Edgars Auziņš
Suņu apmācības pamati

Kairinātāji

Apmācot suni, mēs izmantojam stimulus. Tas nozīmē, ka mēs viņu ietekmējam vienā vai otrā veidā: dodam komandas ar balsi un žestiem, strādājam ar pavadiņu, izmantojam kārumu un kādu nozīmīgu priekšmetu. Turklāt mēs radām zināmus apstākļus noteiktu reakciju attīstībai: mēs uzliekam smaržu taku, darbojas palīgs (aizsardzības darbs), mēs izmantojam smaržu grāmatzīmes (piemēram, meklējot narkotikas). Taču papildus visam iepriekš minētajam ikviens pieredzējis mājdzīvnieka saimnieks zina, ka ir apstākļi, kuros viņa mīlulis strādās, un ir apstākļi, kuros suns praktiski nereaģē uz saimnieku un viņa komandām. Un tas šādos gadījumos ir atkarīgs no vides.

Ņemot vērā visas šīs ietekmes, dabiskas vai mākslīgas, mēs runājam par stimuliem. Kas ir stimuli? Iedarbinātāji ir viss, kas ietekmē dzīvniekus un izraisa reakciju.

Vai viss ir kairinātājs?

Iedomāsimies situāciju: esat izgājis pastaigā ar savu suni nepazīstamā vietā. Netālu ir autostāvvieta, un tajā periodiski iebrauc un izbrauc automašīnas. Suns cenšas izpētīt teritoriju un apstājas un aplūko automašīnas, kamēr tās pārvietojas. Vai jaunā vide viņam būs stimuls? Noteikti, jo tie ietekmē suni un izraisa reakciju.

Tagad iedomājieties, ka jūs divus mēnešus katru dienu pastaigājaties ar savu suni šajā rotaļu laukumā. Un jūsu suns ne tikai nereaģē uz garām braucošām mašīnām, bet arī nemēģina izpētīt rotaļu laukumu un spēlējas tikai ar kādu oportūnistisku priekšmetu, ko esat speciāli atnesis. Vai apstākļi būs kairinoši? Atbildi uz šo jautājumu veltiet laiku. Aplūkosim definīciju vēlreiz. Vides apstākļi neapšaubāmi ietekmē suni, galu galā viņš dzird garām braucošo mašīnu skaņas, redz tās, redz krūmus un kokus, bet… Suns uz to visu nereaģē! Kāpēc? Jūs teiksiet, ka esmu pie tā pieradis. Un jums būtu pilnīga taisnība. Tagad tā pati vide tam pašam sunim nav kairinātājs.

Es redzēju, kā dienesta suns, kuram, starp citu, nebija ļoti spēcīgas nervu sistēmas, mierīgi staigāja pa lidmašīnu stāvlaukumu. Tajā pašā laikā simts metru attālumā no mums griezās pasažieru lidmašīna. Es nevarēju sarunāties ar kolēģiem, jo dzirdīgā trokšņa dēļ dzinēji pacēla putekļu mākoņus un meta tos mums virsū ar spēku, kas pielīdzināms kārtīgam vējam. Joprojām atceros, ka šis brīdis uz mani atstāja spēcīgu iespaidu. Un suns (viņš strādāja ar narkotikām) nereaģēja uz šo vidi un spēlējās ar sadales priekšmetu.

Mēs redzam, ka ne viss ir atkarīgs no vides, un suns fiziski nav mainījies. Ir mainījušās tikai viņa reakcijas. Un stimuli viņam vairs nepastāv.

No tā izriet pirmais praktiskais secinājums: suns pierod pie bieži izmantotā stimula, un tā spēks uz viņu samazinās.

Šķiet, būtu vieglāk – vispirms suni pieradināt pie vides rotaļu laukumā, tad var sākt apmācību. Taču viss ir atkarīgs no tā, kādus mērķus mēs cenšamies sasniegt. Sākotnējā paklausības apmācības posmā spēcīgi vides stimuli patiešām ir jāsamazina līdz minimumam. Taču pēc tam, kad pamatprasmes ir attīstītas, ir nepieciešams apmācīt suni darbam visās vidēs. Tagad ir svarīgi palielināt vides stimulu stiprumu un darīt to pakāpeniski. Izstrādājot treniņu programmu, patiešām ir daudz kas jāpiedomā!

Taču suns pierod ne tikai pie situatīviem stimuliem. Bieži vien mēs redzam, ka ne pārāk kompetents dresētājs, attīstot prasmi pārvietoties blakus sunim, nemitīgi sasprindzina pavadas siksnu (vai ļauj sunim to sasprindzināt). Ikviens zina, ka tas ir nepareizi. Bet kāpēc? Tāpēc, ka suns pierod pie pastāvīgi stingras pavadas. Un šis sasprindzinājums sunim vairs nav nozīmīgs, viņš vienkārši uz to nereaģē. Tagad iedomājieties, ka siksna visu laiku ir vaļīga. Pie mazākās suņa kustības uz sāniem dresētājs nevis velk, bet žņaudzina pavadiņu (pavadas vilkšana). Nākamajā reizē vilkšana ir spēcīgāka. Trešā reize ir ļoti spēcīga. Stimuls visu laiku ir atšķirīgs atkarībā no tā, cik lielā mērā suns novirzās no vēlamās pozīcijas. Vai suns pieradīs pie šiem stimuliem? Es tā nedomāju.

Kas ir stimuli?

Pirmkārt, tos iedala ārējos un iekšējos stimulos.

Ārējie stimuli ir ārēji, bet iekšējie stimuli ir suņa organismā. Apmācībā mēs galvenokārt izmantojam ārējos stimulus, taču jāņem vērā arī iekšējie stimuli. Piemēram, izsalcis suns mēdz strādāt labāk. Īpaši ar pārtikas motivāciju. Lai treniņi būtu efektīvāki, tie nedrīkst notikt uzreiz pēc barošanas. Sunim jābūt daļēji izsalkušam, un pēc ēšanas jāpaiet no 12 līdz 24 stundām. Runājot par iekšējiem stimuliem, jāatceras arī tas, ka slims suns nestrādās efektīvi, tāpēc, ja suņa veiktspējas līmenis bez redzama iemesla samazinās, vienmēr jāpārbauda, vai jūsu mīlulis ir vesels.

Otrkārt, stimuli tiek iedalīti kategorijās pēc maņām, uz kurām tie iedarbojas. Piemēram, mehāniskās, garšas, dzirdes, redzes, smaržas u. c. (ir vairāk nekā ducis maņu, tostarp līdzsvara, izsalkuma u. c.). (ir vairāk nekā ducis maņu, tostarp līdzsvara sajūta, izsalkuma sajūta utt.). Tiek uzskatīts, ka kontakta stimuli ir spēcīgāki nekā attālināti stimuli. Piemēram, balss vai žesta komanda pēc savas būtības ir mazāk efektīva nekā pavadas vilkšana; barības pastiprinājums ir efektīvāks nekā komanda "Labi"; sitiens ir efektīvāks nekā kliedziens. Mēs varam iemācīt suni uzticami darboties ar ļoti vājiem stimuliem, bet, lai to izdarītu, mums ir skaidri jāzina, kuri stimuli ir vāji un kuri spēcīgi.

Treškārt, stimulus iedala nosacītos un beznosacījumu.

Kāda ir atšķirība?

– Beznosacījumu stimuli izraisa iedzimtu reakciju.

– Nosacīti stimuli izraisa reakciju, kas attīstījusies dzīves laikā vai apmācībā.

Piemēram, komanda "sēdēt", ko mēs dodam netrenētam sunim, liks sunim pagriezties, klausīties utt., bet ne liks viņam apsēsties. Šī komanda izraisīs iedzimtu orientēšanās reakciju un būs beznosacījumu. Bet tā pati komanda, kas dota apmācītam sunim, liks tam apsēsties. Izstrādātā reakcija izpaužas, un stimuls būs nosacīts.

Tādējādi viens un tas pats stimuls var būt nosacīts un beznosacījuma atkarībā no tā, kādu reakciju tas izraisa.

Refleksi

Termins "reflekss" bieži tiek lietots speciālajā literatūrā, speciālistu – kinologu un amatieru treneru sarunās, taču kinologu vidū nav vienotas izpratnes par refleksu jēdzienu. Tagad daudzi ir iecienījuši rietumu treniņu sistēmas, tiek ieviesti jauni termini, bet tikai retais pilnībā izprot veco terminoloģiju. Mēs centīsimies palīdzēt sistematizēt jēdzienus par refleksiem tiem, kuri daudz ko jau ir aizmirsuši, un nodot šos jēdzienus tiem, kuri tikai sāk apgūt teoriju un treniņu metodes.

Šajā rakstā izklāstīti klasiskie jēdzieni par refleksiem, kas pieņemti mājas kinoloģijā. Lielākā daļa šajā rakstā izmantoto definīciju (kursīvā) ir tās, ko mācīja vecā padomju kinoloģijas skola. Kursīvā un pasvītrotās definīcijas ir tās, kuras izstrādājis raksta autors.

Reflekss ir organisma reakcija uz stimulu.

Beznosacījumu refleksi

Beznosacījuma reflekss ir organisma iedzimta reakcija uz stimulu.

Katrs beznosacījumu reflekss izpaužas noteiktā vecumā un reaģējot uz noteiktiem stimuliem. Kucēns pirmajās stundās pēc piedzimšanas spēj atrast mātes zīlītes un sūkāt pienu. Šīs darbības nodrošina iedzimtie beznosacījumu refleksi. Vēlāk kucēns sāk reaģēt uz gaismu un kustīgiem priekšmetiem, kā arī košļāt un norīt cietu barību. Vēlākā vecumā kucēns sāk aktīvi pētīt savu teritoriju, rotaļāties ar metiena biedriem, izrāda orientēšanās reakciju, aktīvu aizsardzības reakciju, izsekošanas reakciju un medījuma reakciju. Visas šīs uzvedības pamatā ir iedzimti refleksi, kas atšķiras pēc sarežģītības un izpaužas dažādās situācijās.

Beznosacījumu refleksi pēc sarežģītības līmeņa

Pēc sarežģītības pakāpes beznosacījumu refleksus iedala:

vienkāršos beznosacījumu refleksus

refleksu akti

uzvedības reakcijas

instinkti

Vienkārši beznosacījumu refleksi

Vienkāršie beznosacījumu refleksi – elementāras iedzimtas reakcijas uz stimuliem. Piemēram, ekstremitātes atvilkšana no karsta priekšmeta, plakstiņa mirkšķināšana, kad acī nonāk putekļu daļiņa, utt. Vienkārši beznosacījumu refleksi uz atbilstošu stimulu izpaužas vienmēr, pārmaiņas un korekcija nav pakļauta pārmaiņām.

Refleksi

Refleksi ir darbības, ko nosaka vairāki vienkārši beznosacījumu refleksi, kas vienmēr tiek veikti vienādi un neatkarīgi no suņa apziņas. Būtībā refleksi nodrošina organisma vitalitāti. Tāpēc tie vienmēr izpaužas droši un nav koriģējami.

Daži refleksu piemēri:

elpošana

rīšana

atkrēpošana

Mēs neminēsim visus refleksus, ko var novērot sunim.

Apmācot un audzinot suni, jāatceras, ka vienīgais veids, kā novērst konkrētu refleksu darbību, ir mainīt vai novērst stimulu, kas to izraisa. Tātad, ja vēlaties, lai jūsu suns paklausības apmācības laikā neiet uz tualeti (un viņš to darīs tik un tā, ja būs nepieciešams, neskatoties uz jūsu aizliegumu, jo tas ir reflekss), tad pirms apmācības izvediet viņu pastaigā. Šādi rīkojoties, jūs novērsīsiet attiecīgos stimulus, kas izraisa jums nevēlamo refleksu.

Uzvedības reakcijas

Uzvedības reakcijas ir suņa vēlme veikt noteiktas darbības, pamatojoties uz refleksu darbību kompleksu un vienkāršiem beznosacījumu refleksiem.

Piemēram, oportūnistiskā reakcija (vēlme paņemt un nest priekšmetus un spēlēties ar tiem). Aktīvās aizsardzības reakcija (vēlme izrādīt agresīvu reakciju pret personu). Olfaktoriskā meklēšanas reakcija (vēlme meklēt priekšmetus pēc to smaržas) un daudzas citas. Ņemiet vērā, ka uzvedības reakcija nav pati uzvedība. Piemēram, sunim ir iedzimta spēcīga aktīva aizsardzības uzvedības reakcija, bet viņš ir fiziski vājš, maza auguma, un dzīves laikā, mēģinot īstenot agresiju pret cilvēkiem, tam pastāvīgi ir bijuši negatīvi rezultāti. Vai konkrētajā situācijā viņa uzvedīsies agresīvi un būs bīstama? Iespējams, ka nē. Taču jāņem vērā dzīvnieka iedzimtā agresivitāte. Šis suns var uzbrukt vājam pretiniekam, piemēram, bērnam.

Tādējādi uzvedības reakcijas ir daudzu suņa darbību cēlonis, taču reālā vidē tās var kontrolēt.

Mēs esam minējuši negatīvu piemēru par suņa nevēlamu uzvedību. Taču mēģinājumi attīstīt vēlamo uzvedību, ja nav nepieciešamās reakcijas, beigsies neveiksmīgi. Piemēram, ir bezjēdzīgi izveidot meklēšanas suni no kandidāta, kuram trūkst ožas un meklēšanas reakcijas. No suņa ar pasīvu aizsardzības reakciju (bailīgs suns) nevar izveidot sargsuni.

Instinkti

Instinkti – iedzimta motivācija, kas nosaka ilgtermiņa uzvedību, kuras mērķis ir apmierināt noteiktas vajadzības.

Instinktu piemēri: seksuālais instinkts; pašsaglabāšanās instinkts; medību instinkts (bieži pārveidots par plēsoņa instinktu) utt.

Dzīvnieks ne vienmēr rīkojas tā, kā to diktē instinkts. Noteiktu stimulu ietekmē suns var izrādīt uzvedību, kas nekādā veidā nav saistīta ar konkrēta instinkta realizāciju. Tomēr kopumā dzīvnieks centīsies to realizēt. Piemēram, ja treniņu zonas tuvumā parādīsies suņu mātīte, suņu tēviņa uzvedību noteiks seksuālais instinkts. Kontrolējot suņa tēviņu, izmantojot noteiktus stimulus, jūs varēsiet piespiest suņa tēviņu strādāt. Taču, ja jūsu kontrole pavājināsies, tēviņš atkal centīsies realizēt seksuālo motivāciju. Tādējādi beznosacījumu refleksi ir galvenais motivējošais spēks, kas nosaka dzīvnieka uzvedību. Jo zemāks ir beznosacījumu refleksu organizācijas līmenis, jo mazāk tie ir kontrolējami.

Atlase apmācībā

Beznosacījumu refleksi ir suņa uzvedības pamatā. Tāpēc ļoti svarīga ir rūpīga dzīvnieka izvēle apmācībā, spēju noteikšana tam vai citam dienestam (darbam).

Tiek uzskatīts, ka suņa efektīvas izmantošanas panākumus nosaka trīs faktori:

apmācāmā suņa izvēle;

apmācība;

kompetenta suņa izmantošana.

Pirmā punkta nozīme tiek lēsta 40 %, otrā un trešā – 30 % katra.

Nosacīti refleksi

Nosacītais reflekss ir organisma reakcija uz kādu dzīves vai apmācības procesā izveidojušos stimulu. Nosacījuma refleksus pēc to veidošanās veida var iedalīt dabiskos un mākslīgos.

Dabiskie nosacītie refleksi

Dabiskie nosacītie refleksi ir tie refleksi, kas veidojas dabiski, bez cilvēka iejaukšanās.

Suns, ziemas sākumā uzkāpjot uz plāna ledus, jūt, kā tas plaisā un lūst zem viņa kājām. Gadās, ka dzīvnieks nokrīt cauri un saslapina ķepas. Pietiek ar vienu šādu gadījumu, lai suns sāktu izvairīties no peļķēm un dīķiem, ko klāj ledus. Šādu uzvedību nosaka dabisks nosacīts reflekss.

Mākslīgi nosacīti refleksi

Mākslīgi nosacīti refleksi ir refleksi, kas cilvēkam attīstījušies noteiktu apstākļu radīšanas rezultātā.

Piemēram, radot atbilstošus apstākļus un piemērojot noteiktus stimulus, dresētājs attīsta nosacītu refleksu piezemēt suni uz komandu "Sēdēt". Nosacītais reflekss šajā gadījumā būs mākslīgs.

Suņa audzināšanas un apmācības procesā var attīstīties nosacīti refleksi, kas mums ir nevēlami. Piemēram, apmācot suni pārvarēt šķēršļus, bieži gadās, ka suns pirmajos mēģinājumos neveiksmīgi lec pāri šķēršlim, trāpa ar ķepām vai citām ķermeņa daļām. Šādos gadījumos var veidoties nosacījuma reflekss izvairīties no šķēršļa (nosacījuma reflekss var arī neveidoties. Par nosacītā refleksa veidošanās mehānismu un nosacījumiem mēs runāsim nākamajā nodarbībā).

Nosacīto refleksu hierarhija

Nosacītais reflekss obligāti veidojas, pamatojoties uz beznosacījuma refleksu, uzvedības reakciju vai refleksa aktu. Šādu nosacītu refleksu sauc par pirmās kārtas nosacītu refleksu. Iepriekš minētajā piemērā nosacītais reflekss par izvairīšanos no barjeras ir attīstījies, pamatojoties uz pasīvu aizsardzības reakciju. (Tā ir fiziska izvairīšanās no sāpīgiem stimuliem).

Taču nosacītu refleksu var attīstīt arī, pamatojoties uz iepriekš attīstītu nosacītu refleksu. Šādā gadījumā to sauc par otrās kārtas nosacīto refleksu. Pēc tam, kad ir attīstīts nosacījuma reflekss piezemēties pēc komandas, dresētājs uz tā pamata var attīstīt nosacījuma refleksu piezemēties pēc žesta, pēc rokas žesta dodot komandu "Sēdēt" un mudinot suni piezemēties. Nosacītais piezemēšanās reflekss ar žestu būs II rīkojuma nosacītais reflekss.

II kārtas nosacījuma reflekss var būt pamats šādu nosacījuma refleksu attīstībai. Šādā gadījumā turpmāk attīstīto nosacīto refleksu sauc par augstākas kārtas nosacīto refleksu.

Attīstības pakāpe

Nosacījuma refleksus iedala arī pēc to attīstības pakāpes. Pēc 1-2 treniņiem par piezemēšanos pēc komandas mēs attīstām sākotnējo nosacīto refleksu. Tas vēl nav stabils, neizpaužas uz katru komandu un prasa turpmāku nostiprināšanu. Ja iedarbojas uz traucējošiem stimuliem, sākotnējais nosacītais reflekss neizpaužas. Pastāvīgi praktizējot šo nosacīto refleksu, mēs to attīstām līdz noturīgam nosacītajam refleksam, kas garantēti izpaudīsies standarta situācijas apstākļos. Taču mēs nevaram cerēt, ka suns darbosies bez kļūdām jebkuros apstākļos. Šim nolūkam nosacītais reflekss ir jāattīsta par prasmi. Šī prasme izpaužas visos apstākļos, pastāvot daudziem spēcīgiem traucējošiem stimuliem.

Suņa uzvedību nosaka nosacītie un beznosacījumu refleksi. Beznosacījumu refleksi ir pamatā, tā uzvedības daļa, kas sunim ir raksturīga pēc dabas. Nosacītie refleksi ir attīstītā uzvedības daļa, ko mēs varam veidot, radot noteiktus apstākļus un piemērojot nepieciešamos stimulus.

Nosacīto refleksu veidošanās nosacījumi

Jebkuras apmācības pamatā ir vienkāršu prasmju attīstīšana, no kuru kompleksa sastāv uzvedība. Vienkāršs nosacīts reflekss, kā mēs jau zinām (raksts "Refleksi"), ir prasmju veidošanās pirmais posms. Un ir ļoti svarīgi zināt, kādos apstākļos veidojas nosacītie refleksi, attīstot to vai citu uzvedību. Ievērojot šos nosacījumus, jūs varēsiet viegli un ātri attīstīt vēlamo uzvedību savam mājdzīvniekam, un jūs varēsiet saglabāt attīstītās prasmes arī pēc treniņu kursa beigām. Neievērojot vismaz vienu no šodien aplūkotajiem noteikumiem, nosacījuma refleksa attīstīšanu ne tikai apgrūtina, bet padara to neiespējamu.

No otras puses, mēs bieži vien neapzināti radām apstākļus, kuros suns attīsta uzvedību, kas mums ir nevēlama. Lai novērstu šādas izpausmes, kā arī koriģētu uzvedību, ir skaidri jāsaprot, kādi apstākļi ir izraisījuši nevēlamo nosacīto refleksu veidošanos un kādi apstākļi ir jārada, lai šāda uzvedība izzustu.

Klasiskajā padomju apmācības teorijā pastāvēja ideja par septiņiem nosacīto refleksu veidošanās nosacījumiem. Tagad šo teoriju var kritizēt, var pilnībā noraidīt, taču gan iesācējiem suņu audzētājiem, gan speciālistiem – kinologiem ar pieredzi, ir noderīgi zināt par šiem septiņiem nosacījumiem.

Divi stimuli .

Tātad, lai veidotos nosacījuma reflekss, ir nepieciešams:

Nepieciešama divu stimulu klātbūtne: vienaldzīga (nākotnē nosacīta) un beznosacījumu, kas izraisa atbilstošu suņa rīcību.

Ar beznosacījumu stimulu viss ir vairāk vai mazāk skaidrs. Ja vēlaties, lai suns sēž, ir jābūt stimulam, kas izraisa šo reakciju. Piemēram, grūdiens uz krupja. Vai našķis, ko tur virs suņa galvas. Vai pavadas vilkšana. Galvenais ir tas, ka stimuls izraisīja vēlamo reakciju – suņa piezemēšanos. Un šai reakcijai (refleksam) jābūt iedzimtai (jautājuma izskatīšanas vienkāršības labad iedomāsimies, ka ir izveidojies pirmās kārtas nosacījuma reflekss – skat. rakstu "stimuli").

Indiferentam stimulam ir nepieciešams kāds skaidrojums. Indiferents nozīmē vienaldzīgs, t. i., neizraisa suņa reakciju. Bet no stimula definīcijas mēs zinām, ka jebkurš stimuls izraisa organisma reakciju – tāpēc tas ir stimuls. Kādu reakciju izraisīs komanda "Sēdēt", ja mēs to dosim netrenētam sunim? Šāds suns, visticamāk, pagriezīs galvu pret jums un klausīsies. Izdzirdot komandu, suns būs ieinteresēts par jauno skaņu, bet viņš nedomās apsēsties.

Kādu reakciju sunim izraisīs stimuls – komanda "Sēdēt"? Nedrošu reakciju! Refleksu, ar kuru netrenēts suns reaģē uz komandu "Sēdēt", kā arī uz jebkuru citu komandu, sauc par refleksu "Kas tas ir?", un tas ir dzīvnieka iedzimta uzvedības reakcija. Bet kāpēc mēs šo stimulu saucam par vienaldzīgu? Jā, tāpēc, ka tas ir vienaldzīgs attiecībā uz suņa uzvedības izpausmi – sēdēšanu pēc komandas. Tas ir, sākotnēji komanda "Sēdēt" neizraisa vēlamo uzvedību, un principā nav nozīmes, vai komanda skan "Sēdēt", "Sit" vai citādi. Nav nozīmes arī tam, vai tā ir skaņas komanda vai žests.

Jebkurš stimuls sunim var izraisīt jebkuru uzvedību. Tāpēc mēs saucam šādu stimulu par indiferentu – tas sunim ir pilnīgi vienaldzīgs attiecībā uz vēlamās uzvedības izpausmēm.

Stimulu pielietošana

Šo stimulu piemērošanai jāsakrīt laikā 0,5-2 sekunžu robežās.

Bieži gadās, ka saimnieks, atstājis suni uz īsu brīdi, atgriežas mājās un ir pārsteigts – dzīvoklis izskatās tā, it kā tajā būtu viesojies FIB. Visa attēla autors – četrkājainais Pikaso – ir sajūsmā par sava mīļotā saimnieka ierašanos. Un, protams, viņš uzreiz saņem "honorāru". Pēc kāda laika suņa saimnieks sāk pamanīt, ka šādas audzināšanas efekts ir tāds pats – suns vairs nepriecājas par saimnieka ierašanos, bet slēpjas un ņaud. Un arī "FIB" dzīvokli apmeklē bieži, neskatoties uz regulāri veikto "profilaksi".

Aplūkosim šo situāciju, bruņojušies ar apmācības teoriju un metodēm: uzdosim sev jautājumu, vai tiek ievērots iepriekš minētais noteikums un kādu nosacītu refleksu saimnieks ar šādu rīcību attīsta sunim?

Protams, ar vislabākajiem nodomiem viņš cenšas attīstīt negatīvu saikni starp suņa "destruktīvu" uzvedību un sodu. Bet cik daudz laika paiet starp saimnieka iecienīto apavu apēšanas sākumu un saimnieka piemērotu stimulu piemērošanu? Dažas stundas. Nav izveidojies nosacīts reflekss, it īpaši, ja ņemam vērā, cik daudz pozitīvu emociju rada tik patīkamas garšas košļājamās ādas sajūta! Un kāds notikums notiek pirms soda (tikai 0,5-2 sekunžu laikā)? Tieši tā! Mīļākā īpašnieka ierašanās…

Tagad ir skaidrs, kāpēc suņa nevēlamā uzvedība nepazūd, bet attīstās bailes no saimnieka. Un nevajag domāt, ka suns "jūtas vainīgs". Šī uzvedība, ko mēs uzskatām par vainas atzīšanu vai "nožēlu", patiesībā ir klasiska pakļaušanās stiprākajam saimē, kas izzudīs, tiklīdz "līderis" pārstās izmantot negatīvus stimulus. Tādējādi saimnieks veiksmīgi atrisina varas līdzsvara problēmu "bandā", taču nekādā veidā nemaina suņa nevēlamo uzvedību.

Nosacīti refleksi un stimuli: secība

Signalizējošā stimula iedarbībai jābūt pirms beznosacījuma stimula iedarbības 0,5-2 sekunžu laikā.

Lai saprastu, kāpēc šis noteikums darbojas, ir detalizēti jāizpēta fizioloģiskais nosacītā refleksa veidošanās mehānisms. Šo jautājumu mēs aplūkosim kādā no nākamajām nodarbībām. Tagad jums jāatceras, ka vispirms tiek dota komanda "Sēdēt", pēc tam tiek pavelkama pavadas siksna.

Ja jūs vispirms pavelkat pavadas siksnu, suns apsēdīsies, bet nebūs nekādas saiknes ar komandu. Vienlaicīga komandas došana un mehāniskā stimula pielietošana arī nav lietderīga – šajā gadījumā suņa nervu sistēmā uzbudinājumu, reaģējot uz skaņas stimulu, "apspiedīs" uzbudinājums, reaģējot uz pavadas vilkšanu, un saikne starp komandu un apsēšanos neveidosies.

Bieži redzams, ka nepieredzējis dresētājs vienlaicīgi velk par pavadiņu un kliedz "Sēdēt". Atkārtojot šo kombināciju daudzas reizes, viņš nespēj saprast, kāpēc suns nekādi nereaģē uz komandu, bet tikai kļūst arvien nomāktāks un nobijies. Šādā veidā nevar attīstīt nosacītu refleksu.

Atkārtošana nosacītā refleksa attīstībā

Daudzkārtēja nosacījuma un beznosacījuma stimula kombināciju atkārtošana noteiktā slodzes un laika režīmā.

Parasti ar vienu stimulu nepietiek, lai izraisītu nosacīto refleksu. Lai komanda izveidotu saikni, kombinācija ir jāatkārto noteiktu reižu skaitu. Bet cik tieši? Vai vienā sesijā ir iespējams izpildīt 50 kombinācijas, vai arī katrā sesijā ir jāpilnveido vairākas kombinācijas? Un kādam jābūt pārtraukumam starp nodarbībām?

Atbildes uz šādiem jautājumiem sniedz tikai prakse. Zināšanas par to, cik daudz, cik bieži un cik ilgi ir nepieciešams praktizēt noteiktus vingrinājumus, ir prasmju attīstības metodika. Un, ja ņem vērā suņa individuālās īpatnības, kļūst skaidrs, ka izveidot efektīvu metodi konkrēta nosacījuma refleksa attīstīšanai var tikai pēc daudzu gadu smaga darba, gūstot praktisku pieredzi un studējot zoopsiholoģijas teorētiskos pamatus.

Nervu sistēmas stāvoklis

Galvas smadzeņu garozas nervu centriem nosacītā refleksa attīstības laikā jābūt brīviem no citām darbībām un jāatrodas aktīvā stāvoklī.

Ir skaidrs, ko nozīmē "aktīvs": nevar apmācīt guļošu vai nogurušu suni. Taču suņa aktivitāte var būt atšķirīga. Ja dzīvnieks, piemēram, ir aizņemts, cenšoties sakost atrasto kaulu, lai attīstītu prasmi pietuvoties pēc komandas, tas nav tā vērts.

Stimulu stiprums

Uzbudinājuma stiprumam pie beznosacījumu stimula jābūt lielākam nekā pie signālstimula, bet tas nedrīkst izraisīt inhibīciju.

Ja komanda "Sēdēt" tiek dota tā, ka suns no bailēm nogulstas uz zemes, viņam būs vienalga, vai jūs pavelkat pavadas siksnu vai nē. Tas nozīmē, ka komandas spēkam jābūt tikai tik spēcīgam, lai suns to sadzirdētu, – nekam vairāk. No otras puses, nav nepieciešams "saplēst" pavadas siksnu tā, lai suns ņaudētu no sāpēm. Šāds grūdiens izraisa nervu sistēmas nomākumu, un šādos apstākļos saikne ar komandu neizveidosies. Nosacītais reflekss neizveidosies.

Nosacīti refleksi attīstās bez uzmanības novēršanas

Ārējiem stimuliem, kas izraisa orientējošu reakciju un novērš uzmanību, nevajadzētu būt klāt.

Piemēram, ir bezjēdzīgi attīstīt prasmi pārvietoties tuvumā, ja suņa tēviņš mēģina mesties pie savas partneres, lai noskaidrotu attiecības. Tieši šis nosacījums diktē noteikumu: attīstīt sākotnējos nosacītos refleksus apstākļos, kad ir minimāla traucējošu stimulu iedarbība. Nepietiek tikai doties ārpus pilsētas, lai sāktu paklausības apmācību. Dažas dienas ir nepieciešams pieradināt suni pie vietas, kur jūs veiksiet apmācību, lai mazinātu spēku un dažus stimulus, kas rodas šajā vietā.

Vēlreiz atgādinām septiņus nosacījumus nosacīto refleksu veidošanai: .

Divu stimulu klātbūtne: vienaldzīga (nākotnes nosacījuma) un beznosacījuma, kas izraisa atbilstošu suņa rīcību.

Šo stimulu piemērošanai jāsakrīt laikā 0,5-2 sekunžu robežās.

Signalizējošā stimula iedarbībai jābūt pirms beznosacījumu stimula iedarbības 0,5-2 sekunžu laikā.

Vairākkārtēja nosacītā un beznosacījumu stimula kombināciju atkārtošana noteiktā slodzes un laika režīmā.

Galvas smadzeņu garozas nervu centriem nosacītā refleksa attīstības laikā jābūt brīviem no citām darbībām un jāatrodas aktīvā stāvoklī.

Uzbudinājuma stiprumam uz beznosacījuma stimulu jābūt lielākam nekā uz signalizējošo stimulu, bet tas nedrīkst izraisīt inhibīciju.

Nedrīkst būt svešu stimulu, kas izraisa orientējošu reakciju un novērš uzmanību.

Ja analizējam neveiksmju iemeslus mēģinājumos attīstīt noteiktas prasmes, kļūst skaidrs, ka šādu iemeslu avots ir kāda, bieži vien vairāku nosacīto refleksu attīstības nosacījumu neievērošana.

Apmācības metodes

Suņa apmācības procesā dzīvnieku ietekmē dažādi stimuli: dresētāja komandas un žesti, vides situatīvie stimuli, kāruma smarža un garša, takas smarža, mīnu un narkotisko vielu smarža. Papildus iepriekš minētajiem stimuliem suni ietekmē arī asistents aizsardzības prasmju attīstīšanā. Ietekme ir arī dzīvnieka iekšējam stāvoklim, izsalkumam, diskomfortam slimības gadījumā utt. Treneris, organizējot nodarbības, ņem vērā visus šos faktorus un izvēlas stimulus atkarībā no mērķiem, kurus viņš vēlas sasniegt. To vai citu stimulu izvēle, kurus izmanto gan suņa vēlamās darbības stimulēšanai, gan tā rīcības koriģēšanai, gan turpmākai iedrošināšanai, un nosaka suņa apmācības metodes.

Jāatceras, ka konkrētas prasmes attīstīšanai parasti izmanto nevis vienu metodi, bet gan apmācības metožu kopumu atbilstoši izvēlētajai metodoloģijai.

Mehāniskās apmācības metode

Mehāniskos stimulus izmanto gan kā veicinošus un koriģējošus stimulus, gan kā pamudinājumu. Piemēram, attīstot prasmi piezemēties pēc komandas, treneris kā stimulu izmanto vilkšanu ar pavadiņu un piespiešanu uz krupja, bet kā apbalvojumu kombinācijā ar komandu "labi" – glāstīšanu un pātakstīšanu pa krūtīm.

Metodes pozitīvās puses: nepieciešamās iemaņas tiek ātri attīstītas; darbā ir viegli panākt nekļūdīgumu.

Metodes negatīvās puses: zema suņa interese par darbu; ne visas dienestā nepieciešamās prasmes var attīstīt ar šo metodi; liela slodze uz nervu sistēmu – intensīvi izmantojot mehānisko metodi, suns ātrāk nogurst (īpaši jāņem vērā, apmācot suņus ar nervu sistēmas nepilnībām).

Apmācības metode ar garšas stimuliem

Pārtikas stimulus izmanto gan kā stimulējošus un koriģējošus stimulus, gan kā apbalvojumus. Piemēram, attīstot prasmi piezemēties pēc komandas, dresētājs kā stimulu izmanto kārumu rokā, ko viņš paceļ virs dzīvnieka galvas, un kā atlīdzību kopā ar komandu "labi" – arī kārumu.

Metodes pozitīvās puses: vajadzīgās prasmes tiek ātri attīstītas; neliela slodze uz nervu sistēmu; liela suņa interese par darbu.

Metodes negatīvās puses: netiek panākta uzticamība darbā; nav iespējams attīstīt visas nepieciešamās prasmes; metode ir neefektīva, apmācot suņus ar vāji attīstītu pārtikas uzvedības reakciju.

Kontrasta apmācības metode

Mehāniskie stimuli tiek izmantoti kā pamudinājums un korekcija, un kā pamudinājums tiek izmantoti kārumi (kombinācijā ar komandu "labi"). Piemēram, attīstot prasmi gulēt pēc komandas, tiek izmantoti pavadas grūdieni, un pēc komandas izpildīšanas suns tiek apbalvots ar kārumu. Šī metode ir mehānisko un garšas stimulēšanas metožu kombinācija. Tā apvieno abu metožu priekšrocības.

Metodes pozitīvās puses: ātri attīsta nepieciešamās iemaņas; panāk uzticamību suņiem ar labi attīstītu pārtikas uzvedības reakciju.

Metodes negatīvās puses: zema efektivitāte, apmācot suņus ar nepietiekami attīstītu pārtikas uzvedības reakciju; saglabājas liela slodze uz nervu sistēmu.

Oportūnistiskā apmācības metode

(Šī metode klasiskajā kinoloģijā par tādu netika uzskatīta. Autors ierosina šo metodi iekļaut klasifikācijā). Kā rosinošie un koriģējošie stimuli tiek izmantots medījuma objekts – oportūnistisks objekts, kā arī objekti, uz kuriem tiek pārnesta oportūnistiskā uzvedība; kā atlīdzība tiek izmantots tas pats objekts, kas tiek dots sunim (vai sunim tiek ļauts to paņemt zobos).

Metodes pozitīvās puses: tiek panākta ārkārtīgi liela suņa aktivitāte un interese par darbu; daudzas īpašas prasmes var attīstīt tikai ar šo metodi; maza slodze dzīvnieka nervu sistēmai.

Negatīvās puses: metode nav efektīva suņiem ar nepietiekami attīstītu oportūnistisko uzvedību.

Stumšanas metode

Kā stimulējošie un koriģējošie stimuli tiek izmantoti situatīvajiem stimuliem tuvi stimuli; kā apbalvojums tiek izmantota komanda "labi". Piemēram, attīstot barjeras pārvarēšanas prasmi, treneris ar suni pēc īsa skrējiena tuvojas zemai barjerai. Suņa dabiskā reakcija ir lēkt pāri šai barjerai (protams, ja tā nav pārāk augsta).

Metodes pozitīvie aspekti: mazs stress dzīvnieka nervu sistēmai; ātra prasmes attīstība.

Metodes negatīvās puses: ne visas prasmes var apgūt šādā veidā.

Imitatīvā metode

Suņa vēlme imitēt pakaļdarbošanos un kolektīvo rīcību tiek izmantota kā stimulējošs stimuls. To parasti izmanto kombinācijā ar jebkuru no iepriekš minētajām metodēm. Piemēram, attīstot prasmi pārvarēt barjeru, daudzi suņi labprāt seko labi apmācītam sunim. To izmanto arī aizsardzības prasmju attīstīšanā.

Metodes pozitīvās puses: maza slodze uz nervu sistēmu; ātra sākotnējo nosacīto refleksu attīstība.

Metodes negatīvās puses: metode nav pietiekami efektīva visiem suņiem; metode nav piemērota, lai uzlabotu nosacīto refleksu uz kādu prasmi. Ar šo metodi var attīstīt tikai dažus nosacītos refleksus.

Praktiskajā apmācībā ir jāizvēlas apmācības metodes atkarībā no suņa individuālajām īpašībām, prasmes attīstības pakāpes un pašas prasmes rakstura. Piemēram, apmācot kucēnu attīstīt sākotnējo nosacīto refleksu piezemēties pēc komandas, parasti izmanto garšas stimulēšanas metodi. Kad suns aug un attīsta prasmi, tiek izmantota kontrasta apmācības metode, un, lai panāktu prasmi līdz nevainojamai izpildei sarežģītās situācijas apstākļos, tiek izmantota mehāniskā metode.

Lai atslābinātu dzīvnieka nervu sistēmu, pārejiet uz garšīgu stimulējošu apmācības metodi vai pieskārienu metodi.

Augstākas nervu aktivitātes veidi suņiem

Katra suņa raksturam ir savas individuālās īpašības. Šo īpašību ņemšana vērā, izvēloties apmācības metodes, ir priekšnoteikums, lai sasniegtu pieņemamu rezultātu. Viena no galvenajām suņu individuālajām īpašībām ir augstākās nervu darbības tips (GND tips). GND tipus nosaka nervu sistēmas stiprums, tās kustīgums un nosvērtība.

NERVU SISTĒMAS ĪPAŠĪBAS
Nervu sistēmas izturība

Spēja izturēt spēcīgu un ilgstošu stresu. Jo spēcīgāka nervu sistēma, jo spēcīgāks ir suņa raksturs, jo mierīgāk suns reaģē uz spēcīgiem stimuliem neatkarīgi no to izcelsmes. Sunim ar spēcīgu nervu sistēmu skaļš klauvējiens vai gaismas uzliesmojums izraisīs orientējošu reakciju, bet ne bailes. Šo īpašību var droši novērtēt arī pēc tā, kā suns reaģē uz sāpīgiem stimuliem. Dzīvnieks ar spēcīgu nervu sistēmu var viegli izturēt lielu psiholoģisko un fizisko slodzi, kas saistīta ar intensīvu apmācību. Veicot aizsardzības darbu, šāds suns nepadodas palīga spiedienam, strādājot pa pēdām, tas izstrādā garu un sarežģītu pēdu. meklējot narkotikas un sprāgstvielas, tas droši un pārliecinoši pārmeklē lielāku objektu apjomu un platību. Neatkarīgi no tā, kādā dienestā jūs plānojat izmantot suni, spēcīga nervu sistēma nozīmē ilgu un netraucētu darbu sarežģītos laika apstākļos un traucējošu kairinātāju klātbūtnē.

Nervu sistēmas mobilitāte

Dominējošais nervu procesu ātrums. Veikli suņi ir pastāvīgi aktīvi, aktīvi reaģē uz stimuliem un nomierinās tikai pēc tam, kad ir pietiekami izvingrināti. Pat tad viņi ātri atgūstas. Suņi ar veiklu nervu sistēmu viegli apgūst prasmes, kas saistītas ar aktīvu darbu, piemēram, šķēršļu pārvarēšanu, pārvietošanos tuvu viens otram ar biežu tempa maiņu un daudzas aizsardzības prasmes. Taču veikliem suņiem bieži vien ir problēmas ar izturības attīstīšanu. Suņi ar lēni kustīgu nervu sistēmu, gluži pretēji, viegli apgūst prasmes, kas saistītas ar kavēšanas procesiem, un grūtāk – ar aktīvu darbu.

Taču bez šo vai to prasmju attīstības īpatnībām jāņem vērā arī tas, kā attīstītās prasmes tiek saglabātas.

Pie veikliem suņiem prasmes attīstās ātri, bet tikpat ātri arī izzūd. Šim sunim būs nepieciešamas regulāras un plašas apmācības, lai tas strādātu pienācīgā līmenī.

Dzīvnieku ar lēni kustīgu nervu sistēmu nepieciešams apmācīt daudz ilgāk, un dažkārt nepieredzējis dresētājs var izdarīt nepareizu secinājumu par sava mīluļa sliktajām mācīšanās spējām. Taču šādam sunim attīstītās iemaņas saglabājas daudz ilgāk, un apmācības ir daudz mazāk nepieciešamas.

Nervu sistēmas līdzsvars

Uzbudinājuma un inhibīcijas procesu līdzsvars. Suņa nelīdzsvarots raksturs. Dzīvnieks neadekvāti spēcīgi reaģē uz traucējošiem stimuliem, nonākot to ietekmē spēcīgā un nekontrolējamā uztraukumā.

SUŅU PERSONĪBAS IEZĪMES

Ņemot vērā iepriekš minētās īpašības, mēs varam nosacīti definēt šādus suņa GND tipus:

Sangvinis GND tips – spēcīgs, līdzsvarots, kustīgs.

Holeriskais GND tips – spēcīgs, nelīdzsvarots, uzbudināms.

GND flegmātiskais tips – spēcīgs, līdzsvarots, inerts.

Melanholiskais GND tips – vājš ar uzbudināmības pakāpes variantiem.

Sangvinis GND tips

Suņiem ar šo nervu sistēmu ir skaidri izteiktas pamata uzvedības reakcijas, šīs reakcijas darba procesā viegli un ātri mainās. Sangvīniskie suņi ir ātri apmācāmi, un attīstītās prasmes ir diezgan kvalitatīvi saglabājušās. Spēcīgi stimuli neizraisa pārmērīgu uztraukumu.

Holeriskā tipa GND

Šāda rakstura suņi ir spēcīgi satraukti un ātri reaģē uz stimuliem. Nosacījuma refleksi, kas saistīti ar dusmu rašanos, satvēriena attīstību, palīga aizturēšanu, ātri attīstās un dominē pār citiem refleksiem. Sākotnējā nosacīto refleksu attīstība ir ļoti ātra. Taču to pilnveidošana ir sarežģīta, jo darba laikā suns ir ļoti izklaidīgs. Grūti ir arī attīstīt prasmes apturēt nevēlamas darbības, ilgu izturību. Suns kļūst ļoti uzbudināts uz spēcīgiem stimuliem. Bet pēc tam viņš joprojām spēj uztvert dresētāja komandas un signālus, viegli pārslēdzoties uz cita veida darbību.

Flegmatiskais GND tips

Uz stimuliem suns uzbudinās lēni, jo lēni pēc uztraukuma pāriet uz cita veida darbību. Apmācības gaitā attīstīt nosacītos refleksus flegmatikam ir grūti. Apmācība notiek lēni, bet attīstītās prasmes ilgstoši saglabājas. Suns vāji reaģē uz spēcīgiem traucējošiem stimuliem.

Melanholiskais GND tips

Spēcīgi izteikta orientēšanās reakcija uz jaunu vietu, smakas. Kustīgi melanholiķi ir nepamatoti nerātni, mazkustīgi – pasīvi. Spēcīgu stimulu iedarbība izraisa bailes, sabrukumu. Pamata uzvedības reakcijas izpaužas vāji. Apmācībā izstrādātie sākotnējie nosacītie refleksi ir nestabili un vāji izpaužas. Refleksu uzlabošana līdz pastāvīgām iemaņām ir apgrūtināta.

Suņu pamata un dominējošās uzvedības reakcijas

Suņu nervu sistēmu raksturo ne tikai tādas īpašības kā spēks, ātrums un uzbudināmība, bet arī uzvedības reakcijas.

Uzvedības reakcijas ir suņa vēlme veikt noteiktas darbības, kas balstās uz refleksu darbību kompleksu un vienkāršiem beznosacījumu refleksiem.

Ar šo jēdzienu jūs jau esat saskārušies grāmatā Refleksi. Šodien aplūkosim uzvedības reakcijas sīkāk.

Suņa uzvedība ir sarežģīta refleksu darbība, kas ir daudzu nosacītu un beznosacījumu refleksu izpausmes rezultāts uz visdažādākajiem stimuliem ārējā un iekšējā vidē. Dzīves sākumā kucēnam izpaužas vienkārši iedzimti refleksi un refleksu darbības, kas nodrošina tā izdzīvošanu noteiktos apstākļos. Nākotnē šos refleksus vēl vairāk sarežģī nosacītie refleksi, kas nodrošina progresīvākas organisma adaptācijas funkcijas jauniem, pastāvīgi mainīgiem vides apstākļiem.

Pieaugušam sunim atsevišķi vienkārši refleksi un refleksu akti tiek apvienoti sarežģītās ķēdveida uzvedības reakcijās, kuru mērķis ir organisma vitāli svarīgu funkciju veikšana. Pieauguša suņa uzvedība var būt tik sarežģīta, ka nepieredzējušam dresētājam ir grūti pamanīt atsevišķus refleksus. Rūpīgi novērojot suņa refleksu aktivitāti, ir iespējams noteikt viendabīgas refleksu grupas, kas izpaužas regulārā secībā. Šādas refleksu grupas sauc par uzvedības reakcijām.

No suņa vispārējās uzvedības var izdalīt šādus reakciju veidus: pārtikas, aizsardzības, oportūnistiskā, orientēšanās, meklēšanas, piesaistes, seksuālā, vecāku, rotaļu, imitācijas un komunikācijas. Šīs reakcijas veido dzīvnieka dzīves pamatu un tiek izmantotas vai ņemtas vērā dienesta suņu apmācības praksē. Lielākā daļa uzvedības pamatreakciju ir daļa no sarežģītākām, ieprogrammētām, iedzimtām organisma reakcijām, ko sauc par instinktiem. Instinkti no uzvedības pamatreakcijām atšķiras ar to, ka tos kontrolē specifiskas fizioloģiski aktīvas vielas un hormoni, tāpēc tie vienmēr ir stereotipiski un dominē pār citām reakcijām.

PAMATA UZVEDĪBAS REAKCIJAS UN TO RAKSTUROJUMS

Reakcija uz pārtiku

Pārtika ir suņa dzīves pamats, noteicošais faktors daudzu uzvedības reakciju, jo īpaši reakcijas uz ēdienu, veidošanā. Tā izpaužas izsalkušam sunim un ir vērsta uz barības meklēšanu, iegūšanu un ēšanu. Reakcija uz ēdienu ir ne tikai sugai raksturīga, bet arī vispārēja, un tai ir pat daudz līdzību visā saimē, piemēram, suņu saimē. Nosacījuma refleksi, kas iegūti barības meklēšanas un ēšanas laikā, nosaka katra suņa reakcijas uz pārtiku raksturu. Pārtikas trūkums jaunā suņa augšanas un attīstības periodā izraisa pārmērīgu pārtikas meklēšanas aktivitāti. Turklāt, ieraugot ēdienu, rodas spēcīga reakcija uz ēdienu un alkatība ēšanas laikā. Nosacītie refleksi, kas iegūti saistībā ar pārtikas uzņemšanu, kļūst dabiski, nostiprinās un saglabājas ilgu laiku.

Tāpēc, ja jaunie suņi tiek nepietiekami baroti, reakcijas uz ēdienu attīstās un kļūst intensīvas. Regulāri un pareizi barojot, pārtikas reakcija attīstās mēreni un izpaužas mazintensīvi. Jāņem vērā, ka suņiem ar hroniskām kuņģa un zarnu trakta slimībām nav labi attīstīta reakcija uz pārtiku. Parasti viņiem ir slikta apetīte. Tā var pilnībā pazust slimības, pārslodzes, ēdiena un barošanas režīma maiņas gadījumā. Šādi suņi ir slikti baroti, un tos var slikti apmācīt ar garšas stimulēšanas metodi.

Ir svarīgi atcerēties, ka lielākā daļa suņu refleksu veidojas, reaģējot uz ēdienu un uzvedību. Zināšanas un dziļa izpratne par pārtikas reakciju palīdz dresētājam viegli orientēties suņa apmācības metodes un paņēmiena izvēlē. Kā arī pareizā pārtikas stimulu pielietošanā, kā arī ļauj metodiski kompetenti izpildīt apmācības paņēmienus.

Aizsardzības reakcija

Šo reakciju nosaka liela grupa iedzimtu un iegūtu kustību refleksu. To mērķis ir pasargāt dzīvību no ienaidniekiem un dažādiem kaitīgiem ārējās ietekmes faktoriem. Tāpēc šo reakciju sauc par aizsardzības un aizstāvības reakciju. Tā ļauj sunim izvairīties no briesmām vai aktīvi cīnīties ar tām, izmantojot noteiktus signālus. Aktīvās aizsardzības reakcijas pamatā ir sarežģīti motoriski akti, kas saistīti ar ķermeņa kustību telpā, lai uzbruktu briesmu avotam vai attālinātos no tā. Pamatojoties uz iedzimtajām aizsardzības reakcijām, veidojas sarežģīti nosacīti refleksi, kas galu galā nosaka aizsardzības reakcijas raksturu un īpašības. Pieaugušam sunim tā var izpausties trijās formās: aktīvā-aizsardzības, pasīvā-aizsardzības un jauktā (ļaunā-nežēlīgā).

Aktīvā-aizsardzības reakcija

Tā veidojas, kad treneris izturas pret suni vienmērīgi, mierīgi un līdzsvaroti. Šīs reakcijas veidošanai nepieciešama pareiza kucēna apmācības organizācija no divu līdz sešu mēnešu vecumam. Šajā periodā kucēniem jābūt aktīviem un darboties spējīgiem visās kustību reakcijās. Nedrīkst pieļaut pasivitāti, piesardzību, bailīgumu un gļēvulību. Dienesta apmācības procesā ir nepieciešams nostiprināt un uzlabot suņa aktivitāti. Turklāt jāattīsta drosme, bezbailība, mērena ļaunprātība un neuzticēšanās svešiniekiem. Suņi ar aktīvu aizsardzības reakciju parasti labi pakļaujas apmācībai, treniņiem. Tie sniedz visefektīvākos rezultātus dienestā.

Pasīvā aizsardzības reakcija

Tā veidojas, ja kucēna apmācība nav pareizi organizēta. To izraisa arī rupja un cietsirdīga izturēšanās pret suni apmācību un treniņu laikā. Ja dresētājs izmanto spēcīgus sāpīgus stimulus, sunim rodas pasivitāte, letarģija, bailīgums, kas pāraug bailībā un gļēvulībā. Suns ar pasīvi-aizsardzības reakciju ir nekustīgs, baidās no spēcīgiem stimuliem, izvairās no sitieniem, bēg vai slēpjas no nelabvēlīgiem apstākļiem. Redzot palīgus, noguļas uz zemes, paklausīgi pakļaujas pat svešiniekam.

Pasīvā reakcija

Suņa uzvedībā aizkavē pozitīvo nosacīto refleksu veidošanos. Izveidotos nosacītos refleksus uz dresētāja komandām un žestiem viegli nomāc visu veidu ārējie stimuli. Šādiem suņiem ir zemas darba un dienesta īpašības. Ja suņa pasivitāte pāraug bailīgumā un gļēvulībā, šādi suņi nav piemēroti dienestam un ir jāizslēdz.

Ļaunprātīga un bailīga uzvedības reakcija

Veidojas, ja suņi nav pareizi apmācīti. Visbiežāk tā veidojas jauniem suņiem vecumā no sešiem līdz desmit mēnešiem. Tas ir laiks, kad cilvēks cenšas attīstīt dusmīgu reakciju, ja sunim nav aktīvas reakcijas un vispārējas drosmes.

Dusmīga uzvedības reakcija

Visbiežāk sastopama suņiem, kuriem ir spēcīgi izteikta aktīva aizsardzības reakcija, apmācības procesā bieži attīstās dusmas. Tas kavē suņu apmācību un izmantošanu dienestā, jo īpaši meklēšanas un apsardzes nolūkos. Dažkārt ir nepieciešams izbrāķēt suņus ar pārmērīgi niknu reakciju.

Orientēšanās uzvedības reakcija

Iedzimta reakcija uz jauniem vai neparastiem un ļoti spēcīgiem stimuliem, kas izpaužas kā orientēšanās uzvedības reflekss "Kas tas ir?" un izpētes refleksi – šņaušana, klausīšanās, laizīšana utt. Orientēšanās refleksi ir suņa jauno nosacīto refleksu veidošanās avots. Uzkrājoties lielam nosacīto refleksu skaitam, orientēšanās reakcija izpaužas mēreni. Galu galā tā apvienojas ar nosacītajiem refleksiem, kas nodrošina sunim orientēšanos sarežģītā vidē. Atkarībā no dominējošajiem apstākļiem orientēšanās reakciju var aizstāt ar citām reakcijām. Piemēram, pārtikas reakcija, aktīvā aizsardzības reakcija, pasīvā aizsardzības reakcija un visbiežāk meklēšanas reakcija.

Meklēšanas reakcija

Iedzimta uzvedības reakcija. Tā nodrošina suņa organisma izdzīvošanu. Suņa dzīves un apmācības gaitā šī reakcija ir nosacīta ar ļoti daudziem nosacītiem refleksiem. Tā veido arī nosacīto refleksu kompleksus ar citām uzvedības reakcijām. Suņa darbs pēc smaržas ir saistīts ar olfaktoriskās meklēšanas reakcijas izpausmēm. Uzmanīgi vērojot suņa uzķeršanos uz smaržas pēdas, ir viegli pamanīt un atšķirt olfaktoriskās meklēšanas reakcijas sastāvdaļas. Tie ir cilvēka vai dzīvnieka atstātās smakas pēdas meklēšana; cilvēka vai dzīvnieka pārvietošanās virziena noteikšana; cilvēka vai dzīvnieka vajāšana līdz tā atklāšanai un aizturēšanai.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.