pirmo darbu, kurā aprakstīta pilsētas vēsture.

1290

Karalis Edvards I Plantagenets izdod Ediktu par jūdu izraidīšanu.

1327

Ar Londonas iedzīvotāju atbalstu parlaments gāž karali Eduardu II, tādējādi radot precedentu.

Četrpadsmitā gadsimta trīsdesmitie un četrdesmitie gadi.

radīja divas latīņu hronikas par Londonas vēsturi – Londonas vēstis un Svētā Pāvila katedrāles vēstis, kā arī Londonas hroniku, kas rakstīta anglo-normāņu valodā.

1348

Otrā mēra pandēmija cilvēces vēsturē, pazīstama kā Melnā nāve, iznīcina aptuveni pusi Londonas iedzīvotāju.

1381

Vata Tailera vadītā zemnieku sacelšanās.

1397

Leģendārais Ričards Vititons kļūst par Londonas mēru.

1530

Karalis Henrijs VIII pārceļ savu oficiālo rezidenci uz Vaitholu un nodod Vestminsteras pili Parlamentam.

1544

Flāmu topogrāfijas gleznotājs Antons van den Vingards rada Londonas panorāmu.

1576

Pirmā angļu stacionārā teātra būvniecība Šoridčā.

1582

Elizabetes I aizbildniecībā tika izveidota Karaliskā trupa, kuras sastāvā bija arī Viljams Šekspīrs.

1598

Vēsturnieks Džons Stouve apraksta Londonas apskatu.

1613

Tiek izveidots Newriver kanāls, kas nodrošina londoniešus ar dzeramo ūdeni no Lī upes un vairākiem citiem avotiem.

1619-1622

Banketu nama, kas ir viens no izcilākajiem Anglijas arhitektūras pieminekļiem, celtniecība Vaitholas pilī.

1652

Pasqua Rosi atver Londonas pirmo kafejnīcu St Michael's Lane.

1660

Londonas Karaliskās dabas izziņas biedrības pirmā sanāksme.

1663

Karaliskā teātra Drury Lane, kas ir vecākais nepārtraukti strādājošais teātris Apvienotajā Karalistē, atklāšana.

1665-1666

Lielais mēris Londonā.

1666

Lielais Londonas ugunsgrēks.

1694

Tiek izveidota Anglijas Banka (privāta akciju banka).

1696

Kafejnīcas Tower Street īpašnieks Edvards Loids sāk publicēt trīs reizes nedēļā speciālu izdevumu Lloyd's News – pasaulē pirmo biļetenu apdrošinātājiem.

1707

Londona kļūst par Lielbritānijas Apvienotās Karalistes galvaspilsētu, kas tika izveidota, pieņemot Anglijas un Skotijas savienību.

1708

Lielā Londonas ugunsgrēka laikā nodegušās Svētā Pāvila katedrāles vietā ir uzcelta jauna Svētā Pāvila katedrāle.

1733 odes.

"Kanalizācijas" upe Fleet ir iebūvēta caurulē.

1749

Tiek izveidots pirmais Londonas profesionālais policijas spēks, kas pazīstams kā Bowstreet Runners.

1762

Karalis Džordžs III no Bekingemas hercoga iegūst savu pili, kas pēc pārbūves kļūst par britu monarhu rezidenci.

1801

Londonas iedzīvotāju skaits ir sasniedzis vienu miljonu.

1807

PallMall ielu sāk apgaismot gāzes laternas.

1824

Tiek dibināta Nacionālā mākslas galerija.

1836

Tiek dibināta Londonas Universitāte; Londonā tiek atklāts pirmais Lielbritānijas dzelzceļš, kas savieno Londonas tiltu ar Griniču.

1840

Jaunās Vestminsteras pils celtniecības sākums.

1858

Liels smārds rada jaunu pilsētas kanalizācijas sistēmu; tiek uzcelts Big Bena tornis.

1863

Londonā tiek uzsākta pasaulē pirmā pazemes dzelzceļa būvniecība.

1865

Ir pabeigts Londonas centralizētās kanalizācijas sistēmas pirmais posms.

1888

Vaitčepelā un tās apkārtnē ir slēpies sērijveida slepkava, kuru iesaukuši par " Džekpota izlaupītāju".

1894

Torņa tilta atklāšana.

1901

Londonas iedzīvotāju skaits sasniedz 6,7 miljonus; tiek atklāts elektriskais tramvajs.

1902

Londonas ielās sāk kursēt autobusi.

1909

Harijs Gordons Selfridžs atver Londonas pirmo universālveikalu Oksfordas ielā.

1915

Pirmie sprādzieni Londonā.

1919

Londonā notiek militārā parāde par godu Pirmā pasaules kara beigām un Antantes uzvarai.

1924-1925

Notiek Lielbritānijas impērijas izstāde.

1940-1941

"London Blitz" – Hitlera lidmašīnas masveidīgi bombardēja Lielbritāniju.

1946

Londonā notiek militārā parāde par godu uzvarai pār Hitlera Vāciju un tās sabiedrotajiem.

1948

Londonā notiek XIV vasaras olimpiskās spēles.

1952

"Lielais smogs" kļūst par vislielāko gaisa piesārņojumu Londonas vēsturē.

1985

Sadursmes starp policiju un iedzīvotājiem Londonas rajonā Broadwaterfarm.

2004

Tiek pieņemts Londonas plāns, kurā izklāstīta Londonas stratēģija līdz 2031. gadam.

2012

Londonā notiek XXX vasaras olimpiskās spēles.

2015

Londonas iedzīvotāju skaits atkal sasniedz 1939. gada līmeni – 8,6 miljoni.

Otra nodaļa – Slaveni londonieši

Bairons, Džordžs Gordons (1788-1824) bija viens no ievērojamākajiem angļu romantisma ‑dzejniekiem, pazīstams visā pasaulē.

Bovijs, Deivids (David, 1947-2016) bija ievērojams ‑rokmūziķis, kurš savā daiļradē deva priekšroku novatoriskiem virzieniem.

Bekhems, Deivids (1975) ir slavens futbolists un pussargs.

Defo, Daniels (1660-1731) bija ievērojams rakstnieks un esejists, viens no angļu romāna pamatlicējiem, Robinsona Krūzo autors.

Kamberbačs, Benedikts (Benedict, 1976) ir ievērojams britu aktieris, pazīstams ar Šerloka Holmsa lomu BBC seriālā Sherlock un žurnālista Džuliana Asanža lomu biogrāfiskajā trillerī The Fifth Estate.

Kītss, Džons Kītss (1795-1821) bija ievērojams angļu ‑dzejnieks romantiķis un Viktorijas laikmeta zvaigzne.

Pips, Samuels (1633-1703) bija parlamenta deputāts, Karaliskās Zinātņu biedrības prezidents (1684-1686) un plaši pazīstamas dienasgrāmatas autors, kas sniedz detalizētu ieskatu 17. gadsimta otrās puses londoniešu ikdienas dzīvē.

Faradejs, Maikls Faradejs (1791-1867) – viens no slavenākajiem fizikas ‑zinātniekiem cilvēces vēsturē, elektromagnētiskā lauka doktrīnas pamatlicējs, pirmā elektromotora modeļa autors.

Čīzs, Džeimss Hedlijs (René Brabazon Raymond; 1906-1985) bija viens no pasaulē pazīstamākajiem detektīvromānu autoriem, kurš sarakstījis gandrīz simts romānus.

Attlee, Clement Richard (1883-1967) – slavens politiķis, Leiboristu partijas līderis (1935-1955), Lielbritānijas ‑premjerministrs (1945-1946), izcils reformators, kurš daudz darīja, lai īstenotu "labklājības valsts" koncepciju.

Pirmā nodaļa

‑Londona, ‑dingdong, ‑Londona!

Dārgā, nolādētā, izklaidējošā pilsēta, atvadies!

Tavus muļķus es vairs nediriģēšu:

Šogad mierā, jūs, kritiķi, dzīvojiet,

Jūs, netiklas, guliet mierīgi!

Aleksandrs Pops. Atvadas no Londonas

Leģenda par Diku Vitingtonu

Mūsu senajai pilsētai nav leģendu par tās izcelsmi. Londonai nav tik paveicies. Leģendas sāka rasties vēlāk, un, iespējams, visaizkustinošākā no tām ir stāsts par Diku Vitingtonu, nabadzīgu bāreņu, kurš dzīvoja karaļa Edvarda III (1327-1377) valdīšanas laikā.

Starp citu, Edvards III bija pirmais Anglijas valdnieks, kurš savā oficiālajā titula nosaukumā iekļāva kārtas skaitli. Pirms tam karaļi ‑kaut kā bija iztikuši bez cipariem, kas radīja zināmu jucekli hronikās.

Dikam nebija ne mājas, ne ģimenes, ne naudas, ne perspektīvu. Meklējot labāku dzīvi, Diks aizbrauca no dzimtā ciemata uz Londonu, kur viņam paveicās atrast darbu bagāta tirgotāja Ficvorena virtuvē. Un viss būtu labi, ja ne ļaunais pavārs, kurš Dikam nepatika un tiranizēja viņu visos iespējamajos veidos, tostarp sitot ar visu, kas pagadās pa rokai. Bēniņi, kur saskaņā ar tā laika paražām tika izmitināti zemākie kalpotāji, bija pilni žurku un peļu, kas naktīs apgrūtināja miegu.

Diks strādāja par pārtiku un pajumti, viņam naudu nemaksāja, tāpēc, lai nopirktu kat.....

"Nopirkt kaķi?! – uzmanīgākie lasītāji tagad būs pārsteigti. – Vai jūs nevarētu kādu noķert uz ielas? Šādu labu lietu visos laikos bija daudz!".

Kāda ir atbilde uz šo jautājumu? ‑Pirmkārt, mēs nezinām visas detaļas par londoniešu ikdienas dzīvi Eduarda III laikā, kurš valdīja piecdesmit gadus. Iespējams, izsalkušie klaidoņi noķēra visus klaiņojošos kaķus vai arī Dikam bija vajadzīgs īpaši liels kaķis ar labi attīstītām medību prasmēm. Un vispār pret senām leģendām jāizturas ar cieņu, bez ņirgāšanās un citām viltībām. Gudrība noved pie alternatīvu versiju rašanās, un pēctečiem nākas minēt, kā bija patiesībā. Vai laktuve bija uz akmens, vai ne? Vai arī Artūram nemaz nebija jāraizējas ar zobena izvilkšanu, jo Ekskalibūru viņam uzdāvināja Ezera dāma?1 Tāpēc mēs nebūsim izvēlīgi attiecībā uz mantojumu, ko esam mantojuši no saviem senčiem, bet pieņemsim to tādu, kāds tas ir.

Diks vēlējās kaķi. Viņš to nopirka par santīmu, ko bija nopelnījis, spodrinot kurpes, ielika savā miteklī un no tā brīža baudīja nakts mieru. Bet tad liktenis viņam sagādāja kārdinājumu. Ficdvorens aprīkoja vēl vienu kuģi uz svešām zemēm un piedāvāja saviem kalpiem izmēģināt veiksmi, dodot kapteinim ‑kaut ko pārdot. Tā bija riskanta ideja – izdosies vai nē? – Un ar kuģi varēja notikt jebkas, taču visi kalpi atsaucās piedāvājumam. Pat Diks bija kārdināts atdot kapteinim savu kaķi, jo viņam nebija citas kustamas mantas. Viņš atdeva to kapteinim un drīz vien to nožēloja, jo mazie bēniņu dzīvnieciņi atkal sāka viņu kaitināt. Un pavārs bija kļuvis nikns – reti kurš rīkojums tika dots bez dauzīšanas. Piedzīts izmisumā, zēns nolēma pamest Londonu, kurā beigu beigās vilcinājās. Nolēma – un izdarīja. Viņš aizbēga no sava saimnieka pirms rītausmas (un bija Visu svēto diena2 , labvēlīga jebkuram pasākumam), devās uz Holloveju, kas tolaik bija pilsētas nomale, apsēdās uz akmens un pārdomāja, kurā virzienā būtu labāk doties. Un tad atskanēja Svētās ‑Marijas baznīcas zvani.....

Atgriezieties ‑Londonā,

‑Dindon! ‑Dindon!

Atgriezies ‑Vītingtons,

Trīs reizes Londonas lords mērs!

Atgriezieties ‑Londonā!

Diks paklausīja aicinājumam un atgriezās pie Fitzvorrena, pirms viņu palaida garām. Pa to laiku kuģis ar Dika kaķi uz klāja bija devies uz kādu austrumu valsti, kuru mocīja peles. Šajā valstī kaķu nebija (un nejautājiet, kāda tā ir valsts, jo mēs esam vienojušies strikti sekot stāstījumam). Kapteinis pārdeva kaķi šīs valsts valdniekam par pasakainu naudas summu un droši atgriezās atpakaļ Anglijā. Šādā veidā Diks ieguva bagātību. Vēlāk viņš apprecējās ar Ficdvorena meitu, un ar naudu un sakariem un kļuva par mēru.

Tiem, kas, degustējot dzērienus kādā Londonas krogā, riskēs apšaubīt šī stāsta patiesumu, būs smagi. Pirmkārt, viņam tiks atgādināts, ka īstā Ričarda Vītingtona, trīskārtējā Londonas ‑lorda mēra, sievas uzvārds ir Fitzworren. Un, ja nekaunīgais bezdievīgais nelietis noraidīs šādus pārliecinošus pierādījumus, viņam var tikt piemēroti īpaši pasākumi… Tomēr šeit ir maģiska burvestība, kas acumirklī pārtrauc jebkādus konfliktus krogos. Tev ir jāuzņem daudz gaisa krūtīs un jāsakliedz pāri visai telpai, pārspējot visus pārējos trokšņus: "Mans mielasts visiem klātesošajiem!". Un viss uzreiz būs labi.

Kāpēc mēs jau pašā stāsta sākumā atceramies kāda labi situēta Glosteršīras3 muižnieka dēlu (jā, tieši tā!), kurš 1397. gadā pirmo reizi kļuva par Londonas ‑lordu mēru? Tāpēc, ka skanēja zvani! Tieši viņš bija tas, kurš to izdarīja tik tālu uz priekšu. ‑Londonā! ‑Londonā! ‑Londona! Cik melodisks! Pilsētas vārds ir kā radīts, lai to izrunātu dziedājumā… ‑Londona! (Tagad pamēģiniet aizvest jauno Diku uz Rosllanerkhragog4 vai Drumnadrockit5 un paklausieties – vai jūsu zvani vispār skanēs?).

Un, tā kā esam pieminējuši ‑St MaryleBow baznīcu, ko londonieši dēvē par ‑Bow Church6 ,⁷ mums jāpieskaras vienam svarīgam apstāklim. Jau septiņpadsmitā gadsimta vidū eksaltēti aristokrāti radīja iesauku "cockney" par parastajiem Londonas Sitijas iedzīvotājiem, kas sākumā tika uzskatīta par tik aizvainojošu, ka par to varēja saņemt dūri pa zobiem. Kā gan citādi? Kurš gan gribētu, lai viņu dēvē par "gailenīti"? Taču ar laiku gailis apzinājās savu dižo dabu un saprata, ka Londona turas kopā tieši uz viņa spēcīgajiem pleciem (nevis uz aristokrātu naudas). Aizvainojošā iesauka pārvērtās par goda titulu, uz kuru neviens svešinieks nevarēja aizskarties. Un, ja kāds to izdarītu, viņš nekavējoties tiktu izcelts atklātībā ar nevainīgu jautājumu: "Un kur tu esi dzimis?". Fakts ir tāds, ka par īstu koknīstieti var uzskatīt tikai to, kurš dzimis Bow ‑Church maģisko zvanu tuvumā, citiem vārdiem sakot, piecu jūdžu rādiusā no klusās ‑Bowline ietekas trokšņainajā Cheapside8 . Visi londonieši ir londonieši, bet ne visi londonieši ir londonieši.

Taču atgriezīsimies pie nosaukuma pirmsākumiem. Viduslaiku hronists Galfrīds no Monmutas savā grāmatā "Lielbritānijas karaļu vēsture" norāda uz leģendārā (t. i., mītiskā) karaļa Luda vārdu. Savulaik, pirms romiešu ierašanās, Luds iekaroja Trinovantum pilsētu un nosauca to par godu Kerlud – "[karaļa Luda] pilsēta". Gadu gaitā Kerluda kļuva par Kerlundainu, pēc tam par Londīniju, un galu galā par Londonu. No pirmā acu uzmetiena šī versija izskatās visai loģiska, taču valodniecības likumi to pilnībā atspēko, sakot, ka šāda transformācija nav iespējama. Un tiem var ticēt, jo valodas neattīstās tā, kā tām ir jāattīstās, bet saskaņā ar noteiktiem standartiem. Aptuveni izsakoties, ja "Kerlud" kļuva par "Kerlundein", tad nosacītajam "Verwood" vajadzētu kļūt par "Verlundein", "Bribdud" – par "Bribdudein". Tomēr līdzīgu transformāciju piemēru nav, tāpēc noliekam "Lielbritānijas karaļu vēsturi" (starp citu, interesants traktāts) plauktā un pievērsīsimies citiem pieņēmumiem.

Daži autori "Londinium" veido no ķeltu vārdiem "llyn" ("ezers" vai "upe") un "dun" ("cietoksnis"). Vārda "llyn" vietā var ņemt velsiešu "lhwn" ("birzs"), un arī tas izrādīsies pārliecinoši, jo upei, pie kuras dibināts Londinium, bija jābūt ar birzēm, citādi nebija iespējams. Ja vēlaties, varat iedomāties dievieti Diānu, kas personificēja romiešu mēnesi, un tad iegūsiet "l[l]an Dian" ("Diānas templis") vai "l[l]an gelach" ("Mēness templis") ar sekojošu "gelach" transformāciju "don", ko dīvainie valodniecības likumi gluži pieļauj. Tiesa, šajā versijā ir viens būtisks "punktiņš" – Diāna bija populāra romiešu sabiedrības zemākajos slāņos, īpaši vergu vidū, par kuru patronesi viņu uzskatīja. Vai nav dīvaini, ka romieši, kas iekaroja tālas salas, iedomājās pilsētu nosaukt "plebejiskās" dievietes vārdā? Drīzāk viņi būtu dibinājuši "l[l]an Iuno" ("Juno templis"), jo Juno bija Romas un visas impērijas patronese.

Ja vēlaties īpaši oriģinālu skaidrojumu, varat atcerēties divpadsmit Izraēla ciltis, īpaši cilti, kas cēlusies no Dana, patriarha Jēkaba piektā dēla. "‑Landan" ir "Dana mājvieta" vai "Dana mājvieta". Taču būtu dīvaini pieņemt, ka jūdi iefiltrējās Lielbritānijā uzreiz pēc tam, kad to bija iekarojuši romieši, sākot ar 43. gadu, ko pieņemts uzskatīt par mūsu pilsētas dibināšanas gadu. Lai tirgotāji sekotu karavīriem, bija jāpaiet ‑zināmam laikam, vai ne?

Ja jāizvēlas ticamākais no daudzajiem variantiem, tad tas būtu (ar visu cieņu pret citām versijām) "llyndun" – "cietoksnis pie upes". Savukārt visvienkāršākais nosaukuma izcelsmes variants to saista ar cilvēku vārdā Londinos, kuram savulaik piederējušas šīs vietas. Starp citu, "Londinos" no bretoņu valodas var tulkot kā "mežonīgs". Stadionā, kur Chelsea spēlē ar Arsenal9 , pēdējais skaidrojums izskatās pārliecinošākais.

Romieši Lielbritānijā

Vispirms 55. un 54. gadā p.m.ē. Gajs Jūlijs Cēzars mēģināja iekarot Lielbritāniju, abas reizes neveiksmīgi. Otrajā vizītē vietējais vadonis vārdā Kasivelauns, šķiet, piekrita maksāt Romai ikgadēju nodevu, taču neviens no saglabājušajiem avotiem šādus maksājumus nemin. Turklāt otrajā reizē, tāpat kā pirmajā, romieši pilnībā pameta Britāniju, neatstājot garnizonus, kā tas pieņemts iekarotajās valstīs. Tātad pieminētā nodeva var tikt uzskatīta par izdomājumu, lai saglabātu Lielās Romas prestižu.

Cēzara brāļadēls, imperators Klaudijs, kurš valdīja no 41. līdz 54. gadam, nolēma nostiprināt savu diezgan vājo varu, pievienojot jaunas zemes, un šim nolūkam 43. gadā nosūtīja konsulu Aulu Plautiju uz ziemeļiem, piešķirot viņam četrus leģionus, ko pastiprināja divdesmit tūkstošu spēcīga palīgarmija. Izsēdinājušies mūsdienu Kentas teritorijā, romieši drīz ieņēma Britānijas ‑dienvidaustrumu daļu un turpināja salas iekarošanu no šī ērtā priekšpunkta. Temzas šķērsošanai izraudzītajā vietā romieši uzcēla tiltu un tā tuvumā nodibināja apmetni, ko nosauca par Londīniju. Bez apmetnes nebija iespējams iztikt, jo tiltu vajadzēja apsargāt.

Ar to viss sākās.

43. gadā, gandrīz pirms diviem tūkstošiem gadu.

P. S. Pavisam nesen, 2016. gadā, Londonā tika atrasta aptuveni 65. gadā datēta plāksnīte ar uzrakstu Londinio Mogontio ("Uz Londīniju, Mogontijam"). Līdz šim šī plāksne ir agrākais vēsturiskais dokuments, kurā minēta Londona.

Otrā nodaļa

Londinium likteņa līkloči

Skaidrā gaisā tas ir skaists skats,

No Hampstedas siltā augstuma, lai uzreiz redzētu

Anglijas plašā galvaspilsēta,

Torņi, zvanu torņi, pagarinātās ielas un būves.

Svētā Pāvila augstais kupols starp vasaļu bandām

No kaimiņu smailēm stāv karaļa virsnieks,

Un pāri laukiem parādās ridgy jumti,

Ar attālumu maigi tonēts, blakus,

Ar radniecīgu žēlastību, kā divas māsas dārgas,

Vestminsteras torņi, viņas abatijas lepnums;

Kamēr tālu aiz tās spīd Sērrejas kalni

cauri plānai, maigai miglai un rāda to viļņoto līniju.

Tā skatoties, labs skats!

Joanna Bailli. Londona

Romas pilsēta

Visas romiešu pierobežas pilsētas, kas tika būvētas pēc vienādiem standartiem, bija nocietinātas. Faktiski cietoksnis – mūrēts militārais cietoksnis – bija pilsētas sākums. Netālu tika atvērta krodziņš, sākās ‑kāda tirdzniecība, vietējie iedzīvotāji un romiešu karavīri, kuri bija nostrādājuši savu laiku, apmetušies uz dzīvi, demobilizēti, varēja saņemt zemes gabalu un naudu saimniecības uzsākšanai. Centrālā valdība stimulēja apdzīvoto vietu attīstību iekarotajās zemēs, tāpēc īpaši nozīmīgas celtnes, īpaši tempļus un akveduktus, parasti cēla par valsts līdzekļiem, no tiem apmaksāja arī ceļu ierīkošanu. Tāpēc neliela apmetne īsā laikā varēja kļūt par lielu (pēc tā laika standartiem) pilsētu. Romieši tērēja daudz naudas būvniecībai pat pierobežas pilsētās, jo visa šī monumentālā greznība bija romiešu diženuma iemiesojums.

Marks Aurelijs Mauzejs Karausijs bija Romas impērijas ‑uzurpators Britānijā un Ziemeļgallijā.

Attīstītām pilsētām, kā arī stratēģiski nozīmīgām pilsētām tika piešķirts Romas kolonijas statuss, kas to iedzīvotājiem deva tiesības, pielīdzināmas Romas iedzīvotāju tiesībām. Senās Romas vēsturnieks Publijs Kornēlijs Tacīts, kas slavens ar savu analītiskās pieejas un smalkā psiholoģisma apvienojumu, savās Annalēs Londīniju apraksta kā "pilsētu, ko nesauc par koloniju, bet kas, pateicoties tirgotāju un preču pārpilnībai, tomēr ir ļoti pārpildīta. Tas nozīmē, ka Londīnijam bija pašvaldības statuss, kas tam deva tiesības uz pašpārvaldi un tā iedzīvotājiem – daļu no Romas pilsonības tiesībām.

Londīnijs radās "tukšā vietā", nevis pirms romiešu laikmeta apmetnes attīstības rezultātā, tāpēc tam bija regulāra taisnstūra forma un taisnas ielas, kas krustojās taisnā leņķī, kas raksturīgi vēlīno romiešu pilsētai. Ja forma vēl varēja novirzīties no standarta (lai nepārbūvētu tikko iekarotu pilsētu!), tad taisnas ielas bija neapšaubāma senās romiešu pilsētas pazīme imperatora laikā. Iespējams, tikai pašu Lielo Romu nevarēja pieskaņot šim standartam, jo tā ilgstoši attīstījās haotiski.

Boudicca Rising

Dzīve ‑pierobežas pilsētiņās bija nemierīga. Tiklīdz galvenie romiešu spēki atkāpās, pakļautie valdnieki sāka kustēties. Bieži vien romieši, kas bija pieraduši paļauties uz savu zobenu, paši izraisīja sacelšanos.

"Ikēņu ķēniņš Prasutags, kurš bija slavens ar savu lielo bagātību, savā testamentā par mantiniekiem iecēla Cēzaru un viņa divas meitas, cerēdams, ka šī paklausība pasargās viņa valstību un īpašumus no vardarbības. Taču notika pretējais, un valsti izlaupīja centurioni, bet mantojumu – prokurora vergi, it kā abi būtu sagrābuši ar ieroču spēku. Vispirms tika sista Prasutaga sieva Būdika, un viņa meitas tika apkaunotas; tālāk visiem ievērojamajiem ikēņiem tika atņemts no senčiem mantotais īpašums (it kā visa teritorija būtu atdota romiešiem), un karaļa radiniekus sāka uzskatīt par vergiem. Iceniji, sašutuši par šiem apvainojumiem un baidīdamies no vēl sliktākām lietām, jo viņu zeme ir kļuvusi par provinces daļu, ņem rokās ieročus un iesaistās sacelšanās sacelšanās cīņās ar Trinobantiem, kā arī ar visiem tiem, kas, vēl nesalauzti verdzībā, slepenās sanāksmēs ir zvērējuši atgūt zaudēto brīvību, ar īpašu naidu pret veterāniem [t. i., atvaļinātajiem romiešu ‑karavīriem-iedzīvotājiem]. Patiešām, nesen pārcēlušies uz Kamulodunas koloniju, viņi izmeta trinobantiešus no viņu mājokļiem, izdzina viņus no viņu laukiem, saucot tos par gūstekņiem un vergiem, turklāt karavīri ļāvās veterānu patvaļai gan viņu dzīvesveida līdzības dēļ, gan cerībā, ka arī viņiem tiks ļauts darīt to pašu..... Nemierniekiem šķita, ka nav grūti iznīcināt koloniju, kurai nebija nekādu nocietinājumu, jo mūsu komandieri par to nerūpējās, vairāk domājot par patīkamām lietām nekā par lietderīgām lietām" .

Sacelšanās, ko 61. gadā izraisīja ķeltu cilts Iceniju cilts karaliene Boudicca, sākās veiksmīgā brīdī – romiešu pārvaldnieks Gajs Suetonijs Paulīns devās pakļaut nepaklausīgos britus, kas bija nostiprinājušies Monas (tagad Anglesija) salā . Turklāt Boudicca pievienojās kaimiņu ķeltu ciltīm, galvenokārt trinovantiem, kas dzīvoja tagadējā Eseksas štatā . Vēsturnieku viedokļi ir ļoti atšķirīgi, taču saskaņā ar ticamāko versiju Budikas vadībā bija aptuveni simts tūkstoši karavīru.

Suetonijs ieradās Londīnijā pirms Budikas, bet, "ņemot vērā nelielo savas armijas skaitu… nolēma upurēt šo pilsētu, lai glābtu pārējo. Viņa apņēmību nesatricināja ne lūgumi, ne pilsētnieku asaras, kas sauca viņu pēc palīdzības, un viņš deva signālu doties ceļā, paņemot līdzi tos, kuri vēlējās viņu pavadīt; tos, kurus atturēja dzimums, vecums vai vietas pievilcība, ienaidnieki iznīcināja" . Britāņi ne tikai nokauj iedzīvotājus, bet arī nodedzina pilsētu, kas viņiem bija naidīgās romiešu varas simbols, lai gan saprātīgāk būtu bijis tajā nostiprināties, jo īpaši tāpēc, ka tā sargāja svarīgu tiltu pār Temzu.

Suetoniju nevajadzētu vainot par to, ka viņš nodeva Londīniju drošai nāvei, jo viņam patiešām trūka karaspēka. Kad viņš bija sapulcinājis visu, ko varēja sapulcināt, ieskaitot miliciju, viņa rīcībā bija aptuveni desmit tūkstoši karavīru – desmit reizes mazāk nekā ienaidniekam. Taču ne velti tika teikts, ka viens romiešu karavīrs ir vienāds ar desmit barbariem. Izšķirošajā kaujā, kas hronikās iegājusi kā "Rokstera kauja", romieši sagrāva britus straujā uzbrukumā, pēc kura kauja pārvērtās slaktiņā. Tacīts raksta, ka britu tika nogalināti "nedaudz mazāk par astoņdesmit tūkstošiem", bet romiešu zaudējumi bija aptuveni četri simti vīru.

Londinium Revival

Desmit gadu laikā romieši atjaunoja Londīniju, un jaunā pilsēta bija daudz labāka par iepriekšējo un ne tikai ieguva romiešu kolonijas statusu, bet arī kļuva par reģiona galvaspilsētu. Savas attīstības kulmināciju tā sasniedza II gadsimta vidū, kad tajā dzīvoja aptuveni piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Tacits rakstīja, ka Londonīnijā nebija nekādu nocietinājumu, un par to vainoja romiešu komandierus. Var pieņemt, ka nocietinājumu trūkuma iemesls nebija vieglprātība vai nolaidība, bet gan pārlieku optimistisks situācijas novērtējums Lielbritānijā – ja nav gaidāmi uzbrukumi, kāda jēga no nocietinājumiem? Taču otrā gadsimta beigās kļuva skaidrs, ka šajās vietās nekad nebūs pilnīga miera, un romieši sāka norobežot Londīniju no trim pusēm ar mūra mūri.

Celtniecība ilga trīsdesmit piecus gadus – no 190 līdz 225 gadiem, bet mūris izrādījās iespaidīgs pat mūsdienu standartiem – piecus kilometrus garš, sešus metrus augsts un divarpus metrus plats. Mūra paliekas ir saglabājušās līdz mūsdienām. Sienas fragmenti ir izkaisīti pa Londonu. Lai gūtu priekšstatu par mūri, pietiek apskatīt vienu no tiem, vismaz to, kas atrodas netālu no metro stacijas Tower Hill. Zīmīgi, ka līdzās versijai, saskaņā ar kuru siena bija paredzēta, lai aizsargātu Londīniju no britiem, pastāv vēl viena, kas tās būvniecību skaidro ar romiešu iekšējām ķildām (cīņu par imperatora scepteru starp Britānijas vietvaldi Klodiju Albīnu un Augšpanonijas vietvaldi Septimiju Severu).

Londinium ‑ziemeļrietumu daļā atradās cietoksnis, kura mūri bija divus romiešu posmus gari (aptuveni 400 metrus). Garnizoni vienmēr tika izvietoti pilsētas nomalē, kas bija ērti gan no stratēģiskā, gan sadzīves viedokļa.

Uz ‑dienvidaustrumiem no cietokšņa atradās amfiteātris – apaļš antīkais teātris bez jumta, kur notika gladiatoru cīņas, ratiņu sacīkstes un citas masu izrādes. Laika apstākļi Albionā bija daudz skarbāki nekā Apenīnu pussalā, taču arī šeit "izrāžu tempļi" bija atvērti.

Romas pilsētas "sirds" bija forums – centrālais pilsētas laukums, kur notika iedzīvotāju sapulces un tiesas sēdes, notika tirdzniecība, naudas apmaiņa un darījumi. Forumu no visām pusēm norobežoja ēkas vai mūri, un tā iekšējā perimetrā stiepās portiki, kas kalpoja kā aizsardzība no saules karstuma vai lietus. Forumā atradās tempļi, pilsētas padomes ēka – kūrija un bazilika, kur notika tiesas sēdes, tika risināti finanšu jautājumi un sliktos laikapstākļos pulcējās cilvēki (labos laikapstākļos sanāksmes notika zem klajas debess).

Portiķi bija arī forumam piegulošajās ielās. Tie uzsvēra ģeometrisko proporciju stingrību un piešķīra ēkām monumentalitāti. Pilsētas vārti bija ne tikai atveres sienā, bet arī triumfa arkas. Iebraucot pilsētā, cilvēku uzreiz pārņēma tās varenība.

Bagāto pilsoņu mājas bija imperiālajā Romā ierastā ‑atrija-peristila tipa. Tikai tie, kas tajās dzīvoja, varēja apbrīnot mājokļus, jo no ziņkārīgiem skatieniem un zagļiem māju aizsargāja tukšas augstas sienas. Sākotnēji romiešu mājas, kurās turīgie pilsoņi pārcēlās no mālainajām būdām, bija slēgts četrstūrains komplekss, kura centrā atradās ātrijs – telpa ar kamīnu un caurumu jumtā virs tā. Atrijs kalpoja kā virtuve un ēdamistaba, un tajā varēja ierīkot arī peldbaseinu. Atrijā iedzīvotāji varēja baudīt tīru gaisu klusā un ērtā vidē. Promenādes Senajā Romā veidoja tikai dabā – laukos vai dārzos, jo staigāšana pa pārpildītām un putekļainām pilsētas ielām nesagādāja nekādu baudu.

Laika gaitā atriju mērķis mainījās. Tie kļuva par ceremoniju zālēm, un mājai tika pievienots peristils – atklāts pagalms, ko no ātrija atdalīja tablinums – mājas īpašnieka birojs. Tagad iedzīvotāji atpūtās peristilā (ja platība to ļāva, tur varēja ierīkot dārzu), bet ātrijā notika kopīgas maltītes vai tika uzņemti viesi.

Londonā atrasts bronzas Hadriāna krūšutēls

Ir viegli sajusties kā senās Londīnijas iedzīvotājam. Apģērbieties plašās "balakhonny" drēbēs (vēlamas atklātas sandales) un pusdienlaikā iziet uz ‑Oksfordas ielu. Protams, pulksteņi, mobilie telefoni un citas progresa dāvanas jāatstāj mājās. Pastaigājieties zem Marmora arkas, izliekoties, ka tie ir pilsētas vārti, un dodieties uz Holbornu , baudot pūļus. Kad sasniegsiet Holbornu, varat uzskatīt, ka esat apceļojuši visu Londīniju no rietumiem uz austrumiem. Jūs varat uzturēt spēkus ar ‑kaut ko piemērotu – gaļas gabaliņu vai vienkāršu sieru un maizi, senatnē tādas lietas kā fish and chips vai tandoori čiken nebija.

‑Oksfordas iela pastaigai tika izvēlēta nevis nejauši, bet gan Marmora arkas dēļ, kuru arhitekts Džons Nešs veidoja pēc slavenās Konstantīna romiešu triumfa arkas parauga. No 1828. gada tā atradās Mālstrītā un kalpoja par lielo ieeju Bekingemas pilī, bet 1851. gadā to pārcēla uz tagadējo vietu. Tika uzskatīts, ka pārvietošanas iemesls bija arkas izmērs, kas neļāva garām pabraukt Zelta karaliskajai karietei . Šo maldīgo priekšstatu, kas pastāvēja aptuveni simts gadus, atspēkoja 1953. gadā Elizabetes II kronēšanas laikā, kad Zelta kariete bez šķēršļiem pabrauca zem arkas. Patiesībā tā tika pārvietota, jo karalienei Viktorijai tā nepatika, uzskatot, ka Neša radītais traucē pils ansambļa harmoniju.

‑Oksfordas ielas garums (divarpus kilometri) ir piemērots arī pastaigai pa iedomāto Londīniju, var uzskatīt, ka pastaiga pa pilsētu vedīs no rietumu vārtiem līdz austrumu vārtiem.

Londonas Mitreum

1954. gadā Londonas pilsētas centrālajā daļā, Walbrook ielā, Londonas Sitijā, tika atklāts mitreums – trešā gadsimta vidus dievam Mitram veltīts templis. Mītreumi tika būvēti pazemē vai izcirsti klintīs, jo Mitra dzimis akmenī alā, un tie sastāvēja no taisnstūra formas telpas ar kupolveida griestiem, kurā varēja atrasties aptuveni divdesmit cilvēku. Mitrejas bija "kameras", bet ļoti daudzskaitlīgi tempļi. Tā, piemēram, Senajā Romā to bija aptuveni astoņi simti. Nav izslēgts, ka nākotnē Londonas centrā varētu atrasties vēl citi mitrāji.

‑Patiesībā Mitra ir persiešu dievs. Grieķi pārņēma viņa kultu no persiešiem, bet romieši – no grieķiem. II gadsimtā Mitras kults izplatījās visā Romas impērijā, pateicoties tam, ka tā galvenie piekritēji bija karavīri, kuri ticēja, ka Mitra dod uzvaru. Turklāt mitraismu piesaistīja vispārējas vienlīdzības pasludināšana un pēcnāves svētlaimes apsolījums tiem, kas dzīves laikā nepārkāpa Mitras likumus (šajā ziņā tas bija ļoti līdzīgs kristietībai).

1954. gadā mitru pārcēla uz ‑Temple Court, Karalienes Viktorijas ielā, lai netraucētu būvniecībai. Nesen tika runāts par tās atgriešanu sākotnējā vietā, jo ēka, kuras celtniecības laikā tā tika atrasta, tika nojaukta, taču līdz šim "repatriācija" ir atlikta.

Londinium saulriets

Londīnija atdzima divreiz – pēc Budikas iebrukuma un pēc postošā ugunsgrēka ap 120. gadu. Lielākā daļa pilsētas bija būvēta no koka, tāpēc ugunsgrēks tai nodarīja nopietnus postījumus.

Ir bijuši valsts apvērsumi. Pirmais notika 286. gadā, kad Romas pārvaldnieks Marks Karausijs pasludināja sevi par Lielbritānijas imperatoru. Karausija un viņa pēcteča Gaja Allekta valdīšanas laikā Londīnija zaudēja daļu no savas varenības, un 296. gadā, kad šeit ieradās imperators Konstants I Hlors lielas armijas vadībā , Allekta karavīri pamatīgi izlaupīja pilsētu. Arī otrais apvērsums, ko 383. gadā organizēja karavadonis Magnuss Maksims un piecus gadus vēlāk apspieda imperators Teodosijs Lielais, neiztika bez postījumiem, īpaši ņemot vērā, ka līdz IV gadsimta beigām pilsēta sāka panīkt. No otras puses, romiešu valdīšanas beigas Lielbritānijā bija liktenīgas Londonijai......

Rakstāmspalva un rakstāmpiederumu kladīte ir senākais zināmais Londonas Sitijas komercdarījuma ieraksts. Tas datēts ar 57. gada 8. janvāri‑. Melnais vasks, kas sākotnēji bija uz tā, ir pazudis, bet autors uz koka ir atstājis pēdas, kuras var nolasīt. Autors Tibuls, Venusta brīvlaulīgais, raksta, ka viņš ir parādā Gratam, Spūra brīvlaulīgajam, 105 denārijus apmaiņā pret precēm. Izstādīts Mithraeum Londonā.

Nebija britu atbrīvošanas sacelšanās. 407. gadā Britānijā par imperatoru pasludināja vienkāršu karavīru vārdā Konstantīns, kura personīgās īpašības nepārprotami atsvēra viņa "zemāko" izcelsmi. Viņam zvērinātas armijas priekšgalā Konstantīns šķērsoja kontinentu un devās uz Romu, kur atradās likumīgais imperators Honorijs. Lielbritānijā palika daži nelieli romiešu garnizoni – faktiski iedzīvotāji bija atstāti paši sev. Kad 410. gadā Konstantīnam klājās ļoti slikti, Lielbritānijas iedzīvotāji lūdza Honorija aizsardzību, taču tam nebija nekādu rūpju par attālo un, atklāti sakot, maznodrošināto provinci. Honorijs atbildēja stilā "parūpējieties paši par sevi", un tādējādi Londīnija kopā ar visu Britāniju "izkrita" no Rietumromas impērijas . Un 476. gadā pazuda arī pati impērija.

Nav zināms, kas notika ar Londīniju 5. gadsimtā, jo pēc romiešu aiziešanas nav saglabājušās vēstures hronikas. Skaidrs ir viens: līdz 5. gadsimta beigām Fleetas upes pretējā krastā, kas ietek Temzē netālu no Londinium, bija izveidojusies jauna apmetne, un Londinium bija pamests. Vai nu pilsētas iedzīvotāji pārcēlās uz jaunu vietu, vai arī visi aizgāja kopā ar romiešiem, un anglosakši nolēma šeit neapmetināties. Kāpēc? Varbūt Londonīnijā izcēlās vēl viens ugunsgrēks vai arī romiešu dibinātā pilsēta tika uzskatīta par "nolādētu". Tomēr šajā gadījumā iemesli nav tik svarīgi kā rezultāts – Londīnijs beidza pastāvēt, un tā tuvumā tika dibināta Lundenvika.

Budikas atgriešanās

Karalienes Viktorijas valdīšanas laikā strauji pieauga Budikas, kas kļuva par brīvību mīlošo britu krāšņās nacionālās pagātnes iemiesojumu, popularitāte. Savu lomu spēlēja arī abu valdnieku vārdu sakritība – gan Boudicca, gan Viktorija nozīmē "uzvara". Slavenākais piemineklis Boudiccai, ko 1902. gadā Vestminsterā uzstādīja Tomass Tornycrofts (Thomas Thornycroft). Tēlnieks apzināti piešķīra Icenijas karalienei līdzību ar jauno Viktoriju. To varētu uzskatīt par pieminekli karalienei Viktorijai kā Boudicca. Tornikrofts nebija grēkojis pret patiesību, jo neviens nezina, kāda izskatījās īstā Budika.

Taču ‑kopumā interese par Budiku pamodās 16. gadsimta otrajā pusē, valdot Elizabetei I, Henrija VIII un nelaimīgās Annas Boleinas meitai . Enerģiskā Elizabete, kuru vajadzēja dēvēt nevis par "labo karalieni Besu", bet gan par "spēcīgo karalieni Besu", ļoti atbalstīja senās britu karotājas tēlu. Un fakts, ka Budika pretojās romiešiem, ieguva īpašu nozīmi pēc Henrija VIII šķiršanās no Romas katoļu baznīcas. Taču pēc Elizabetes nāves angļu Tjūdorus tronī nomainīja Skotijas Stjuarti, kuriem Budika bija sveša, un tā viņa atkal tika aizmirsta.

Trešā nodaļa – Lundenvika – Oldviča

Londona, tu esi no pilsētām A per se.

Pilsētu virsaitis, puslielākais acu priekšā…

Citie, ka daži tyme cleped bija New Troy.

Viljams Voltons. Par godu Londonas pilsētai

Vai ir pareizi uzskatīt Lundenviku par Londonas pilsētas attīstības posmu? Vai nepastāv kāds ļoti izplatīts triks, kas palīdz palielināt pilsētas vecumu līdz vērtībām, kas salīdzināmas ar Romas vai, teiksim, Bagdādes vecumu? Tas tiek darīts vienkārši – pilsētai, kuras vēsture sniedzas līdz viduslaikiem (pat vēlīnajiem viduslaikiem), ir kāds priekšgājējs – ‑kāda sena apmetne, no kuras dibināšanas sāk skaitīt pilsētas vēsturi. Ir pārliecinošs sākums un skaidrs gals, bet starp tiem nav nekādas saistības – pilsētas vēsture nav nepārtraukta, bet šo "nenozīmīgo" apstākli var ignorēt. Vai Lundenviks nekalpo kā "instruments", lai palielinātu Londonas vecumu par vairāk nekā astoņiem simtiem gadu?

Nē, tas tā nav. Divas apdzīvotas vietas, kas dažādos laikos pastāvēja praktiski vienā un tajā pašā vietā (pusotrs kilometrs nav liels attālums), ja starp tām ir skaidri saskatāma nepārtrauktība, var uzskatīt par vienu un to pašu pilsētu. Un nav nozīmes, vai uz jauno vietu pārcēlās Londinium iedzīvotāji, vai tur apmetās citi cilvēki, svarīgi ir tas, ka Londinium nodeva stafeti Lundenvikam, kā viņi to dēvē, "no rokas rokā". Nu, un skrupulozajiem pedantiem, kuriem nepieciešama "pilnīga atbilstība", var ieteikt pastaigāties pa Oldvičas ielu, kas vijas ap Strandu St ‑MaryleStrand baznīcas rajonā (starp citu – tieši šeit 1809. gadā apprecējās Džons Dikenss un Elizabete Barrova, Čārlza Dikensa vecāki). Šīs ielas vietā atradās Lundenviks. 9. gadsimta beigās, kad karalis Alfrēds Lielais sāka atjaunot Londīniju, Lundenviku pārdēvēja par Ealdviku, ko var tulkot kā "Vecais tirgus", jo piedēklis "vic" apzīmēja tirdzniecības vietu, tirgu. Laika gaitā "Ealdwick" pārtapa par "Aldwych", un tagad Lundenviks ir neatdalāms no Londonas.

Benediktīniešu mūks Beda Godājamais, viens no Baznīcas skolotājiem , savā "Angļu tautas baznīcas vēsturē" (731. g.) apraksta Lundenviku, ko viņš dēvē par Londoniju, kā "tirdzniecības ostu daudzām tautām, kas šeit ierodas pa sauszemi un jūru". Šos vārdus var pieņemt kā versiju, kas izskaidro apmetnes pārcelšanu pusotru kilometru uz rietumiem – iespējams, jaunā vieta bija ērtāka tirdzniecībai nekā vecā.

Eseksas karaliste un tās galvaspilsēta

6. gadsimta sākumā teritorijā, ko tagad aizņem Eseksas, Hertfordšīras un Middlesex grāfistes, tika dibināta Eseksas karaliste.

Mēs ļoti maz zinām par agrīno viduslaiku britu karaļvalstīm. Informācijas avoti ir nedaudzie dokumenti, kas apliecina zemju vai privilēģiju iegūšanu. No tiem mēs zinām, ka ap 477. gadu saksonu ciltis no kontinentālās daļas ieradās Lielbritānijas krastos vadoņu Ella un Saksas vadībā. Saksa nostiprinājās tagadējā Eseksas grāfistē un sāka spiest britus atpakaļ. Līdz 527. gadam sakši bija iekarojuši teritoriju, kas kļuva par Eseksas karalisti, vienu no septiņām anglosakšu karalistēm . Tādējādi 6. gadsimta pirmajā pusē Lundenvica nonāca saksonu pakļautībā.

Lielbritānija astotā gadsimta beigās

Saksonieši pret romiešiem labākajā gadījumā bija neitrāli, tāpēc par romiešu mantojuma saglabāšanu nevarēja būt ne runas. Lielbritānijas vēsturi sāka rakstīt no jauna.

Pilsētas statuss no provinces centra kļuva par nelielas, bet joprojām neatkarīgas karalistes galvaspilsētu. Arheoloģiskie atradumi, kas nereti izrādās informatīvāki par dokumentālajiem avotiem, ļauj iztēlē uzburt priekšstatu par rosīgu apmetni, kuras kodolu veidoja liels tirgus, ko ieskauj amatnieku darbnīcas, kautuves, krodziņi un krodziņi, kas tajos tālākajos laikos kalpoja kā sava veida izklaides centri – ēdot varēja noskatīties ceļojošo mākslinieku uzstāšanos, paklausīties minstrēliem, atrast kādu, pie kā pavadīt nakti. Nedaudz tālāk plašā joslā stiepās fermas… Un viss šis krāšņais krāšņums bija iespiests starp ‑Longakru un Temzu.

Kristietības izplatīšanās

Romā, neraugoties uz impērijas sabrukumu, viņi atcerējās tālo ‑ziemeļrietumu zemi. 595. gadā pāvests Gregors I, kuru protestantu ‑reformators Žans Kalvins uzskatīja par "pēdējo labo pāvestu", nosūtīja misiju uz Lielbritāniju, lai pievērstu kristietībā Kentas karali Etelbertu un viņa padotos. Misiju vadīja benediktīniešu mūks Augustīns, kurš bija Svētā Andreja klostera prāvests Romā. Var iedomāties, kā viņam negribējās pamest savu klosteri un vilkties uz tālām zemēm, lai iepazīstinātu ar kristietību ‑dažus savvaļas ļaudis, taču disciplīna ir disciplīna – Augustīns droši sasniedza Lielbritāniju, apmetās Kenterberijā, kristīja karali un daudzus viņa padotos, nodibināja klosteri un 601. gadā kļuva par arhibīskapu. Tādējādi Lielbritānija nonāca Eiropas politikas orbītā, kuras centrs bija jaunā kristīgā Roma. Eseksas karaliste tolaik bija Kentes vasaļa teritorija.

"Kunga iemiesošanās gadā ‑604. gadā Lielbritānijas arhibīskaps Augustīns iesvētīja divus bīskapus, proti, Mellītu un Justu. Mellītu viņš iecēla par bīskapu Austrumsakšu provincē, kuru no Kentas atdalīja Tamensas upe un kura austrumos robežojās ar jūru. Tās galvaspilsēta Londonia atrodas minētās upes krastos" .

Mellīts nodibināja Svētā Pāvila katedrāli ‑Lundenvikā-Londonā un sāka izplatīt iedzīvotājiem patiesās ticības gaismu. Tajā laikā karalis Saberts bija pirmais, kas pieņēma kristietību, un mudināja savus padotos darīt to pašu. Tomēr Saberta dēli nepiekrita tēva uzskatiem un slepus turpināja pielūgt pagānu elkus. Tiklīdz karalis nomira (tas notika 616. gadā), viņa dēli izraidīja Mellitu un viņa līdzgaitniekus. Mellīts devās uz Kentu pie bīskapiem Lawrence un Justus. "Kopā viņi nolēma atgriezties savā zemē un tur ar tīru sirdsapziņu kalpot Kungam, nevis bezjēdzīgi palikt starp šiem barbariem, kas sacēlās pret ticību.".

Par anglosakšu ticējumiem mēs zinām maz, galvenokārt no tā paša Beda Godājamā, kurš raksta par priesteriem, elkiem un kapiem, kā arī par to, ka kapus varēja apgānīt, metot tiem šķēpu, un ka priesteriem nebija tiesību nēsāt ieročus. No tā nevajadzētu secināt, ka kareivīgo anglosakšu dievi bija miermīlīgi; ieroču aizliegums reliģiskajā sfērā bija cieņas izpausme pret dieviem.

No valdnieka viedokļa monoteistiskā kristietība bija vēlamāka par pagānismu, jo ideja par vienu dievu nozīmēja ideju par vienu zemes valdnieku, citiem vārdiem sakot, kristietība veicināja varas centralizāciju un stiprināja šo centralizāciju. Vienkāršajiem cilvēkiem bija tuvāki un pazīstamāki pagānu dievi, no kuriem katrs bija atbildīgs par noteiktu dzīves jomu. Turklāt starp pagānu ‑dieviem-valdniekiem bija daudz "vietējo" dievu, kas sargāja konkrēta reģiona iedzīvotājus un tāpēc bija viņiem īpaši tuvi.

668. gada sākumā Nortumbrijas karalis Osvijs un Kentas karalis Egberts lūdza pāvestu Vitālianu nosūtīt jaunu Kenterberijas arhibīskapu. Pāvests izvēlējās Teodoru no Tarsa, kurš dzīvoja vienā no Romas klosteriem… Visticamāk, neviens no godātajiem mūkiem nevēlējās doties uz nedraudzīgo Lielbritāniju, kas izraidīja savus apgaismotājus, tāpēc vajadzēja sūtīt kādu, kurš piekrita. Teodors tika iesvētīts par mūku saskaņā ar austrumu ‑kristīgo ritu, tāpēc to pašu gada pavasarī viņš tika pārtulkots rietumu veidā un nosūtīts uz Angliju, kur izrādījās kā ļoti aktīvs mācītājs. Beda Goda rakstīja, ka Teodors anglosakšu baznīcas labā paveicis daudz vairāk nekā viņa priekšgājēji, lai gan viņa pēcteči ar viņu nevarēja salīdzināties. Mūsu vēsturei ir svarīgi, ka 675. gadā Teodors par Lundenvikas bīskapu iecēla kādu Erkonvaldu, kura mirstīgās atliekas tagad glabājas Svētā Pāvila katedrālē Londonā. Tā kristietība atgriezās Londonā, un tagad jau uz visiem laikiem.

Starp citu, pāvests Gregors I bija noskaņots izveidot arhibīskapa katedru nevis Augustīna izvēlētajā Kenterberijā, bet gan Lundenvikā. Par to liecina pāvesta vēstule Augustīnam, kuru Beda Cienījamais pilnībā citē savā Vēsturē. "Tu vari iesvētīt divpadsmit bīskapus dažādās vietās," raksta pāvests, "lai tie būtu tavā pakļautībā, bet Londonas pilsētas bīskapam turpmāk vienmēr jābūt iesvētītam savā sinodē un jāsaņem pallijs no svētā apustuliskā troņa, kuru es tagad pārvaldu ar Dieva žēlastību.". Pallijs ir balta lenta ar izšūtiem sešiem krustiem, ko dievkalpojumu laikā valkā pāvesti un bīskapi. Nosūtot palliju bīskapam, pāvests apstiprināja, ka pieņem viņa kandidatūru. Neskatoties uz to, ka kopš reformācijas ir pagājuši gandrīz pieci simti gadu, pallijs joprojām redzams Kenterberijas diecēzes ģerbonī.

Tomēr Londonā ir pietiekami daudz karaļu un parlamenta, un Baznīcas galva labāk jūtas klusajā un mājīgajā Kenterberijā. Mūsdienu Londonu, pat ja jūs to ļoti mīlat, nevar saukt par "mājīgu", par tādu var saukt tikai dažas vietas, bet Kenterberija ir mājīga visā tās pilnībā. Kā mēdza teikt admirālis Džons Džerviss , saņemot regulārus norādījumus no Admiralitātes: "Es labāk redzu uz vietas". Tātad Augustīnam bija labāk zināt, kur tieši jāierīko arhibīskapa katedra. Augustīns, iespējams, vēlējās atrasties karaļa tuvumā, jo Kenterberija bija Kentas karalistes galvaspilsēta.

"Ētelberta patiesība."

Kentas ķēniņš Ētelberts (Ethelbert of Kent) savai tautai deva likumus, kas balstījās uz romiešu tiesībām. "Vispirms viņš noteica, kāda atlīdzība jāmaksā tiem, kas ‑kaut ko nozaga no baznīcas, no bīskapa vai citas baznīcas amatpersonas; tā visi šie likumi ir izstrādāti, lai aizsargātu tos, kuru sludināšanu un mācīšanu karalis ir pieņēmis".

Kentas karaļa Ētelberta statuja Kenterberijas katedrālē

Par laimi, šie likumi, kas apvienoti ar nosaukumu Ētelberta Patiesība, ir saglabājušies manuskriptā, kas datēts ar 12. gadsimta sākumu un pazīstams kā Ročesteras grāmata (Textus Roffensis). Ētelberta likumiem, kā tas bija ierasts vāciešiem, bija kompensācijas raksturs – tie paredzēja zaudējumu atlīdzināšanu.

"[Par] dievbijīgu un baznīcas īpašumu zādzību [lai viņiem tiek atlīdzināts] divpadsmitkārtīgi, par bīskapa īpašumu – vienpadsmitkārtīgi, par priestera īpašumu – deviņkārtīgi, par diakona īpašumu – seškārtīgi, par garīdznieka īpašumu – trīskārši. Par baznīcas miera pārkāpšanu – divkārtīgi. Par tautas sapulču miera pārkāpšanu – divkārš......

Ja brīvs cilvēks nozog no ķēniņa, lai viņš atlīdzina deviņas reizes vairāk......

Ja ‑kāds nogalina brīvu cilvēku, [lai viņš samaksā] piecdesmit šiliņus karalim kā kungam .....

Ja brīvs cilvēks aplaupa brīvu cilvēku, lai viņš samaksā trīskāršu sodu, un lai karalis saņem soda naudu un visu zagļa īpašumu…"

Zīmīgi, ka kodekss sākas ar noteikumiem, kas aizsargā baznīcas intereses, un ka karalis tiek pielīdzināts priestera statusam – abiem tiek noteikta deviņkārtīga kompensācija par nozagtajām lietām.

Vikingu iebrukums

Astotā gadsimta pirmajā pusē, ap 730. gadu, Lundenvica kopā ar visu Eseksas teritoriju nonāca Mercijas – Rietumangļu karalistes – pakļautībā, kas no 716. līdz 825. gadam dominēja Dienvidbritānijā un pēc tam atdeva varu Veseksai. Mainoties augstākajam valdniekam, pilsētnieku dzīvē gandrīz ‑nekādas būtiskas pārmaiņas ‑nenotika, jo vairumā gadījumu teritoriju īpašumtiesības mainījās bez lieliem kariem. Kopumā saprātīgi valdnieki centās nekaitēt civiliedzīvotājiem, jo uzskatīja viņus par savas labklājības avotu.

Cits jautājums bija ‑vikingdati, kas savus uzbrukumus Anglijai sāka astotā gadsimta trīsdesmitajos gados. Viņi nevis iekaroja zemes, bet gan tās izlaupīja. Vikingus galvenokārt piesaistīja klosteri, kas bija bagātas un vāji aizsargātas vietas, taču kopumā viņi neaizvainojās ar jebkuru laupījumu. Princips bija vienkāršs: "maksā izpirkumu vai mirsti", taču gadījās, ka pēc izpirkuma maksāšanas cilvēki tika nogalināti un viņu mājas nodedzinātas. Senie hronisti nesniedz precīzas ziņas par laupītāju bandu skaitu, taču viņi nosauc kuģu skaitu, un vienā lielā vikingu drakkarā bija ne mazāk kā simts karotāju, un tas – neskaitot sešdesmit vai septiņdesmit airētājus, kuri arī varēja ņemt rokās ieročus. Svarīga bija ne tikai kvantitāte, bet arī kvalitāte – vikingi, kuriem galvenais nodarbošanās veids bija laupīšana, skaitliski krietni pārsniedza anglosakšu armijas lielāko daļu, kas sastāvēja no milicijas.

842. gadā vikingi Lundenvicā, Kenterberijā un Ročesterā sarīkoja "lielu slaktiņu", pēc kura pilsētniekiem nācās smagi strādāt, lai atjaunotu savas apmetnes. Deviņus gadus vēlāk vikingi, ierodoties ar trīssimt piecdesmit kuģiem (!), atkal izlaupīja Lundenviču, bet pēc tam Veseksas karalis Etelulfs (Ethelwulf of Wessex) nelūgtajiem viesiem deva pamatīgu triecienu, pēc kura tie uz sešpadsmit gadiem atstāja viņa valdījumus vienus, dodot priekšroku vājākajām Mercijas, Austrumanglijas un Nortumbrijas karalistēm.

Londonā bojā gājušo vikingu piemiņai ir uzstādīts akmens.

Anglosakšu hronikas fragments. "Lunden byrig" – viens no anglosakšu valodas Londonas nosaukumiem. XI-XII gs.

"Tad [871. gadā] no Readingas uz Lundenviku ieradās pagānu karaspēks un tur ziemoja," teikts anglosakšu hronikā, kas ir senākā angļu hronika. Šoreiz Lundenvika tika ieņemta uz ilgu laiku. "Mersijas iedzīvotāji noslēdza mieru ar šo karaspēku," piebilst hronists. Šajā kontekstā vārdi "noslēdza mieru ar šo karaspēku" jāsaprot kā "atpirka", nevis "kļuva par sabiedrotajiem".

Nu – agrāk vai vēlāk bija sagaidāms, ka vikingi mainīs taktiku un no uzbrukumiem Lielbritānijas piekrastē pāries uz cietokšņu veidošanu šeit, kas veicināja salas iedzīvotāju aplaupīšanu un kalpoja kā tramplīns tālākai ekspansijai (beigu beigās vikingi aizpeldēja līdz pat Ņūfaundlendai!) . Par sagūstīto Lundenvikas iedzīvotāju likteni hronisti nestāsta, taču šeit, kā saka, nav divu variantu – tie, kuriem neizdevās izbēgt, tika nogalināti.

Vikingi palika Lundenvicā līdz 885. gadam, kad pilsētu no viņiem atkaroja Veseksas karalis Alfrēds, kuru par viņa varoņdarbiem iesauca par "Lielo". "Viņa rokās pārgāja visi angļi, izņemot tos, kas bija dāņu pakļautībā," teikts hronikā.

Ceturtā nodaļa – Jaunā vecā Londona

Mirstība, redzi un baidies!

Kāda miesas maiņa ir šeit!

Padomā, cik daudz karalisko kaulu

Miegs šajā akmeņu kaudzē:

Šeit viņi gulēja bija valstības un zemes,

Kas tagad vēlas spēku, lai maisītu viņu rokas:

Kur no savas kanceles aizzīmogo ar putekļiem

Viņi sludina: "Lielumam nav uzticības.

Francis Beaumont. Par kapenēm Vestminsteras abatijā

Ludenburga

Karalis Alfrēds nolēma izmantot romiešu atstātos Londinium pilsētas mūrus. Romieši bija pamatīgi uzcēluši, un liela daļa mūra bija saglabājusies. Daudz vieglāk bija atjaunot nopostītos, nekā būvēt jaunus nocietinājumus, un kopumā no stratēģiskā viedokļa Londinium atrašanās vieta bija izdevīgāka, ne velti šeit apmetās ‑iebrucēji romieši. Tāpēc pilsētas kodols atgriezās Londonīnijā, un Lundenviku atjaunoja nelielā mērā, tikai kā tirgošanās vietu.

Atjaunoto Londīniju sauca par Ludenburgu, bet varbūt ir pienācis laiks aizmirst par vecajiem nosaukumiem un sākt saukt pilsētu ar tās pašreizējo nosaukumu, jo īpaši tāpēc, ka nosaukums "Ludenburga" ilgi neizdzīvoja.

Hronika vēsta, ka Ludenburga tika atdota eldormanam Etelredam. ‑Patiesībā sākotnēji Etelredam II, kas 879. gadā tika ievēlēts par Mercijas valdnieku, bija karaļa tituls, bet pēc Alfrēda Lielā valdnieka kundzības atzīšanas viņu sāka saukt par eldormanu (grāfu). Neraugoties uz to, ka normāņi likvidēja visas anglosakšu muižniecības privilēģijas (un arī pašu muižniecību), elfta tituls tika saglabāts un sāka lietot līdzīgā franku titula comte vietā. Kļuvis par Alfrēda vasali, Æthelreds apprecēja viņa meitu. Londonas nodošana znota rokās liecina, ka karalis Alfrēds šai pilsētai piešķīra lielu nozīmi.

Atjaunotā Londona nekļuva par karalistes galvaspilsētu, jo jau 871. gadā Alfrēds Lielais, uzreiz pēc stāšanās tronī, par galvaspilsētu pasludināja Vinčesteras pilsētu, tāpat kā romieši bija dibinājuši Londonu.

"Karaļa Alfrēda patiesība."

Atdzimusī Londona sāka dzīvot saskaņā ar karaļa Alfrēda likumiem, kas būtībā neatšķīrās no iepriekšējiem noteikumiem. "Tagad es, karalis Alfrēds, esmu savācis visus likumus un pavēlēju pārrakstīt daudzus no tiem, kurus ievērojuši mani priekšgājēji un kurus es esmu apstiprinājis," lasāms "Patiesības" (tā tradicionāli dēvēja kodeksu) ievadā, "un daudzus no tiem, kuri neguva manu apstiprinājumu, es esmu atmetis un ar savu gudro padomdevēju piekrišanu esmu pavēlējis grozīt. Es arī neesmu uzdrošinājies noteikt daudzus savus likumus, jo nav zināms, vai tie patiks tiem, kas nāks pēc mums."

Alfrēda (vai drīzāk viņa padomnieku, kas bija tieši iesaistīti kodeksa izstrādē) nopelns ir noteikumu detalizētāka izstrāde un likumu darbības jomas paplašināšana. Protams, baznīcai tika piešķirtas īpašas privilēģijas, un nodarījumi pret to tika sodīti bargāk nekā citi. Sodi par īpašuma bojāšanu kļuva vienoti, bet sodi par nodarījumiem pret personu tika sīkāk izstrādāti. "Ja ‑kāds ‑kādam izurbtu aci, lai viņš samaksā viņam sešdesmit šiliņus un sešus šiliņus, un sešdesmit pensus un trešdaļu pensa kā atlīdzību. Bet, ja acs paliek vietā, bet ar to neko nevar saskatīt, tad no šīs atlīdzības atskaita trešo daļu."

"King Alfred's Truth" sastāv no četrdesmit deviņiem ievadrakstiem un septiņdesmit septiņiem galvenajiem rakstiem. Ievada raksti atšķiras pēc satura. Daži no tiem ir baušļi ("atturies no melošanas" vai "nekad nepieņem upurus"), bet citi nosaka sodu par pārkāpumiem ("kas sit savu tēvu vai māti, lai mirst ar nāvi") vai reglamentē uzvedības noteikumus noteiktās situācijās ("zvēru saplosīta gaļa nav ēdama, atdodiet to suņiem").

Nemierīgie dāņi

Karalis Alfrēds Lielais nomira gadsimtu mijā, 899. vai 901. gadā. Viņa dēls Edvards, nobriedis vīrs un pieredzējis karavadonis, ieņēma troni. Kārtība bija šāda – dāņi valdīja Anglijas ‑ziemeļaustrumos līdz pat Nortumbrijai, bet ‑dienvidrietumi atradās anglu un saksonu karaļa Edvarda rokās. Papildus sauszemes iebrukumiem no ziemeļiem Edvarda valdījumus apdraudēja arī jūras iebrukumi. Londona atradās starp diviem āmuriem, jo to varēja sasniegt gan kājām, gan ar laivu, taču jūras draudi bija lielāki. Tomēr sauszemes draudus nevarēja noliegt, jo ar Alfrēdu noslēgtajā līgumā dāņiem bija piešķirtas zemes uz austrumiem no Lī upes, kas mūsdienās ietek Temzē Londonas dienvidos.

Vēl Alfrēdam dzīvam esot, 892. gadā vikingi mēģināja ieņemt Londonu, taču tas neizdevās. Pilsēta bija labi nocietināta, un tās aizstāvju motivācija, kuri labi apzinājās, kas viņus sagaida sakāves gadījumā, bija ļoti augsta.

Londona 10. gadsimtā

Atmetīsim leģendas par Tristanu un Izoldu, dzejoļus par karali Artūru un pat (piedodiet mums visi klasiskās literatūras cienītāji!) Valtera Skota romānu Ivanhoe. Romantisms nav domāts mums, jo mums ir vajadzīga ideja, kas ir tuva realitātei.

Kad mēs dzirdam vārdus "mājas" un "mājās gatavots ēdiens", mūsu iztēle uzreiz atsauc atmiņā krāsniņas ar gardiem ēdiena gatavošanas aromātiem un mājīgi plaukstošu malku kamīnā… Lasciate ogni speranza, voi ch'entrate . Ne visos vai drīzāk reti kurā mājā bija tāda greznība kā krāsns. Krāsnij bija nepieciešama liela telpa, turklāt tā bija liela ne tikai pati par sevi, bet ap to bija jābūt arī sava veida "drošības zonai", lai uguns neizplatītos uz mēbelēm un visu māju (lielākā daļa māju bija koka). Kamīns? Nevajag būt smieklīgiem! Kamīns ir muižnieku izklaide, kuri var atļauties malku izšķērdēt, neapskatoties atpakaļ. Turklāt tas arī jāierīko plašā telpā, citādi pie pirmā ugunsgrēka nodegs visa māja. Kā sildījās aukstajā sezonā tie, kuriem nebija ne plīts, ne kamīna? Nekādā gadījumā! Viņi aizbēra visas spraugas, uzvilka visu, ko varēja apģērbt, un gāja gulēt blakus, sildīdami viens otru ar savu ķermeņu siltumu. Rodas jautājums – kā nabadzīgie cilvēki gatavoja ēdienu? Viņi to vispār negatavoja! Viņi ēda krodziņos vai ceļā, maizes ceptuvē nopērkot karstu, svaigi ceptu maizi, un ‑kaut kur blakus – gabaliņu gaļas, desas vai zivs. Bet varēja nopirkt pīrāgu ar pildījumu un nekur citur neiet. Ātrs ēdiens tika izgudrots nevis divdesmitajā gadsimtā, bet pirms daudziem gadsimtiem… Nu, ja svētkos vai ‑kādā citā nozīmīgā dienā vajadzēja pagatavot ‑kaut ko karstu, cilvēki lika sagatavotos produktus katlā vai katliņā un devās uz tuvāko maiznīcu, nebija tālu jāiet, jo maiznīcas stāvēja uz katra stūra. Par pieticīgu samaksu katlu ielika karstā krāsnī – tolaik tas bija standarta pakalpojums.

Lielo tirdzniecības pilsētu, tostarp Londonas, raksturīga iezīme bija plaši izplatītā pārtikas produktu aromatizētāju – dažādu garšvielu un piedevu – lietošana, kas lielākoties tika ievestas no tālienes un bija dārgas. Bet ko gan cilvēks sava prieka labad nedarītu, turklāt visas šīs piedevas ļoti palīdzēja gadījumos, kad ēdiens sāka "beigties" (šis Londonai raksturīgais izteiciens ir sinonīms vārdam "sabojāties"). Ja kāds nezina, pirmie elektriskie ledusskapji Londonā parādījās gandrīz vienlaicīgi ar Pirmā pasaules kara sākumu – bagātie oriģinālkrāti tos pasūtīja no Amerikas Savienotajām Valstīm.

Mūsdienās restorāni vilina klientus, apgalvojot, ka to ēdieni ir "gatavoti pēc senām, autentiskām receptēm", bet vai zinājāt, ka senatnē gaļai tika pievienota sāls? Gaļas ēdienus biežāk gatavoja no sālītas, nevis svaigas gaļas. Tāpēc atstāsim malā strīdus par seno autentiskumu… Un lūk, vēl viena lielo seno pilsētu kulinārijas iezīme – te liellopu gaļas vietā biežāk izmantoja teļa gaļu. Kāpēc? Tāpēc, ka teļus audzēt līdz pieauguša cilvēka augumam pilsētu šaurībā, izmantojot pirktās lopbarības barību, bija neizdevīgi.

Ir vispārzināms, ka konservus pirmo reizi izgatavoja Napoleona karu laikā, bet… Taču konservu prototips ir pastāvējis jau kopš neatminamiem laikiem, un tas tika pieminēts tikai nedaudz iepriekš. Pīrāgs ar pildījumu ir ne tikai ērtība, bet arī iespēja ilgāk saglabāt pildījumu maizes apvalkā. Dažreiz mīklas izstrādājumi kalpoja tikai kā apvalks un nekas cits. Augšējo garozu noņēma, pildījumu apēda, bet maizi izmeta, jo tā bija neēdama – apdegusi vai pārāk sausa.

Pilsētu mūri tika būvēti gadsimtiem ilgi, tāpēc viduslaiku pilsētas ne tik daudz paplašinājās, cik "blīvējās". Ne visi varēja atļauties dzīvot ārpus pilsētas mūriem, jo pat pilsētā ar mūriem un sargiem dzīvi nevarēja saukt par mierīgu. Bagātnieki varēja uzcelt nocietinātu rezidenci ‑kaut kur brīvā zemē un turēt sargus, zemnieki varēja apmesties ārpus mūra brīvās zemēs, bet lielākā daļa dzīvoja iekšienē, kur mājas burtiski turējās viena pie otras. Un gandrīz visas šīs mājas bija koka. Viena dzirkstele no krāsns varēja iznīcināt pilsētu.....

"[962. gadā] Londonā bija ļoti nāvējošs mēris un liels ugunsgrēks," vēsta hronists. – Svētā Pāvila katedrāle nodega, un tajā pašā gadā to sāka celt no jauna". "Nāvējošais mēris" bija mēris, ko uz salu atveda vai nu tirgotāji, vai vikingi. Tā bija atbalss pandēmijai, kas uzliesmoja 6. gadsimta otrajā pusē un tika saukta par "Justiniāna mēri", jo sākās Bizantijas imperatora Justiniāna I valdīšanas laikā. Divdesmit gadus vēlāk Londonā izcēlās vēl viens liels ugunsgrēks, taču saglabājušos dokumentos nav ziņu, ka būtu cietušas ‑kādas nozīmīgas ēkas. Var droši pieņemt, ka bez vietējiem ugunsgrēkiem tajos tālajos laikos nevarēja iztikt neviens ienaidnieka uzbrukums, jo aplenkuma laikā bija ierasts uz pilsētu šaut aizdedzinošas bultas, kas uzreiz aizņēma salmu jumtus vai vieglas koka konstrukcijas. Un vispār, kad senās hronikas runā par dāņiem, vārdi "izlaupīja" un "nodedzināja" parasti stāv kopā. Nedomājiet, ka vikingi bija īpaši nežēlīgi cilvēki. Pēc rakstura un uzvedības viņi neatšķīrās no tiem pašiem angļiem un sakšiem. Mājokļu dedzināšana bija iebiedējošs un ‑soda pasākums, kas spēcīgi iedarbojās uz civiliedzīvotājiem, mazinot vēlmi pretoties un pamudinot viņus maksāt izpirkuma maksu, tas ir viss.

Starp citu, Plantagenetu dinastijas karalis Ričards I, plašāk pazīstams kā Ričards Lauvas sirds, ir uzskatāms par ugunsdzēsības dienesta dibinātāju Londonā un visā Anglijā. Viņš 1189. gadā pavēlēja, ka ugunsgrēka gadījumā pie katras mājas jānovieto muca ar ūdeni, un lika saviem padotajiem palīdzēt kaimiņiem dzēst ugunsgrēkus.

978. gadā Londona uz īsu brīdi kļuva par karalistes galvaspilsētu. To bija noteicis karalis Etelreds II, iesaukts par Neprātīgo, kura valdīšanas sākums bija tajā gadā. Precīzāk, nevis pats desmit gadus vecais karalis, bet gan viņa māte, karaliene Elfrīta, kas darbojās kā regente sava nepilngadīgā dēla vietā. "Neprātīgais" – ļoti reti sastopama iesauka karalim, biežāk var sastapt "Trakais", taču tam Etelredam, kuru mēs pazīstam no hronikām, tā lieliski piestāvēja. Viņš bija nesaprātīgs – vieglprātīgs, tuvredzīgs un vājprātīgs. Londona palika galvaspilsēta līdz brīdim, kad Anglijā sāka valdīt dāņi – karalis Knuds, kurš troni ieņēma 1016. gadā, apmetās Vinčesterā.

Metropoles statuss ir ne tikai prestižs, bet arī spēcīgs stimuls attīstībai. Karaļa galms un ap to esošā muižniecība bija lielākie preču un pakalpojumu patērētāji (iespējams, nav nepieciešams tālāk attīstīt šo domu, jo tā jau ir skaidra).

Tas, ko tagad sauc par Londonas pilsētu, viduslaikos bija Londonas pilsēta, kuras platība bija mazāka par trim kvadrātkilometriem. Divpadsmitā gadsimta sākumā Londonā dzīvoja aptuveni astoņpadsmit tūkstoši cilvēku, bet tagad to ir vairāk nekā deviņi miljoni! Pilnīgi nesalīdzināmi skaitļi, vai ne?

Pilsēta tika sadalīta ‑rajonos, kurus vadīja vecākie: . Trīs reizes gadā, kā arī nepieciešamības gadījumā, pilsētā sanāca folkmot- tautas sapulce, lai lemtu svarīgus pilsētas dzīves jautājumus un pieņemtu tiesas lēmumus (taču pastāvēja arī pastāvīga tiesa, bez kuras neiztika). Tāpat kā citur, arī Londonā folkmots no vispārējas pilsoņu sapulces pakāpeniski pārtapa par muižnieku sapulci, taču jebkurā gadījumā tā klātbūtne piešķīra pilsētai republikāniskas iezīmes.

Nemierīgie dāņi uzvar.

Desmitā gadsimta beigās palielinājās vikingu uzbrukumu skaits. Dānijas karalis Svens Forkbārds iecerēja nevis laupīt, bet gan iekarot Angliju. Lielam mērķim bija nepieciešama liela armija, tāpēc Svens sev palīgā pieaicināja Norvēģijas karali Olafu Tryggvasonu un vairākus citus vikingu vadoņus. 994. gadā vikingiem neizdevās ieņemt Londonu, taču viņi nepalika bez peļņas – karalis Etelreds II samaksāja sešpadsmit tūkstošus mārciņu sudraba un piešķīra dāņiem tiesības dzīvot un tirgoties Anglijas pilsētās. Neprātīgais karalis uzskatīja, ka labāk ir atpirkt laupītājus, nekā tērēt to pašu naudu robežu apsardzei. Nav zināms, vai tajos laikos pastāvēja sakāmvārds: "Kad vista pārstāj dēt, viņu sūta uz katlu," bet kaut kas līdzīgs droši vien bija taisnība. Dāņu tirgotāju klātbūtne angļu pilsētās Etelredam šķita papildu miera garantija – dāņi nekaitēs saviem tautiešiem. Tādējādi angļu pilsētas tika pārpludinātas ar dāņu spiegiem, un Svens angļu lietas pārzināja labāk nekā Etelreds.

Sapratis, ka dāņi nodara vairāk ļauna nekā laba, Etelreds veica radikālus pasākumus. 1002. gada 13. novembrī tika iznīcināti visi Anglijā dzīvojošie dāņi. Šis notikums hronikās iegāja kā "Svētā Briseja dienas slaktiņš". Protams, drīz vien Svens ieradās Anglijā un plānoja tur palikt līdz galīgajai uzvarai, taču 1005. gada briesmīgais bads (pēc hronista vārdiem, "nežēlīgākais no visiem zināmajiem") piespieda vikingus atgriezties. 1007. gadā Svens no Etelreda saņēma vēl vienu atkāpšanos trīsdesmit tūkstošu mārciņu sudraba (ar laiku viņa apetīte auga), pēc kuras viņš saņēma piecu gadu atelpu.

1013. gadā vikingi atkal tuvojās Londonai, bet pilsēta atkal izturēja. Svens devās gājienā uz rietumiem, aiz Temzas, un tur apmetās nometnē. Spēku sadalījums acīmredzami nebija anglosakšu labā, tāpēc eldormans Etelmers un citi Anglijas rietumu provinču muižniecības pārstāvji zvērēja uzticību Svenam. "Un visa tauta atzina viņu [Svenu] par savu likumīgo valdnieku, pēc kā arī londonieši padevās viņam un deva ķīlniekus, jo baidījās no pilsētas iznīcināšanas".

Svenam nebija lemts ilgi priecāties par savu uzvaru – 1014. gadā viņš pēkšņi nomira (un pēkšņa valdnieku nāve vienmēr rada aizdomas), pēc tam izveidojās divvaldība. Dižciltīgo un garīdznieku sapulce, ko sauca par Witenagemot, par karali ievēlēja Etelrēdu, bet dāņi par Svena mantinieku pasludināja viņa dēlu Knudu.

Karalis Ētelreds II nomira Londonā 1016. gada 23. aprīlī. Vitenagemots par karali pasludināja Edmundu, Etelreda otro dēlu, ko iesauca par Dzelzsbārdi par viņa nelokāmo pretošanos dāņiem. "Viņš varonīgi aizstāvēja savu karalisti visu viņam atvēlēto laiku," raksta hronists. Bet Londonai jau tuvojās Knuds, kurš 7. maijā aplenca pilsētu. Londona nepadevās. Būdams spiests atcelt vienu aplenkumu, Knuds drīz vien uzsāka vēl vienu un arī neveiksmīgi. Taču galu galā Londonas liktenis tika izšķirts no viņa. Tā paša gada septembra vidū pie Ešingtonas kalna Eseksā notika kauja starp angļiem un dāņiem, kurā pēdējie guva uzvaru. "Knuds guva uzvaru un iekaroja visu Angliju," vēsta hronika.

Taču vēl ne visu – pēc vienošanās ar Edmundu Knuds saņēma zemes uz ziemeļiem no Temzas, bet karalistes dienvidu daļa tika atstāta Edmundam. Dāņi, protams, saņēma atlīdzību ne tikai no Edmunda, bet arī tieši no Londonas. Pilsēta ne tikai samaksāja dāņiem naudu, bet arī apņēmās nodrošināt viņus ar naktsmītni ziemai. Taču 1016. gada 30. novembrī Edmunds pēkšņi nomira (iespējams, ka viņu nogalināja Knuda aģenti), pēc kā Vitenagemots apdomīgi pasludināja Knudu par karali. Tā beidzās cīņa starp angļiem un vikingiem.

Vitenagemot

Valdnieka padomnieku institūcija, ko sauca par vitenagemot, kas nozīmē "gudro vīru sapulce", radās 7. gadsimtā. Tajā nebija nekā pārsteidzoša, jo ģermāņu ciltīm tautas sapulču tradīcija bija raksturīga kopš neatminamiem laikiem – visus svarīgos lēmumus ar padoto piekrišanu pieņēma vadoņi. Vitenagemotu bija daudz – līdz pat simts cilvēkiem, jo tajos piedalījās visi laicīgās un garīgās muižniecības pārstāvji. Vitenagemotu vissvarīgākā funkcija bija karaļa ievēlēšana, jo anglosakšu periodā vara netika automātiski mantota – jaunā valdnieka vara bija jāapstiprina muižniecībai. Vēlēšanas varēja notikt, neievērojot tradīcijas, kā tas bija gadījumā ar Svenu Forkbārdu, kuram 1013. gadā politisku iemeslu dēļ deva priekšroku "dzimtā anglosakšu karaļa" Etelreda II vietā.

Anglosakšu monarhs savu padomnieku ielenkumā. Miniatūra no Sešu grāmatu manuskripta. XI gadsimts

Atšķirībā no parlamenta, kas vienmēr pulcējās Londonā, Vitenagemots varēja sanākt jebkurā vietā – lai kur atrastos karalis. Nebija skaidru laika noteikumu – Witenagemot tikās vismaz reizi gadā un parasti pēc vajadzības. Kā izteicās viens vēsturnieks, "vitenagemots varēja darīt visu, izņemot pārvērst vīrieti sievietē". Tā tas arī bija. Tika uzskatīts, ka karalis vajadzības gadījumā apspriežas ar saviem padotajiem, taču faktiski neviens svarīgs lēmums nekad netika pieņemts bez vitenagemota piekrišanas. Cita starpā dižciltīgo padome bija augstākā tiesa karaļvalstī, kurā izskatīja īpaši svarīgus strīdus. Taču nevajag iztēlē zīmēt viduslaiku parlamentārās republikas tēlu. Angļu un saksu karaliste bija autokrātiska monarhija, kurā pirmajā vietā bija karaļa griba, un visam pārējam bija otršķirīga nozīme. Katrs no Witenagemot locekļiem bija atkarīgs no karaļa un augstu vērtēja viņa labvēlību, tāpēc šī Lielā karaliskā padome kopumā bija viņam lojāla.

Piektā nodaļa ‑Bastards iekarotājs

Tas nav šeit man vislabāk patīk

Prieks, kas nekad nevar izkūst,

Par nesteidzīgu klaiņošanu pa Londonas pilsētu,

Kur šādi pazīstami vārdi skatās lejup

Uz klaidoņa uz ielas,

No Cheapside, Cornhill un Fleet.

Trokšņainais, stumdošais, burzmainais pūlis,

Tirdzniecības un satiksmes troksnis skaļi,

Mulsina pārāk apjucis sajūtu

Un braukt ar tūkstoš atmiņām.

Valters Mācījās. Londonas pilsētā

Vilhelms, Normandijas hercoga Roberta II Lieliskā dēls, pazīstams arī kā "Velns" (pēc sava rakstura un darbiem), pirms izpelnījās goda iesauku "Iemācītājs", tika dēvēts par Vilhelmu ‑Dunduru. Vilhelma māte Herleva bija Roberta konkubīne. Roberts viņu neapprecēja, bet pirms došanās svētceļojumā uz svētvietām, no kura, starp citu, viņš neatgriezās, oficiāli atzina Vilhelmu par savu likumīgo mantinieku.

1042. gadā Edvardam, vecākajam Ētelreda Neprātīgā dēlam, izdevās atgūt Anglijas troni. Edvarda māte Emma bija paša Roberta Velna māsa. Kad 1013. gadā karalis Ētelreds mēģināja stāties pretī Svenam Vilkačubārdam, viņa aizveda Edvardu un viņa jaunāko brāli Alfrēdu uz Normandiju.

Knuda stāvoklis bija diezgan nestabils. Lai gan anglosakšu augstmaņi viņu oficiāli atzina, viņš varēja paļauties tikai uz saviem vikingiem. Ja Roberts būtu nolēmis stāties pretī Knudam (un šāda iespēja bija diezgan liela), joprojām nav zināms, vai dānim būtu izdevies noturēties tronī. Lai atvairītu normāņu draudus, Knuds 1017. gadā šķīrās no savas pirmās sievas un apprecējās ar Emmu, kura viņam dzemdēja dēlu Hardeknudu. Šī laulība padarīja Normandiju ja ne draudzīgu, tad vismaz neitrālu pret Knudu.

Knudam bija divi dēli – Harolds un Svens – no viņa pirmās sievas Elfgifas, Nortumbrijas ealdormaņa meitas. Svens, kurš vēlāk kļuva par Norvēģijas karali, mūsu stāstā nav iesaistīts, mums ir svarīgs Harolds, kurš kādu laiku ieņēma Anglijas troni. Daži hronisti Elfgifu dēvē drīzāk par konkubīni, nevis Knuda likumīgo sievu. Iespējams, ka tas darīts tikai tādēļ, lai noniecinātu karaļa Harolda statusu, padarot viņu par uzurpatoru, taču nevar izslēgt, ka Knuds apprecēja Elfgifu saskaņā ar dāņu pagānu paražām.

Knuds, kurš nomira 1035. gadā, pasludināja Hardeknudu par savu mantinieku, taču tēva nāves brīdī viņš atradās Dānijā, bet Harolds – Anglijā, turklāt bija labvēlīgi noskaņots angļu muižnieku vidū, kuriem viņš bija uz pusi savējais. Tāpēc Harolds kļuva par karali. 1036. gadā Anglijā parādījās Etelreda Neprātīgā dēls Alfrēds, taču pret viņu izturējās ļoti nežēlīgi – viņu sagūstīja un izsita acis, tādējādi atņemot viņam iespēju ieņemt troni (saskaņā ar seno tradīciju akls cilvēks nevarēja būt valdnieks). Drīz pēc apstulbšanas Alfrēds nomira. Taču viņa vecākais brālis Edvards bija ‑dzīvs un joprojām sēdēja Normandijā, kas bija ļoti apdomīgi.

1040. gada sākumā Hardeknuds lielas armijas vadībā devās no Dānijas uz Angliju. Karš nenotika, jo karalis Harolds I 1040. gada 17. martā pēkšņi nomira. Šādas sakritības nav nejaušas. Nav skaidrs tikai viens – vai viņu nogalināja Hardeknuda aģenti, vai arī to izdarīja viņa tuvinieki, vēloties izvairīties no jauna kara ar vikingiem. Jebkurā gadījumā Hardeknuda (Edvarda pusbrālis) netraucēti piestāja Veseksā un ieņēma Anglijas troni.

Hardeknuds šausmināja savus padotos ar savu nežēlību un izpostīja tos ar augstiem nodokļiem. Kad 1041. gadā Vusteras iedzīvotāju skaits bija lielāks par karaļa nodokļu iekasētāju skaitu, Hardecknuds gandrīz sagrāva pilsētu līdz pamatiem. Hardeknudam nebija ne sievas, ne bērnu. Tajā pašā 1041. gadā viņš uzaicināja sev labvēlīgo Eduardu uz Angliju un padarīja viņu par savu līdzvaldnieku un mantinieku. Un gadu vēlāk Hardeknuds pēkšņi nomira mielasta laikā (par to var domāt jebko, bet koronera ziņojums nav mūsu rīcībā), un Edvards kļuva par Anglijas karali. Dānijas valdnieku ēra Anglijas tronī bija beigusies.

Karaļa Edvardu sauca par "apliecinātāju", jo viņš daudz vairāk uzmanības pievērsa reliģiskiem jautājumiem nekā valsts pārvaldes lietām, un ne velti viņa nozīmīgākais akts bija Vestminsteras abatijas dibināšana. Karaliskā vara Edvarda laikā bija ievērojami vājināta. Viņš centās pretoties grāfu spiedienam, taču nespēja tos savaldīt. Tomēr grāfiem neizdevās pilnībā pakļaut karali, tas bija pussavienojums. Visspēcīgākais no vietējiem valdniekiem bija Veseksas grāfs Godvīns, kuram izdevās pārliecināt karali apprecēt viņa meitu. Edvards tiešām apprecējās, taču ar sievu gultā nedzīvoja; leģenda vēsta, ka šis dievbijīgais karalis līdz mūža galam palika jaunavīgs.

Godvīns nomira 1053. gadā. Viņa īpašumus, kā arī karaļa pirmā padomnieka amatu mantoja viņa dēls Harolds, kurš drīz kļuva par līdzvaldnieku… Nē – īsts valsts valdnieks pie dievbijīga karaļa, kurš savas dienas pavadīja lūgšanās un gavēnī. Nav brīnums, ka 1066. gada janvārī pēc bezbērnu Edvarda nāves Vitenagemots par karali ievēlēja Haroldu, kurš kļuva par Haroldu II.

Taču ne viss noritēja gludi. Bija ‑daži īpaši apstākļi. Hercoga Vilhelma kapelāns Gijoms de Puatjē savā traktātā "Normandijas hercoga un Anglijas karaļa Vilhelma darbi" raksta, ka 1051. gadā, kad Veseksas Godvīns krita negodā un bija spiests doties trimdā, Edvards pasludināja Vilhelmu par savu mantinieku un 1064. gadā nosūtīja pie viņa Godvīna dēlu Haroldu, lai viņš kā ietekmīgākais Anglijas grāfs zvērētu uzticību troņa mantiniekam. Pa ceļam Haroldu sagūstīja grāfs Gijs de Pontjē, kura īpašumi atradās ‑La Manša piekrastē pie Sommas upes ietekas. Viljams atpirka Haroldu no gūsta, viņš deva uzticības zvērestu un devās uz Angliju.

Man ir grūti noticēt šim stāstam. Visticamāk, tas tika izdomāts, lai attaisnotu Vilhelma pretenzijas uz Anglijas troni. Lai gan, ja vadāmies no asinsradniecības likuma, mirušā karaļa brālēnam kā asinsradiniekam ir lielākas tiesības uz troni nekā karaļa svainim. Tomēr, kā mēdza teikt senatnē: "Tiesības, kas nav apstiprinātas ar zobenu, nav neviena viltus pensa vērtas". Tajā pašā laikā angļu hronisti raksta, ka Edvards pirms nāves par savu pēcteci nosaucis Haroldu, "mūsu mīļās sievas brāli, dārgu mūsu sirdīm".

"Pēkšņi starp mums [Normandijā] uzzināja, ka Anglija ir zaudējusi savu karali Eduardu un ka Harolds ir sagrābis viņa kroni. Pirms tauta, skumju pārņemta, bija atrisinājusi mantošanas jautājumu vēlēšanās, tajā pašā dienā, kad karalis tika apglabāts, šis nežēlīgais anglosakss, šis nodevējs, dažu draugu pasludināts, sagrāba troni, un Stīgands [Kenterberijas arhibīskaps], kuram pāvesta anatēma bija atņēmusi svēto amatu, viņu nepatiesi svaidīja. Vilhelms apspriedās ar saviem palīgiem un nolēma ar ieročiem atriebties par viņam nodarīto apvainojumu; neskatoties uz dažu pretinieku pretestību, kuri uzskatīja, ka šāds pasākums ir ļoti sarežģīts un pārsniedz Normandijas spēkus, viņš nolēma ar spēku atgūt mantojumu, kas viņam bija atņemts." .

1066. gada 28. septembrī Vilhelms ar septiņiem tūkstošiem karavīru izsēdās Anglijas piekrastē netālu no Pevensijas ciemata, no kurienes viņš devās uz Hastingu, kur gaidīja Haroldu, kurš Anglijas ziemeļos cīnījās ar norvēģiem. 14. oktobrī notika slavenā Hastingsas kauja, kurā normāņu karaspēks angļu karaspēkam nodarīja graujošu sakāvi. Karalis Harolds II mira.

Pēc šīs kaujas vienīgais pretošanās centrs iebrucējiem bija Londona, kur par jauno karali tika pasludināts Edgars Etelings, Edmunda Dzelzsvilka mazdēls. Viljams mēģināja ieņemt dumpīgo pilsētu uzbrukumā, taču viņam tas neizdevās. Tad normāņi aplenca Londonu, un Viljams sāka sarunas ar Kenterberijas arhibīskapu Stigandu. Stigands, kurš savu karjeru sāka kā karaļa Knuda kapelāns, bija kā vējrādītājs – viņš labprāt griezās tur, kur pūta politiskais vējš. No kanonisko baznīcas tiesību viedokļa Stiganda arhibīskapa amats tika uzskatīts par nelikumīgu, jo viņš tika iecelts bez pāvesta piekrišanas un nebija saņēmis pāvesta ordināciju. Visticamāk, tieši šo apstākli Vilhelms izmantoja, lai pamudinātu Stigandu paklausīt. Pēc tam, kad arhibīskaps deva zvērestu Vilhelmam, pretošanās normāņiem mazinājās. Papildus Stigandam Vilhelma pretenzijas uz Anglijas kroni atzina arī karaliene Edīte, Edvarda Uzticētāja atraitne un Harolda II māsa.

Edvards Konfesors sūta Haroldu uz Normandiju. Gobelēns no Bejē. XI gadsimts

1066. gada decembrī normāņi ieņēma Londonu. Viņiem palīdzēja atbalstītāji no angļu muižnieku vidus, kas atvēra galvenos pilsētas vārtus. Londonas iedzīvotāji varonīgi pretojās, bet vai pilsētnieku milicija varēja stāties pretī kaujās rūdītai regulārai armijai? Runa bija ne tik daudz par karali Edgaru Etelingu, kurš būtībā bija vienaldzīgs pret londoniešiem, cik par identitāti, ko pilsētnieki bija izveidojuši pēdējo divu gadsimtu laikā. Saglabājot saikni ar pārējo Angliju, londonieši uzskatīja sevi par brīviem un neatkarīgiem, un Londona viņu acīs bija ‑kas vairāk par valsts galvaspilsētu un nozīmīgu tirdzniecības pilsētu – valsts valstī. "Anglija ir Londona, bet Londona nav Anglija," reiz teica ‑literatūrzinātnieks Džordžs Henrijs Lūiss, kuram patika eifēmizēt citus ar neparastiem izteikumiem.

1066. gada 25. decembrī Vilhelms tika kronēts vēl nepabeigtajā Vestminsteras abatijā. Kronēšana notika saskaņā ar anglosakšu rituāliem, taču tas nepalīdzēja jaunajam karalim kļūt savam angļu vidū. Viņš bija spiests pakļauties, un Viljams to ļoti labi saprata.

Tornis

Lai nostiprinātu savu varu, karalis Viljams visā Anglijā uzcēla pilis, kas kalpoja kā normāņu cietokšņi. Būvniecība bija vērienīga, jo šim nolūkam bija īpaši svarīgs lielums. Milzīgo piļu mērķis bija iedvest padotajiem bailes un bijību par karaļa nesalaužamo karaļa varu.

Londonas tornis izcēlās no citām Normandijas pilīm ar savu lielumu, kas nav pārsteidzoši, jo tas bija paredzēts karalim. Pils kompleksa nosaukumu ieguva Baltais tornis, kas tika nobaltināts XIII gadsimta pirmajā pusē, Henrija III laikā, līdz tam tas bija tikai tornis. Jāatzīst, ka balināšanas ideja bija brīnišķīga – baltais tornis neizskatās tik drūms un ‑nomācošs kā pelēkais. Patiesībā tas bija nevis tornis, bet gan vesela pils, kurā bez karaliskās ģimenes, galminiekiem un kalpotājiem varēja izvietot arī lielu garnizonu – drošība pirmkārt un galvenokārt.

Trīsdesmit sešus metrus garš, trīsdesmit divus metrus plats un trīsdesmit metrus augsts – tādi ir Baltā torņa izmēri, kas tika būvēts divdesmit gadu laikā, taču ar pārtraukumiem. Tas tika pabeigts līdz 1100. gadam, kad Viljams Iebaidītājs vairs nebija dzīvs. Vilhelma jaunākais dēls karalis Henrijs I izmantoja torni ne tikai kā karaļa rezidenci, bet arī kā cietumu, jo tajā bija pietiekami daudz vietas.

Pirmais torņa gūsteknis bija Durhemas bīskaps Ranulfs Flambards, kurš bija tuvs Henrija priekšgājēja un brāļa, karaļa Vilhelma II, padomnieks. Pēc Vilhelma II nāves Flambara zvaigzne uzreiz nogrima. Teikt, ka Henrijs I viņu ienīda, nozīmē neko neteikt. Tomēr karalis nevēlējās sākt savu valdīšanu ar augsta garīdznieka nāvessoda izpildi, tāpēc tika nolemts Flambaru apglabāt dzīvu tikko pabeigtajā tornī. Tomēr bīskaps bija riskants cilvēks. Viņam 1101. gada 3. februārī izdevās aizbēgt, nolaižoties pa virvi pa savas kameras logu (kaskadieri kinoteātrī šo triku izpilda rotaļīgi, bet vidusmēra cilvēkam šī ideja šķiet ļoti riskanta, viens nepareizs solis – un bēglis nokrīt). Flambars virvi ieguva no saviem draugiem, kuri "brīvības atslēgu" paslēpa vīna mucā. Tādējādi pirmais torņa ieslodzītais bija arī pirmais, kas izbēga.

Starp ievērojamākajiem torņa gūstekņiem ir Francijas karalis Jānis Labais, kas tika sagūstīts Poitjē kaujā , un karalis Ričards II , kuram tornis vispirms bija rezidence, bet vēlāk kļuva par cietumu.

Prinči tornī

Cīņa par varu starp abiem Plantagenetu dinastijas atzariem – Lankasteru un Jorkas dinastiju – ieguva poētisko nosaukumu "Aļģeļu un balto rožu karš" jeb vienkārši "rožu karš", taču patiesībā nekas poētisks šajās asiņainajās ķildās, kas ilga veselus trīsdesmit gadus (no 1455. līdz 1485. gadam), nebija.

1461. gadā Anglijas tronī sēdās Jorkas atzara (Baltās rozes) karalis Edvards IV, kurš ar nelielu pārtraukumu valdīja līdz 1483. gadam. Pēc Edvarda nāves tronis pārgāja viņa trīspadsmitgadīgā dēla Edvarda rokās. Kroilendas hronikas otrajā turpinājumā teikts, ka neilgi pirms nāves Edvards IV iecēla savu jaunāko brāli Ričardu, Glosteras hercogu, par lordu ‑protektoru. Karaliskajā Anglijā ‑lords protektors bija nepilngadīga valdnieka reģents, un to nedrīkst jaukt ar valsts galvas amatu Anglijas Republikā interregnum laikā. .

Ričards no Glosteras sāka ar sava brāļadēla kronēšanas atlikšanu uz pusotru mēnesi, pārceļot to no 1483. gada 4. maija uz 25. jūniju. Kamēr gaidīja kronēšanu, Edvards atradās tornī, kur 16. jūnijā tika ievietots arī viņa desmit gadus vecais jaunākais brālis Ričards.

25. jūnijā Edvarda kronēšanas vietā augstmaņi aicināja Ričardu ieņemt troni kā "vienīgo likumīgo mantinieku". Kā tas varēja notikt, ja bija divi dzīvi mirušā karaļa dēli? Tāpat kā vienmēr – ar triviālu izkropļojumu palīdzību. Edvarda IV laulība ar abu prinču māti Elizabeti Vudvilu tika pasludināta par spēkā neesošu, pamatojoties uz to, ka Edvards iepriekš bija noslēdzis laulības līgumu ar citu sievieti – lēdiju Eleonoru Talbotu. To atklāja Stillingtonas bīskaps, kurš bija liecinieks viņu saderināšanās laikā un kurš bija tieši ieinteresēts, lai viņa brāļadēls būtu ārlaulībā. Līgums nav laulība, tāpēc princešu ārlaulība bija jāapstiprina ar atsevišķu parlamenta aktu. Tomēr Ričards tika kronēts kā Ričards III 1483. gada 6. jūlijā, sešus mēnešus pirms tam, kad parlaments pieņēma aktu, ko dēvēja par Titulus Regius.

Prinči Edvards un Ričards kopš 1483. gada jūlija vairs nav redzēti. Nav šaubu, ka viņi tika slepeni nogalināti. 1647. gadā Baltajā tornī remontdarbu laikā tika atrasti divi mazi cilvēku skeleti, kurus uzskatīja par prinču mirstīgajām atliekām un apglabāja Vestminsteras abatijā, jo tagad tos uzskatīja par likumīgiem – pēc Ričarda III nāves stāsts par Edvarda IV laulības līgumu ar Eleonoru Talbotu tika pasludināts par ‑uzurpatora karaļa izdomājumu. 1933. gadā mirstīgās atliekas tika atrastas un izpētītas. Tika apstiprināta kaulu vecuma sakritība, taču neko vairāk noteikt neizdevās. Mūsu ģenētiski attīstītajā laikā zinātnes iespējas ļauj izdarīt precīzākus secinājumus, taču šim nolūkam ir jāsaņem atļauja atkārtotai mirstīgo atlieku ekshumācijai, un tas nav ‑tik vienkārši. Oficiālā karaļa tiesas nostāja ir šāda – kāpēc traucēt mirušo mieru? DNS‑ analīze var tikai noteikt kaulu identitāti, bet tā neatklās svarīgāko – princešu nāves apstākļus. Par šo tēmu ir ļoti daudz versiju. Šekspīrs savā lugā Ričards III sniedz versiju, kas, pateicoties viņam, ir kļuvusi visizplatītākā.

"TYRREL. Jems Tyrrel un jūsu pazemīgais kalps.
KRĀLIS RIHARDS. Vai tas ir pakļāvīgs?
TYRREL. Mans kungs, jūs pieredzēsiet.
KRĀLIS RIHARDS. Vai tu uzdrošināsies nogalināt manu draugu?
TYRREL. Gatavs, mans kungs, bet es gribētu divus ienaidniekus nogalināt.
KRĀLIS RIHARDS. Nu, labi. Ir divi asins ienaidnieki, miera ienaidnieki un miega traucēkļi. Es nododu tos tev, Tīrrels, to, kas atrodas tornī, bastardus.
TYRREL. Tikai ļaujiet man tiem piekļūt, un es atbrīvos jūs no bailēm.
KRĀLIS RIHARDS. Tavi vārdi ir kā mūzika! Nāciet tuvāk. Šeit ir pāreja; nāc un dod man ausu (čukst viņam uz auss). Nu, tā nu tas ir. Teiksim, ka viss ir izdarīts; es tevi mīlēšu un godāšu.
TYRREL. Tas ir izdarīts, mans kungs.
KRĀLIS RIHARDS. Vai mēs, Tīrrels, dzirdēsim par tevi pirms miega?
TYRREL. Dzirdi, mans Kungs" .

Tomēr sers Džeimss Tīrels bija pirmais, kuru par prinču slepkavu nosauca Tomass Mors savā grāmatā "History of King Richard III". Šekspīrs tikai sekoja autoritatīvam avotam.

1485. gadā pēc Ričarda III nāves Bosvortas kaujā, Anglijas troni ieņēma tāls lankastriešu radinieks Henrijs Tjūdors, kurš kļuva par karali Henriju VII.

Līdz ar abu princešu pazušanu tika pārtraukta Jorkas Plantagenetu līnija Anglijas tronī. No formālā viedokļa raugoties, visi Anglijas un Lielbritānijas karaļi kopš Ričarda III ir uzurpatori, taču šo faktu parasti ignorē. "Nav svarīgi, kurš sēž pāvesta tronī, svarīgi ir tas, ka tronis nav tukšs," teica kardināls Gvido Bentivoglio d'Aragona . To, kas teikts par pāvesta troni, var attiecināt arī uz Anglijas troni.

"Grāmata par briesmīgo spriedumu"

Sāksim ar labo ziņu – Londona netika iekļauta Domesday Book, taču šī dokumenta nozīme Anglijas sabiedrībai bija tik liela, ka mums nav tiesību apiet grāmatu klusējot.

Angļu un saksu laikos valdīja sabiedriskās attiecības – zeme piederēja valstij, un lielāko iedzīvotāju daļu veidoja brīvie kopienu ‑zemnieki, kurus sauca par "gerliem". Sākotnēji grāfiem piederēja simt divdesmit akri vai četrdesmit astoņi ar pusi akri. Grāfi bija ietekmīgākie (un turīgākie) kopienas locekļi, kuri bija atbildīgi karaļa priekšā par kārtību savās zemēs, kā arī par noteiktu skaitu karavīru. Laika gaitā daudzi trūcīgie bankrotēja, un viņu zemi pārņēma bagātie, kas to apsaimniekoja nomā. Tādējādi daži kopienas locekļi kļuva atkarīgi no citiem, taču vecajā labajā Anglijā nepastāvēja pilnvērtīgas feodālās attiecības, kurās sizerains piešķīra zemi saviem vasaļiem kā atlīdzību par militāro dienestu.

Normandiešu iekarošana izraisīja spēcīgu Anglijas sabiedrības feodalizāciju. Vilhelms konfiscēja zemi nelojālajai anglosakšu muižniecībai un sadalīja to starp normāņiem un lojālajiem grāfiem. Viņš pasludināja sevi par zemes augstāko īpašnieku, kas turpmāk tika piešķirta viņa padotajiem apmaiņā pret dienestu. Tajā pašā laikā karalis apdomīgi izvairījās piešķirt zemi veselos masīvos, jo tas varētu veicināt separātisma tendences. Atdalīties no karaļvalsts ir iespējams, ja jūsu īpašumi ir liela vienota teritorija, bet, ja īpašumi ir sajaukti kopā kā šķēpi uz segas, par separātismu nevar būt ne runas.

Pirms laupījumu dalīšanas ir nepieciešams skaidri zināt to apjomu, ir nepieciešams veikt inventarizāciju, un Vilhelma iekarotāja veiktās inventarizācijas – pirmās vispārējās zemes skaitīšanas viduslaiku Eiropā, kas tika veikta 1086. gadā, – rezultāts bija dokuments, ko dēvē par "Pēdējā sprieduma grāmatu" . Skaitīšanu veica pēc tā sauktajiem "simtiem" – teritorijām, kuru aramzemes platība kopā bija aptuveni simts haidu. Netika veiktas aptaujas "no galvas uz galvu", šīs modernās tehnoloģijas parādīsies daudz vēlāk. Atbildīgās personas – dižciltīgie zemes īpašnieki, tiesu kolēģiju locekļi, garīdznieki, priekšnieki un seši zemnieki no katras apdzīvotās vietas apliecināja sniegto informāciju, dodot zvērestu uz Bībeles. Nebija jēgas sagrozīt datus, un patiesībā karaļa komisijas locekļi, ja viņi to vēlējās, varēja tos vēlreiz pārbaudīt, tāpēc varam cerēt, ka informācija ir ticama.

Tika reģistrēta tāda informācija kā muižu īpašnieku vai nomnieku vārdi, aramzemes, ganību, pļavu un mežu platība, dažādu kategoriju (brīvo un brīvo) zemnieku skaits, dzirnavu skaits un muižu vērtība. Brīvo zemnieku īpašumu lielumu noteica atsevišķi. Karalis zināja, cik vērtīga ir konkrētā zeme, tāpēc viņam bija priekšstats par to, kādu armiju viņš var pieprasīt no vasaļa, kurš šo zemi bija saņēmis kā lēņa.

Jautājums ir, kāpēc inventārs ieguva tik biedējošu nosaukumu? Nosaukums norādīja uz tajā ietvertās informācijas nozīmīgumu, kurai vajadzēja būt tikpat izsmeļoši patiesai kā tai, kas tiks atklāta Pēdējās tiesas laikā. "Neviens bullis, govs vai cūka, kas tur bija, netika aizmirsts un ierakstīts annālēs," rakstīja viens no "Grāmatas" sastādītājiem. Jā, tika uzskaitīti arī lielie lauksaimniecības dzīvnieki, piemēram, buļļi tika uzskaitīti astoņu galvu ganāmpulkos, kas veidoja vienu aramzemes vienību.

Karalis Vilhelms ne tikai atskaitījās par saviem īpašumiem, bet arī pieprasīja pilnvarotām personām tos palielināt. Domesday Book cita starpā sniedz aplēses par īpašumu potenciālu.

Kāpēc Londona netika iekļauta šajā brīnišķīgajā grāmatā? Pastāv viedoklis, ka tas bija tāpēc, ka lielā pilsētā bija grūti veikt uzskaiti. Taču patiesībā saskaņā ar iepriekš aprakstīto sistēmu nebija lielas nozīmes, vai uzskaite tika veikta pilsētā vai ciematā, jo informāciju sniedza tie, kuriem bija visa informācija par reģionu. Runa ir par nepieciešamību – karalim Vilhelmam nebija nodoma Londonu, kas piederēja viņam, pārvērst par ‑svešu veļu, tāpēc nebija lielas jēgas tur veikt tautas skaitīšanu. Starp citu, arī galvaspilsētā Vinčesterā tautas skaitīšana netika veikta.

Viljams Londonai piešķīra hartu, kas apstiprināja Edvarda Konfesora laikā spēkā esošos likumus. Harta beidzās ar vārdiem: "Un es nevienam neļaušu jums kaitēt. Lai Visvarenais jūs pasargā." Šie vārdi nav nejauši, un tie nav arī tradicionāls frāzes pavērsiens. Tos var "tulkot" kā "mans vārds tiek dots no sirds un labprātīgi". Jā – varenais iekarotājs ‑karalis savā ‑ziņā centās koķetēt ar Londonas iedzīvotājiem, jo viņu uzticība bija labāka aizsardzība nekā Tower sienas vai citi cietokšņi. Pārveidojot anglosakšu likumus un paražas pēc saviem ieskatiem, Vilhelms neveica nekādas būtiskas pārmaiņas Londonā, kuras dzīve palika tāda pati kā līdz šim. Izņemot to, ka rietumu nomalē tika būvēts karaļa cietoksnis......

Atzīsim – bija labi, ka viņi to uzbūvēja. Mūsdienu Londonu nav iespējams iedomāties bez torņa, kas kalpoja kā cietums, karaļa zvēraudzētava (!), monētu kaltuve un karaļa dārgumu krātuve.

Starp citu – torņa apsargi oficiāli tiek saukti par "Yeoman Warders", nevis "Beefeaters", kā daudzi cilvēki domā, jo viņi pazīst šo parasto džina zīmolu. "Gaļas ēdāji" sargus, kas parādījās Henrija VII Tjūdora laikā, iesauca par "gaļas ēdājiem", jo viņi varēja ēst gaļu no karaļa galda bez ierobežojumiem (savulaik ļoti svarīga privilēģija).

1097. gadā Viljams Sarkanais sāka būvēt ‑Vestminsteras zāli – karalisko viesību zāli. Šī zāle kļuva par Vestminsteras pils centrālo daļu un ir saglabājusies līdz mūsdienām, savukārt mūsdienās zināmā pils tika pārbūvēta pēc 1834. gada 16. oktobrī notikušā ugunsgrēka. Papildus ‑Vestminsteras zālei no vecās Vestminsteras saglabājies (lai gan ne sākotnējā veidolā) arī Dārgakmeņu tornis, kas 1366. gadā uzcelts Edvarda III personīgo dārgumu glabāšanai.

P. S. Vai esat kādreiz aizdomājušies, kāpēc skarbajos viduslaikos daudzās Eiropas valstīs pilsētām bija pašpārvaldes privilēģija? Hanzas savienība apvienoja simt trīsdesmit pilsētas Ziemeļrietumeiropā. Londona un citas Anglijas pilsētas nebija šīs savienības dalībnieces, taču aktīvi sadarbojās ar to, un karalis Eduards III regulāri saņēma aizdevumus no Hanzas tirgotājiem. Kāpēc?

Tam ir divi iemesli. ‑Pirmkārt, pilsētas bija ļoti sarežģītas struktūras, un reti kurš karaļa ieceltais varēja tās efektīvi pārvaldīt pats. Vislabākos lēmumus varēja pieņemt tikai tie, kas labi pārzināja pilsētas dzīvi no iekšienes, nodarbojās ar amatniecību vai tirdzniecību. ‑Otrkārt, pilsētas bija lielākie nodokļu maksātāji. Kad karalis Henrijs V teica, ka Londona nodrošina trešdaļu zelta karaliskajā kasē, viņš pārspīlēja, bet ne par daudz. Vistai, kas dēj zelta olas, nepieciešama īpaša attieksme, tāpēc karaļi labprātāk neiejaucās sarežģītajā pilsētu pārvaldības mehānismā, lai netīšām ‑kaut ko nesabojātu un nezaudētu ienākumus. Viņi aprobežojās ar to, ka iecēla pilsētās uzraugus, kas pārstāvēja monarha personu, lai nodrošinātu, ka noteiktie ieņēmumi tiek pienācīgi izpildīti.

Vilhelma Sarkanā dēlu ķildas

Šķita, ka Normandijas iekarošana Anglijai un Londonai atnesīs ilgi gaidīto ilgstošo mieru. Ir interesanti lasīt par kariem hronikās un vēsturiskajos romānos, bet pamēģiniet iedomāties sevi kā londonieti, kas dzīvo nebeidzamo vikingu uzbrukumu laikā. Dzīve ritēja, likvidējot iepriekšējo uzbrukumu sekas un gaidot jaunus uzbrukumus. Nekādas stabilitātes, tikai nemiers. Nav vajadzības pieminēt, kādu kaitējumu uzbrukumi nodarīja tirdzniecībai – tas ir pietiekami skaidrs. Londona atradās krustcelēs tirdzniecības ceļiem no Skandināvijas, Baltijas, Atlantijas okeāna piekrastes un Centrāleiropas. Anglijā nebija izdevīgākas ostas ārējai tirdzniecībai, jo Londona bija viegli sasniedzama Francijai un Flandrijai, un arī Dānija nebija tālu.

Lai gūtu sirdsmieru, varat daudz ko upurēt. Piemēram, piekrītot maksāt lielākus nodokļus (iekarotājs ‑karalis, kuram ļoti vajadzēja naudu, saviem padotajiem uzlika trīs reizes lielākus nodokļus). Patiesībā londoniešiem paaugstinātie nodokļi kļuva par galvenajām nelabvēlīgajām normāņu iekarošanas sekām. Tomēr var pieņemt, ka londonieši ieguva vairāk nekā zaudēja. Jā, viņiem nācās maksāt vairāk naudas valsts kasē, bet viņiem nebija jāatjauno pilsēta ik pēc dažiem gadiem pēc kārtējā vikingu uzbrukuma. Karalis Vilhelms karoja karus ar nevaldāmajiem anglosakšiem vai frančiem ‑kaut kur tālu prom, un Londona dzīvoja mierā, un pilsētnieki vēlējās cerēt, ka tā būs vienmēr.

Taču tas tā nav.

1087. gada sākumā sešdesmit gadus vecais Viljams Aizkarotājs uzsāka kampaņu pret frančiem, kuri uzbruka Normandijas pierobežas apgabaliem. Viņš vēlējās nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu – pakļaut savus nemierīgos kaimiņus un ieņemt savā īpašumā franču Veksēnu (šo apgabalu, kas kalpoja kā "atslēga" uz Parīzi, gan normāņu, gan franču valdnieki uzskatīja par savu. Kampaņas laikā tika ieņemta un nodedzināta Veksenas "galvaspilsēta" – franču pilsēta Mantā. Ugunsgrēka laikā Vilhelma zirgs paklupa un krita kopā ar jātnieku. Segla rags (priekšējā priekšgala izvirzījums) caurdūra karaļa vēderu. Brūce saasinājās, un aptuveni pēc sešiem mēnešiem (9. septembrī) vispārējs iekaisuma process noveda Vilhelmu līdz nāvei. Pirms nāves karalis par savu pēcteci iecēla trešo dēlu, arī vārdā Viljams.

Princis Viljams tika iesaukts par Rufusu, kas latīņu valodā nozīmē "sarkanais", vai nu matu krāsas, vai sarkanās sejas dēļ. Karaļa iekarotāja Roberta vecākais dēls ar iesauku Kurtgeuzs ("Īsās bikses") nebija piemērots, lai kļūtu par viņa pēcteci, jo viņš ar franču atbalstu bija paguvis 1078.-1079. gadā cīnīties pret savu tēvu. Pēc izlīgšanas 1080. gadā Vilhelms uzticēja dēlam Skotijas iekarošanu, taču Roberts neizmantoja iespēju reabilitēties. Viņš 1083. gadā devās uz Eiropu un atkal kļuva tuvs Francijas karalim Filipam I. Vilhelma otrais dēls Ričards nomira medībās, vēl tēvam dzīvam esot, tāpēc Vilhelma Sarkanā izvēle par viņa pēcteci bija pilnīgi loģiska. Turklāt runa bija par Anglijas troni, un Anglijā atšķirībā no Normandijas, Francijas un dažām citām Eiropas valstīm tronis tradicionāli tika mantots nevis pēc senjoritātes, bet gan pēc valdošā karaļa gribas (jāpiebilst, ka ar baltagemota piekrišanu, kura Vilhelma iekarotāja laikā, protams, nebija).

Vai Roberts Kortžs, kurš Normandiju bija mantojis ar prioritātes tiesībām, varēja palaist garām iespēju kļūt par Anglijas karali? Protams, ka nē. Viņš nesolīja uzticību savam jaunākajam brālim, un tādējādi 1087. gadā vienotā anglo-normāņu monarhija izjuka. Piparu šķelmei pievienoja fakts, ka daudziem angļu baroniem piederēja arī zemes īpašumi Normandijā, un viņiem nācās izdarīt sarežģītu izvēli, kas jebkurā gadījumā noveda pie zaudējumiem. 1088. gada sākumā liela angļu baronu grupa, ko vadīja Odo, Bejē bīskaps un viens no Vilhelma Uzvarētāja tuvākajiem līdzgaitniekiem, pārgāja pie Roberta, kurš nosūtīja papildu spēkus, lai tos atbalstītu. Nemiernieki nostiprinājās Ročesterā, ļoti tuvu Londonai.

Karš varēja ievilkties vēl ilgi, taču lielākā daļa angļu garīdzniecības un vienkāršās tautas palika uzticīga likumīgajam karalim Vilhelmam II, kurš neskopojās ar saviem solījumiem (jo īpaši viņš solīja samazināt nodokļus un atcelt medību ierobežojumus karaļa īpašumos) un izrādījās ļoti izlēmīgs karavadonis. Kad karaļa armija ieņēma Ročesteru, visi gaidīja, ka dumpīgie baroni tiks sodīti ar nāvi, jo Vilhelms Sarkanais bija skarbāka rakstura nekā viņa tēvs. Taču karalis pret dumpiniekiem izturējās pārsteidzoši maigi. Viņi visi saglabāja galvas uz pleciem, un tikai sacelšanās vadoņi – Bejē bīskaps un grāfs Roberts de Morteins, Vilhelma iekarotāja pusbrālis, zaudēja savas angļu muižas. Durhemas bīskapa Vilhelma de ‑Sentkalē piemērā karalis demonstrēja savu labsirdību (kuras viņam, atklāti sakot, nebija) – vispirms viņa angļu muižas tika konfiscētas un pēc tam atdotas ar visām iepriekšējām tiesībām. Vilhelms Sarkanais nepārprotami vadījās pēc noteikuma, ka neveiksme māca paklausību.

1088. gada pilsoņu karš Londonu tā arī nesasniedza, taču tā varbūtība bija ļoti liela. Papildus postījumiem, kas bija neizbēgami pretošanās gadījumā, pilsēta varēja zaudēt savu gandrīz metropoles statusu un iespēju tuvākajā nākotnē kļūt par pilntiesīgu Anglijas galvaspilsētu. Ja Roberts būtu uzvarējis, jaunā apvienotās valsts galvaspilsēta būtu varējusi kļūt Man , kur Roberts būtu juties labāk nekā Ročesterā vai Londonā.

Vilhelms nepildīja savus solījumus – viņa valdīšanas laikā ievērojami pieauga nodokļu slogs, tika pastiprināti sodi par medībām karaļa mežos, un piedotie dumpinieki ‑baroni tika smagi apkaunoti. Un vispār muižniecības loma viņa galmā tika reducēta līdz dalībai ceremonijās, reālas ietekmes baroniem nebija, jo visus jautājumus karalis risināja pats vai šaurā tuvāko padomnieku lokā. Visi šie apstākļi izraisīja jaunu sacelšanos, kas izcēlās 1095. gadā. Vilhelmam izdevās to apspiest, taču šoreiz viņš vairs nebija ceremoniāls ar dumpiniekiem, daudzi no viņiem sacēlās pret viņu otro reizi – dažus no viņiem sodīja ar nāvi, citus ieslodzīja cietumos, bet kopā ar tālo radinieku Vilhelmu d'Ee eksemplāri nokauti – papildus īpašumu konfiskācijai grāfs d'Ee tika apžilbināts un apskādēts.

1100. gada 2. augustā Vilhelms Sarkanais nomira medībās ‑Ņūforestā. Viņa nāves apstākļi ir neskaidri, bet saskaņā ar oficiālo versiju karali nogalināja bulta, ko izšāva Valters Tirels, kāda pikardiešu bruņinieka dēls, kurš bija ieceļojis Anglijā normāņu iebrukuma laikā. Tīrels it kā kļūdījās, izšaujot nepareizo šāvienu, taču nevar izslēgt, ka tajā bija sazvērestība. "Karaļa medībās pavadīja vairāki vīri, kuri medību laikā no viņa atdalījās medījuma pakaļdzīšanās laikā. Karalis palika kopā ar Tīrellu. Saule jau rietēja, kad Viljams izvilka loku un raidīja bultiņu, kas viegli ievainoja viņa priekšā skrējušo briedi, kurš turpināja skriet, un karalis metās tam pakaļ… Tajā brīdī Valters nolēma nogalināt vēl vienu briedi. Ak, žēlsirdīgais Dievs! Valtera raidītā bulta cauršāva karaļa krūtīs! Ievainotais karalis neizdeva ne skaņas, bet salauza bultas kātu, kas viņam trāpīja ārā no ķermeņa, un tas paātrināja viņa nāvi. Valters nekavējoties pieskrēja pie karaļa, taču viņš jau bija miris. Viņš uzkāpa uz zirga un metās galopā prom. Neviens viņu nesekoja; daži palīdzēja Valteram aizbēgt no valsts, bet citi viņu žēlojās." .

Tarels netika saukts pie atbildības, lai gan karaļa nāve (lai arī nejauša) attaisnoja tiesas prāvu. Viljama jaunākais brālis Henrijs, kurš bija piedalījies neveiksmīgajās medībās, nekavējoties steidzās uz Vinčesteru, lai ieņemtu karaļa kasi. Jau 5. augustā Londonā notika viņa kronēšana. "Ceturtajā dienā pēc brāļa nāves," Vilhelms no Malmesberijas precizē ar acīmredzamu neapmierinātību.

Vecākais brālis Roberts Kortess tajā laikā atgriezās mājās no Pirmā krusta kara . Normandijā viņš ieradās 1101. gada sākumā un nekavējoties sāka gatavoties ieņemt Anglijas troni.

1101. gada 21. jūlijā Roberta armija piestāja pie Portsmutas. Londonai paveicās – Vinčestera joprojām bija galvaspilsēta, un Roberts devās turp. Pilsēta tika viegli ieņemta, taču tas neglāba to no izlaupīšanas – normāņi un franči, kas ieradās kopā ar Robertu, paņēma visu, kas ‑bija vērtīgs. Šoreiz Robertam Anglijā bija daudz mazāk atbalstītāju nekā 1088. gada sacelšanās laikā, taču Henrijs tomēr nebija pietiekami spēcīgs, lai izdzītu iebrucējus. Savukārt Roberts nespēja sekmīgi pārvietoties ārpus ieņemtā priekšpunkta, kura "sirds" bija Vinčestera. Brāļiem nācās vienoties. Apmaiņā pret to, ka Henrijs atteicās no visiem saviem īpašumiem Normandijā, izņemot Domfronu, kas bija dārgs viņa sirdij, un piekrita ikgadējam maksājumam trīs tūkstošu marku apmērā, Roberts atzina Henriku par likumīgu Anglijas karali.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.