Edgars Auziņš
Replikants

Prologs

Rīts izrādījās lietains, bet silts. Biezumā nebija jūtams vējš, tikai koku vainagu šalkoņa, un pa gravām un ieplakām rāpoja bieza migla.

Mežs izskatījās noslēpumains, baismīgs. Zem mīkstā sūnu paklāja varēja saskatīt dažu sen postītu mehānismu aprises. Viņu iepriekšējais mērķis kļuva bezjēdzīgs smagu bojājumu dēļ.

Dažkārt savvaļas dzīvnieki, meklējot ēdamas saknes, izjauca zaļo segumu. Arī šeit kāds nesen izraka zemi, atstājot kuplās pamežā kažokādas kušķus un atsedzot ierīču daļas, kas zvīņoja. Starp tiem izcēlās cilvēka skeletam līdzīgs skelets. Izturīgajam, korozijizturīgajam sakausējumam bija blāvs spīdums. Ūdens lāses slīdēja lejup pa bez miesas galvaskausu, atvēsinot kā auksti atspulgi mākslīgo locītavu izliekumos.

Tikmēr lietus pastiprinājās. Pinkaini mākoņi nāca no dienvidiem, no krasta, kur notika dīvainas, normālai dabai netipiskas parādības. Gaiss tur trīcēja no enerģijām, kas to pārņēma, virpuļoja ar neskaitāmiem tornado, kļuva piesātināts ar mitrumu un sīkām smilšu daļiņām, un valdošie vēji nesa izveidotos mākoņus simtiem kilometru iekšzemē.

Līdz pusdienlaikam sliktie laikapstākļi bija nopietni. Kļuva ievērojami tumšs un sākās pērkona negaiss. Viesuļvētras brāzmas plosīja koku vainagus, noraujot lapas un mazus zariņus. Debesis vārījās. Arvien biežāk iespēra zibens, nemitīgi dārdēja pērkons.

Piekrastē viesuļvētru sagūstītās smilšu masas nokrita līdz ar nokrišņiem. Dažreiz starp kvarca graudiem tika atrasti sīki priekšmetu fragmenti.

Ūdens savācās upēs dubļainās straumēs, kas plūst cauri ieplakām.

Vēl viens zibens uzliesmojums apgaismoja meža izcirtumu. Vietā, kur sūnas bija atklājušas liemeņa detaļas, tagad izveidojās dziļa peļķe, kuras virsma mutuļoja no lietus, mirdzēja sudrabaini – iemesls tam bija sīki metalizēti putekļu plankumi, ko nesa viesuļvētra.

Starp vēja plīvotajām lapām peldēja vairāki sīki pūslīši, līdzīgi zāļu iepakojumam. Uz tiem joprojām varēja saskatīt korporācijas logotipu – burti saplūda stilizētā uzrakstā" nanotekss».

Līdz vakaram vētra bija rimusies. Lietus rimās, ūdens pamazām iesūcas zemē, un nākamajā rītā, kad pirmie saules stari izkausēja miglu un apgaismoja izcirtumu, tur norisinājās noslēpumains process.

Sīkas, vāji mirdzošas daļiņas klāja sūnas, zemi un nolietotu ierīču paliekas, tostarp skeletu, kas izskatījās pēc cilvēka skeleta. Tajā pašā laikā tie nepalika statiski, bet strādāja, acīmredzot pildot savu mērķi. Karsta dūmaka plūda pār plānāko sudrabaino pārklājumu; mikroskopiskās ierīces pārvietojās, pakāpeniski pulcējoties blīvās kopās. Tas turpinājās vairākas stundas, tad, kad dzīvsudraba pilieni iekļuva sen iznīcinātā mehānisma galvaskausā, cauri izlauzās gaismas zibsnis, un apkārtējā organiskā viela pēkšņi sāka mainīties.

Sūnas, zari, kritušās lapas, koku mizas gabali, zāle un pat tuvumā augošie krūmi zaudēja formu, sabrūkot brūnā pulverī. Sajaucoties ar mitrumu augsnē, tas izpaudās kā plastmasas viela, kas uzkarsa, burbuļoja un plūda, pamazām veidojot zemē guļošas cilvēka figūras aprises.

Tomēr noslēpumainais biotehnoloģiskais process drīz sāka panīkt. Ar dažām viesuļvētras atnestajām kapsulām ar uzrakstu «nanotex» nepietika, un viņu pūliņu rezultāts bija, maigi izsakoties, apšaubāms.

Nākamās dienas vakarā izcirtumā gulēja neglīta cilvēka līdzība. Viņa āda izskatījās bāla, ar spraugām vietās, kur bija redzami muskuļi.

Radījums, lai kas arī tas būtu, izskatījās nefunkcionāls, daudz mazāk dzīvotspējīgs.

Taču, pretēji dzīvās dabas likumiem, baismīgā cilvēka līdzība vispirms krampjos nodrebēja, atvēra acis un tad mēģināja piecelties, ar roku satverot vētrā nokrituša koka zaru.

1.nodaļa

Nezināms punkts kosmosā…

Viņš ilgi klaiņoja, neizceļot ceļu, nezinot savas eksistences jēgu. Noguris viņš apgūlās zemē un aizmiga. Slāpu mocīts, viņš dzēra ūdeni no peļķēm. Juzdamies izsalcis, viņš kā trakais ēda visu, ko vien paspēja.

Tas turpinājās daudzas dienas. Viņš dzīvoja pret visām grūtībām. Kustības, kas sākotnēji bija gausas un stulbas, pamazām ieguva koordināciju, muskuļi kļuva nedaudz spēcīgāki, un viņa izskats tika pārveidots: kādu dienu, kad viņš aizmiga, noslēpumainais process atkārtojās vēlreiz. Caur viņa ādu tika izspiesta sudraba daļiņu dūmaka, kas, uztverot apkārtējo organisko vielu, veidoja trūkstošās anatomiskās iezīmes.

Tagad viņš izskatījās pēc ārkārtīgi novājējuša jaunekļa, taču ar to līdzība beidzās. Viņam pietrūka galvenā: savas eksistences fakta apziņas, tāpēc bezmērķīgais ceļojums turpinājās. Drīz viņš ieklīda purvā un gandrīz gāja bojā purvā. Purvs viņu sīksti satvēra un alkatīgi vilka dziļāk, bet, kad dubļainā virca jau bija sasniegusi zodu, viņš it kā pamodās. Skatiens pēkšņi ieguva nozīmi. Ar patiesi necilvēcīgu spēku, nododot vēlmi dzīvot, viņam izdevās atbrīvot roku, no sasprindzinājuma trīcošiem pirkstiem viņš pastiepās pretim uz kupra augoša koka, satvēra to un klusi, zobus sakodāms, sāka lēnām vilkt augšā., centimetrs pa centimetram, izkāpjot no purva.

Šis notikums bija pagrieziena punkts. Atmodinātā dzīvotgriba neapšaubāmi ietekmēja daudzas lietas. Dažas stundas vēlāk, sasniedzis nelielu salu, kas bija pazudusi starp purviem, viņš zaudēja samaņu, un, pamostoties, viņa skatiens joprojām saglabāja drudžainu jēgpilnu dzirksti.

Pasaule tika uztverta vāji. Pie vainas bija ārkārtējs nogurums. Ar grūtībām piecelties kājās, viņš paskatījās apkārt, nesaprotot, kā viņš šeit nokļuva?

Atmiņa pavīdēja kā tukšuma bezdibenis. Bija tikai mirklis tagadnes.

Auksts…

Pliks, nosmērējies ar purva dubļiem, viņš knapi uzkāpa nogāzē, paklupa, ieripināja kādā šaurā gravā un uz brīdi apklusa.

«Kas es esmu?»

Zvanošais tukšums nedeva atbildi. Īss atmiņu uzplaiksnījums uzplaiksnīja un apdzisa, izkliedējot gaistošu notikumu šļakatās, bet haotiskie attēli ātri izkusa, padarot neiespējamu neko saprast.

Viņš ar grūtībām piecēlās, ar rokām turēdamies pie saknēm.

Bija grūti elpot. Grava izrādījās sens sakaru ceļš. Daži jēdzieni parādījās paši no sevis, it kā no nekurienes.

Viņš ieraudzīja kamuflāžas tīkla fragmentus un saprata, ka palīdzību var atrast kaut kur tuvumā, taču iedvesma viņam pievīla. Uzpūsta, līkumaina tranšeja viņu veda pa meža kalna perimetru. Man bija jārāpjas augšā un jādodas taisni cauri krūmu biezokņiem.

Drīz veģetācija sašķēlās un pēc tam pilnībā izzuda. Saules sakarsušais betons sāka plaisāt. Daudzviet bija redzami sekli krāteri un apaļas apdeguma pēdas. Centrā atradās dīķis ar lietus ūdeni, no kura izvirzījās nesaprotamas konstrukcijas fragmenti.

«Applūdināta impulsa lielgabala pozīcija…»

Frāzei nebija jēgas. Bet vai tas kaut ko nozīmē? Es viņu pazīstu? Vai arī jūs to zinājāt iepriekš?

Atmiņa klusēja.

* * *

Kalns purvu vidū kalpoja par labu pagaidu patvērumu. Kopš viņā pamodās pašapziņas dzirksts, pasaule ir kļuvusi ievērojami sarežģītāka. Vienkāršas vajadzības ir ieguvušas nozīmi un nozīmi. Tagad viņš uzmanījās, lai neko neēstu un nedzertu netīru ūdeni, bruņojās ar sarūsējušu veidgabalu gabalu un no saplēstas kamuflāžas gabala, kas tika atrasts pietūkušas tranšejas apakšā, izveidoja sev gurnu.

Par laimi pārtikas jautājums tika atrisināts pavisam vienkārši. Kalna nogāzēs bagātīgi auga ogas, un no kārtainās kaļķakmens dzegas, ko atsedza zemes nogruvums, izplūda avots.

Vairākas dienas viņš atguva spēkus un pētīja veco nocietinājumu sistēmu, veltīgi cenšoties atgūt pagātnes atmiņu, saprast, kas viņš bija agrāk?

Daudz kas šķita pazīstams. Piemēram, katru reizi, kad viņš aplūkoja iegremdētās konstrukcijas, kas pacēlās virs apļveida betona šahtas, viņš jutās pārliecināts: tā ir stacionāra impulsa ieroča pozīcija, bet no kurienes radās zināšanas?

«Kalna dziļumā noteikti ir citas telpas,» domas plūda tīši. Iztēle uzreiz uzzīmēja iespējamo cietumu uzbūvi: vairāki kazemāti, kas paredzēti munīcijas glabāšanai, un vēl dziļāk, iespējams, atradās spēkstacija un vadības centrs.

Viņš varēja to skaidri vizualizēt, bet viņš joprojām nesaprata, no kurienes informācija nāk? Brīžiem viņš bija dusmīgs uz savu inerci, vienaldzību pret apkārtējo vidi, letarģiju kustībās un domās, it kā apkārtējai pasaulei nebūtu nekādas nozīmes.

Ēšana, gulēšana, apglabāšana lapās, meklējot glābiņu no nakts aukstuma, dienas laikā gozēties saulē, ilgi skatīties vienā punktā – šāda veida darbības tagad izraisīja zemapziņas kairinājumu, it kā nepārdomāta veģetācija būtu sveša. viņam.

Es gribēju kaut ko mainīt. Radikāli. Bet atmiņu nabadzība vai drīzāk pilnīga pagātnes atmiņu neesamība nesniedza norādes. Ko darīt, ja nav pamata dzīves pieredzes, paradumu un skaidras izpratnes par savu vietu pasaulē?

* * *

Pagrieziena punkts pienāca negaidīti.

Nebija ceļu, kas veda uz purvos apmaldījušos meža kalnu. Vairākas nolaišanās vietas atklāja agrāk izmantotu piegādes metodi – viņš atzīmēja šo faktu, jau noguris lauzt smadzenes par jautājumu: kāpēc viņam bija skaidrs militārās infrastruktūras veids, bet viss pārējais bija paslēpts miglā. aizmirstība?

Bet ar instinktiem viss bija kārtībā. Tās pasliktinājās kopš brīža, kad viņš gandrīz gāja bojā purvā. Un tagad, kad putnu dziedāšanu pēkšņi nomainīja piesardzīgs klusums, viņš saspringa un kļuva par ausīm.

Zars krakšķēja. Krūmi drebēja.

Viņa pirksti mehāniski izspieda armatūras gabalu. Viņš notupās, neatlaidīgi vērojot tuvāko apkārtni, gatavībā cīnīties pretī – briesmu sajūta viņu pārņēma acumirklī un neatlaidās.

Intuīcija nepievīla. Drīz no brikšņiem mākslīgā dīķa krastā iznāca divas radības. Viņu ārējā līdzība ar cilvēkiem, rūpīgāk izpētot, izrādījās ļoti nosacīta. Caur caurumiem nobružātajā apģērbā varēja redzēt nobružātu, sarūsējušu metālu. Būtībā tie bija mehāniski skeleti lupatās.

Neskatoties uz to, nāves briesmu sajūta kļuva vēl asāka, nepārprotamāka, nepanesamāka.

«Ja viņi pamanīs, viņi nogalinās,» doma izvairījās.

Bet ir par vēlu. Viens no mehānismiem pēkšņi pagriezās un pacēla roku. No viņa pirkstiem šāva virkne triecienu. Elektrības trieciens acumirklī nodzēsis cietušā samaņu.

* * *

Kad viņš nāca pie prāta, saule jau rietēja. Pirmais instinktīvais impulss ir uzlēkt un skriet, apstādināts ar važām. Divi radījumi, kas viņu bija savaldzinājuši, knibinājās ar kaut kādu ierīci, klusībā samontējot to no līdzpaņemtajām detaļām.

Spēka bloks intensīvi dungoja. Vairāki kabeļi čūskējās gar zemi starp zāli. Ierīce izskatījās, maigi izsakoties, dīvaina, neuzticama un pat biedējoša. Uz augsta statīva tika uzstādīti divi caurspīdīgi konteineri ar maigām kontūrām. No tām karājās viegla vēja šūpotas elastīgas caurules, kas beidzās ar inžektora sprauslām.

Cilvēka līdzība noklikšķināja uz pēdējā fiksatora un pagriezās. Lēcas blāvi mirdzēja acu dobumu dziļumos.

Viņš saprata: tagad viņam tiks pievienots statīvs ar elektronisko bloku un pilienu sistēmu.

«Par ko? Izsūknēt asinis?!» – Panikas domas traucās cauri kā viesulis. Šausmu sajūta izlija ar aukstiem sviedriem.

– Ko tu no manis vēlies?! – viņš pirmo reizi skaļi ierunājās, pareizāk sakot, izkliedza kādu aizsmakušu frāzi.

Radības vispār nereaģēja. Viens no humanoīdajiem mehānismiem noliecās pār strāvas avotu, otrs devās uz to. Aiz statīva gar zemi vilkās kabelis.

Šausmas pēkšņi kļuva visaptverošas, nevaldāmas. Manās krūtīs parādījās ass, nepatīkams drebuļi. Muskuļi trīcēja no mazām nejaukām trīsām.

Metāls šķindēja pret akmeni.

Cilvēka līdzība notupās un skatījās uz viņu ar vienaldzīgu, nedzīvu skatienu, skaidri cenšoties izdomāt, kā precīzāk ievietot pilinātāju sprauslas vēnās.

Tas bija pēdējais apzināto baiļu piliens. Pasaule attālinājās uz sekundes daļu, tad uztvere atgriezās paaugstināta līdz robežai. Tāpat kā toreiz purvos, mirkli pirms neizbēgamās nāves, notika kaut kas, it kā nogurušajā ķermenī būtu noklikšķinājis neredzams slēdzis.

Trīce norima, un krasi noskaidroto apziņu pēkšņi pārņēma niknums.

Sajūtu smagumu un īslaicīgumu nevarēja kontrolēt. Viņš nejuta sāpes plaukstu locītavās vai potītēs; stiepļu gabali, kas viņu bija turējuši bezpalīdzīgā stāvoklī, bija nosprāguši, atstājot uz viņa ādas dziļus asiņojošus nobrāzumus.

Šajos brīžos ķermenis dzīvoja atsevišķi no prāta, strādājot tikai uz refleksiem – ar slaucīšanu viņš nogāza radījumu zemē, un viņa rokas jau bija satvērušas statīvu, ar neticamu spēku iegremdējot to noplukušā krūškurvja apvalkā. cilvēka līdzība.

Atskanēja krakšķēšana un dzirksteles lidoja. Mehānisms bija piesprausts zemē, un viņš, izrāvis no ekipējuma pamanīto pistoli, mehāniski atlaida drošības ierīci un nospieda sprūdu.

Šāviens trāpīja apdullinoši, tad aizvars noklikšķināja tukšgaitā. Viņš mērķēja uz spēka avotu, pār kuru liecās otrā mehāniskā būtne, un nepalaida garām. Sprādziens izpūta dedzinoša gaisa brāzmu, spožākā zibspuldze apžilbināja, bet ienaidnieks cieta daudz vairāk – viņš tika aizmests labus desmit metrus tālāk, atsitās pret koka stumbru un atstāts guļam salauztā, kūpošā metāla kaudzē.

Man zvanīja ausīs.

Asinis tecēja pa viņa plaukstas locītavu, iekrāsojot sūnas lipīgos pilienos.

No krūmiem izlidoja izbijies putns. Vēja brāzma satricināja koku lapas.

Pēkšņi un strauji atgriezās dzīves sajūtas. Vēsais vakara gaiss, nesot meža smaržas, šķita apreibinošs – un līdz ar to pienāca pēdējais apziņas pavērsiens.

Pēc negaidītas cīņas, kas izrāva viņa prātu no bezprātīgas apceres stāvokļa, viņš nokļuva jaunā eksistences līmenī.

Spēka pieplūdums šajā brīdī bija izžuvis. Man bija sāpīgs kakls. Nedaudz atvilcis elpu, viņš devās pie avota, kas izplūst no klints. Ledus ūdens lika sāpēt muskuļiem, taču pēc asiņu un netīrumu nomazgāšanas viņš jutās daudz labāk. Starp citu, nobrāzumi sadzija pārsteidzoši ātri. Viņi vairs neasiņoja.

Atgriezies kautiņa vietā, viņš paskatījās apkārt un zālienā pamanīja divus plastmasas bagāžniekus, kas nosmērēti ar purva dubļiem, kas paredzēti nēsāšanai mugurā. Viens bija atvērts un tukšs – tā viennozīmīgi bija tā pati nesaprotamā iekārta, kuru noplukušie mehānismi nez kāpēc gribēja pieslēgt savai asinsrites sistēmai.

Pieķēries, viņš atvēra otrā konteinera slēdzenes. Iekšā bija daudz lietu: drēbju un apavu asorti, dažas rezerves daļas, blāva dažāda kalibra patronu izmētāšana, izņemamas baterijas un vairākas nepazīstamas ierīces.

Nav skaidrs, kāpēc mehānismiem vajadzīgs apģērbs un apavi. «Bet tas man noderēs,» viņš drebēja pēc peldes ledainajā ūdenī. Apsēdies uz laukakmeņa, kas izvirzīts no zemes, viņš no mantu kaudzes izvēlējās armijas zābakus, pēc tam bikses un jaku no diezgan izbalējuša maskēšanās auduma.

Ģērbšanās prasīja daudz pūļu; man bija jāuzticas savai muskuļu atmiņai. Viņa nepievīla, un drīz vien vakara vēsums mani pārstāja mocīt ar drebuļiem.

Tagad ierocis…

Viņš rūpīgi nopētīja pistoli, pēc tam izvilka tukšu žurnālu, atrada piemērotu munīciju un sāka to lādēt. Uztveres dualitāte atgriezās ar jaunu asumu. Ierocis izskatījās nepazīstams, taču viņa pirkstu smalkā motorika liecināja, ka agrāk viņš šādu ierīci varēja izjaukt un salikt ar aizvērtām acīm.

«Kā dzimtcilvēki nokļuva salā?»

Domas nemitīgi lēkāja no vienas lietas pie otras, šķita saplēstas un nekonsekventas, taču tieši tās modināja apzinātu interesi par apkārtni, pamazām veidojot esības sajūtu.

Tika atrastas tikai piecas vajadzīgā kalibra patronas. Saule nolaidās zem apvāršņa, ātri kļuva tumšs, bet aiz mākoņiem lūrēja liels mēness, piepildot apkārtni ar aukstu spīdumu.

Purva dubļi uz kastēm liecināja, ka cauri purviem ir taciņa.

ES biju izsalcis. Viņš negribēja gulēt, un viņš nolēma meklēt ceļu. Nav svarīgi, kur tas ved. Šķietami nepazīstamajā pasaulē derēs jebkurš virziens. Vispirms jums ir jātiek ārā no salas, uz daudzajiem jautājumiem, kas rosās jūsu galvā, atbildes noteikti nav.

Es nolēmu iet viegli. Viņš gribēja iebāzt pistoli jakas kabatā, taču šis lēmums radīja diskomfortu. Tad viņš atgriezās pie zemē pienaglota mehānisma un noņēma no tā kādu ekipējumu, tostarp ērtu stiprinājumu ierocim.

Tagad tā ir kārtība.

Šķiet, ka dzimtcilvēki nākuši no rietumiem. Tur jāmeklē ceļš.

* * *

Viņš atklāja veco ceļu tikai dažas stundas vēlāk. Vienkāršā, bet izturīga inženiertehniskā konstrukcija sastāvēja no savstarpēji savienotām porainām plastmasas saitēm. Viņu bija grūti pamanīt. Nedaudz iegremdēts, klāts ar ūdeni un pīlēts, uz purva fona nekādi neizcēlās. Man bija jāatgriežas krastā, jāatrod piemērots koks un jāizgatavo no tā garš stabs.

Tagad viņš varēja just savu ceļu, neriskējot atkal iekrist purvā.

Tā nu es devos bez šaubām, nedomājot uz priekšu. Manas kājas slīdēja. Vietās, kur saites zaudēja savienojuma uzticamību, ceļš bīstami sasvērās. Purvs kūsāja un burbuļoja apkārt. Sen nokaltuši koki pacēlās dīvainā, kruzainā atklātā mežā.

Mēness spīdēja spoži. Viegls vējiņš svaidīja viļņus pa tumšo ūdens virsmu. Nakts putnu saucieni aiznesa tālu un dažkārt skanēja biedējoši. Starp sūnainajām peldošajām salām bija liecības par pagātni: piemēram, viņš pamanīja kaut kādas lidmašīnas fizelāžu, kas izlīda no ūdens, spriežot pēc tās izmēra – transporta. Bija kārdinājums pie tās tikt un meklēt kaut ko noderīgu, taču pamest inženierzinātņu ceļu bija bīstami.

Līdz rītam viņš bija pilnībā izsmelts. Purviem gala nav redzams. Sūnu viļņošanās šūpojās maigos viļņos, bet drīz vien viņš pamanīja nomelnējušu žagaru puduri. Strāvas nestie sakneņi cieši ierāmēja nelielu zemes gabalu, ļaujot noorganizēt atpūtu.

Neskatoties uz izsalkumu, nogurums ātri darīja savu, liekot man dziļā miegā.

Diena izrādījās mākoņaina, un pusdienlaikā sāka smidzināt. Bija drēgns un vēss, taču viņu pamodināja nevis lietus, bet gan troksnis.

Kaut kas kustējās pa purvu, izdvesot pļāpājošu skaņu.

Muskuļi bija nejutīgi no ilgstošas nekustīguma periodiem neērtā stāvoklī. Viņš ar grūtībām apgriezās uz sāniem un paslēpās starp aizķerumiem.

Skaņa tuvojās un drīz aiz miglas mainīgajām svītrām viņš ieraudzīja lielu piepūšamo laivu, kas pārvietojās pa kanālu. Tajā sēdēja bruņoti cilvēki. Viens to kontrolēja, bet pārējie saspringti skatījās apkārt, turot ieročus gatavībā. Nav skaidrs, no kādām nepatikšanām viņi baidījās.

Viņš uzmanījās, lai nekliegtu svešiniekiem, taču tie diez vai būtu dzirdējuši – vecais, diezgan nolietotais piekarināmais motors darbojās skaļi un sasprindzināts, un pēc pāris minūtēm laiva jau bija pazudusi aiz zāliena biezokņiem, kas ierāmēja kanālu..

Juzdams, ka ir pietiekami atpūties, viņš atkal devās uz rietumiem, aptaustīdams ceļa saites ar stabu. Izsalkums ir mazinājies. Pastaigas mani sasildīja. Lietus ūdens lāses, kas tek pa manu seju, saslapināja manas sausās lūpas.

Viņam nebija ne jausmas, kurp vedīs vecais ceļš.

* * *

Tikai nākamās dienas vakarā, pavisam pārguris, viņš sasniedza purvu malu.

Reljefs strauji pacēlās, starp retajiem skujkoku mežiem visur parādījās veci krāteri un bija redzamas salauztu nocietinājumu paliekas. Brīvā dabā bojājās daudz sadegušo iekārtu.

Augstāk nogāzē, apmēram simts metrus no krasta līnijas, gaiss plūda drūmi, it kā tur kaut kas intensīvi iztvaikotu. Parādība šķita nesaprotama, nepamatota, bet visuresoša.

Viņš nepamanīja, kā to apiet. Visur pletās dīvaina dūmaka, kas aizsedza nogāzes un pameža aprises. To nesaspieda brāzmainais vakara vējiņš, sabojājot krūmu lapotnes.

Salauztie nocietinājumi un nodedzinātais aprīkojums viņu nemaz neinteresēja. Es gribēju tikt prom no pretīgajiem purviem, atrast ēdienu un drošu vietu, kur gulēt. Kamēr viņš domāja, putnu bars pēkšņi izlidoja no dūmakas robežām.

«Tātad izgarojumi nav bīstami?» Nejauši izvēlējies virzienu, viņš nolēma riskēt. «Es pieturēšos pie vecā ceļa, lai nepazustu. Tas kaut kur vedīs,» ar tādām domām viņš pārkāpa satraucošās parādības robežu un pēc dažiem soļiem pēkšņi nokļuva pavisam citā telpā.

Tumsa tika nogriezta kā ar nazi. Viņš stāvēja nelielas apmetnes ielas vidū, pamazām ieplūstot senās metropoles drupās. Blakus esošās ēkas, ne augstāk par diviem stāviem, izskatījās glītas, it kā tās būtu celtas vakar. Visur auga gadsimtiem veci koki. Izplatīto vainagu apakšējie zari izstaroja maigu, klusu gaismu.

Kamēr viņš šokēts, pilnīgā neizpratnē paskatījās apkārt, kāds, pamanījis bruņota ragamuffīna parādīšanos, klusi pielīda viņam aiz muguras.

Muca pieskārās man pakausī. Sajūta dega.

«Neraustieties,» svešinieks, neparādīdoties redzeslokā, ar veiklu kustību paņēma pistoli. – Kurš tas? Kā jūs tikāt cauri barjerai?

Šoks no negaidītās situācijas maiņas joprojām mutuļoja ar pēkšņu adrenalīna pieplūdumu, un viņš nebija pieradis teikt vārdus skaļi. Es domāju diezgan sakarīgi, bet balss saites mani pievīla. Galu galā viņam izdevās aizsmacis un pēkšņi izspiest:

– Es nezinu… Es gāju pa ceļu… cauri dūmakai…

– Eh, nepārpludini to. Barjera ir nepārvarama. Kas tu būsi?

– Nezinu…

– Vai tas ir manekens?

– Nezinu…

– LABI. Izdomāsim. Virzieties uz priekšu, bet bez muļķībām.

Ieroča stobrs tagad atradās starp lāpstiņām. Asinis joprojām blāvi dauzījās viņa deniņos. Pēc nojauta viņš saprata, ka spēj izsist svešinieku, lai arī kāds viņš būtu izrādījies. Kad kāds iedur jums mugurā ar ieroci, atraušanās no šāviena ir tehnikas jautājums. Viņa refleksi burtiski mudināja viņu rīkoties, taču viņš atturējās.

«Pūce, tas ir Makss,» aizsmakusi atskanēja balss. – Trauksme. Pārbaudiet perimetru integritāti. Pilsētā svešinieks, izgājis cauri barjerai. Nē, es nezinu, bet es to izdomāšu. Izskatās pēc manekena. Sen nebiju viņus redzējis. Nāc, tempu pats. Jā, sazinoties.

Mums bija jāiet tālu. Starp glītajām mājām izcēlās pagātnes fragments. Kādas senas masīvas konstrukcijas dzega, kas izlieta no betona, klāta ar rētām, laika novājināta. Pelēkajā sienā bija masīvas durvis.

– Pieskarieties sensoram.

Tūlīt sāka darboties domofons.

– Nu, kas tur bija pa nakti? – atskanēja neapmierināta balss.

– Ghoul, atveries. Mums ir jauns puisis. Izskatās pēc manekena. Mums jāpārbauda DNS un nanīti.

– Vai nevari sagaidīt līdz rītam? Esmu aizņemts.

– Atveriet, es saku! Iespējams, perimetra izrāviens. Man nav laika ar tevi strīdēties!

Elektriskā slēdzene noklikšķināja, un piedziņa klusi čaukstēja. Bruņu durvis noslīdēja uz sāniem.

Tieši aiz sliekšņa atradās gaisa slūžu kamera. Zem zemās (nedaudz garākas par cilvēka augumu) arkas ar norādi mirgoja sensoru bloks.

– Maks, vari iet, es pats izdomāšu.

– LABI. Informējiet mani.

Piedziņa atkal dungoja. Ārdurvis aizvērās un iekšējās durvis sāka kustēties.

– Manekens, taisni uz priekšu un pa labi. Izmetiet savas drēbes atkritumu tvertnē, veiciet dezinfekciju un nāciet tieši pie manis uz pārbaudi.

Ātri, negaidīti notikumu pavērsieni izraisīja klusu protestu. Sajūta nāca no zemapziņas dzīlēm, it kā agrāk neviens neuzdrošinājās to pasūtīt. Vismaz šādu negaidīto psiholoģisko krāsojumu situācija ieguva.

Viņš nesteidzās izpildīt norādījumus. Viņš paskatījās apkārt ar intereses un aizkaitināmības sajaukumu.

Plašā telpa aiz slēdzenes atgādināja tirdzniecības stāvu. Gar sienām tika izveidotas hologrāfiskas vitrīnas. Uz tiem uzrādītie priekšmeti izskatījās nesaprotami. Būtībā šeit bija apskatāmi mazi slēgti korpusi ar skaidri salasāmiem, bet bezjēdzīgiem marķējumiem.

– Mums ir problēmas? – acīmredzot caur drošības sistēmu viņu vēroja bunkura īpašnieks.

«Nē,» viņš tik tikko apspieda trulas emocijas.

– Tad nesamaziniet ātrumu. Purvi ir pilni ar visādām infekcijām. Tostarp cīņas vīrusi.

Arguments šķita pārliecinošs. Labajā pusē patiešām bija citas durvis. Viņš klusībā sekoja norādījumiem. Viņš iegāja šaurajā telpā, iemeta lupatas atkritumu tvertnē (ierīce automātiski atvēra tvertnes izvelkamo grozu) un sastinga.

Saspiestais gaiss izplūda no caurumiem sienās, nesot niecīgu, asi smaržojošu balstiekārtu, kas vairāk atgādina miglu. Procedūra aizņēma ne vairāk kā desmit sekundes. Sajutis vieglu dedzinošu sajūtu, viņš pieskārās savam vaigam. Rugāju pazuduši. Tomēr, piemēram, īss apkalpes griezums ar tikko izaugušiem matiem.

Atkal iznāca paplāte. Šoreiz bija tīru apģērbu komplekts.

– Pasūtiet. Tagad jūs varat doties tālāk. Tikai bez muļķībām, labi?

Uz kurieni doties, kļuva skaidrs, tiklīdz viņš atgriezās galvenajā zālē. Vairākas hologrāfiskās vitrīnas izslēdzās, bet to vietā sienā atvērās biezas durvis, aiz kurām tika uzstādītas vēl vienas vārtejas.

Nākamā telpa izskatījās pēc laboratorijas. Pamanījis pilienu sistēmas un mīksto caurulīšu pārpilnību ar asinīm, viņš neviļus saspringa.

– Nu ko atkal? – Spoks parādījās aiz plaukta, kas bija piepildīts ar augstiem caurspīdīgiem traukiem. – Vai tev ir bail no asinīm?

Dīvainā kompleksa īpašniece izrādījās kalsna, gara auguma un nedabiski izlocīta, it kā saburzīta.

– Neskaties uz mani. Starp citu, tās ir tieši kaujas ģenētiskā modifikatora ietekmes sekas. Sēdies,» viņš norādīja uz krēslu. «No kā jūs baidāties, es jautāju?»

– Man uzbruka. Divi sava veida mehānismi. Viņiem bija līdzīgas ierīces.

– Purvos?

«Uh-huh,» viņš joprojām neizlēmīgi stāvēja. Nepatīkamās atmiņas prasīja piesardzību. Viņam nebija ne jausmas, kas ir šie cilvēki un kādi bija viņu patiesie motīvi, vai ne?

– Un ko tu izdarīji? – Spoks apsēdās pie kibernētiskās sistēmas termināļa, saliecies, darba ekrānu ielenkumā.

– Es viņus abus nogalināju.

– Stulbi. Tomēr nav pārsteidzoši. FYI: Tie bija atbalsta androīdi.

«Viņi gribēja izsūknēt no manis asinis!» Apdullināts ar šokeri un piesiets!

«Neviens negrasījās sūknēt no jums asinis.» Pretēji. Viņi mēģināja jums palīdzēt. Ieviest modifikāciju nanītu veidā. Un tie parasti tiek sajaukti ar pacienta asinīm. Ļoti reti purvos var redzēt atbalsta transportlīdzekļus. Jums nevajadzēja viņus nogalināt. Vai jūs vismaz lietojāt zāles?

– Es nezinu, par ko mēs runājam.

– Labi, es jums saku: apsēdieties, beidziet skatīties apkārt. Vispirms identificēsim jūs.

Viņš pārvarēja savu piesardzību un apsēdās krēslā. No roku balstiem izbīdīti divi elastīgi manipulatori. Viens paņēma asins paraugu no pirksta, otrs vienkārši kaut ko uzsmērēja uz plaukstas locītavas.

Minūte pagāja klusumā, tad Spoks, lasot datus, ar izbrīnu un neizpratni paskatījās uz nelaiķi.

«Man ir pietiekami daudz rūpju par nakti!» viņš nomurmināja. «Ko lai es saku, izrāvienu replikants, septītā paaudze, atjaunots ar pamata nanītiem!» Pagaidiet, tagad es izpētīšu DNS arhīvus – jūs tikāt atbrīvots ierobežotā daudzumā.

Viņš absolūti neko nesaprata no Vēpu monologa. Es vienkārši sēdēju un gaidīju.

– Nu, iepazīsimies, vai ne? – pēc brīža viņš pagriezās ar krēslu. – Datubāzē ir DNS. Jūsu prototipa vārds bija Ignats. Izsaukuma signāls – «Zvērs».

– Kas ir «izrāviena replikants» un «prototips»? Vai varat to pareizi izskaidrot? Vai es kaut kā atšķiros no citiem cilvēkiem?

– Cilvēku? «Vēls rūgti pasmaidīja, bet, atcerēdamies, ar ko viņam bija darīšana, viņš nedaudz atmaigās: «Labi.» Atvainojiet. Tu neko nezini. Kopumā klausieties un atcerieties. Es to nepaskaidrošu divreiz. Cilvēki jau ilgu laiku ir prom. Jūs, es, ikviens, ko jūs satiekat, esat replikanti. Mēs kādreiz esam radīti kā palīgmateriāli – pagaidu bioloģiskie apvalki, kuros tika ierakstīta prototipa, tas ir, cilvēka, apziņa. Piemēram, spriežot pēc DNS, jūsu prototips bija kāds Ignats Zverevs. Tas ir skaidrs?

– Ne īsti. Kur cilvēki pazuduši? Kāpēc viņiem bija jārada replikanti? Kāpēc es jūtos kā cilvēks?

– Paskaties, kā viņš runāja. Uzreiz var just, ka ir septītā paaudze. Jautājumi, starp citu, ir pareizi, bet lielākā daļa cilvēku tos neuzdod. Un ne visiem patīk atbildes.

– ES gribu zināt.

«Cilvēki mūs radīja kara laikā. Lai paši nenomirtu. Replikants ir uzlabots cilvēks. Izturīgāks. Mums ir mākslīgs skelets, uzlabotas fiziskās iespējas, un mūsu galvās papildus bioloģiskajiem nervu audiem ir arī neiročipu slānis. Tie satur primārās, minimāli nepieciešamās zināšanas – tāpēc jūs varat runāt, atpazīt objektus un reaģēt uz notikumiem. Bet papildu neironu tīkls ir izveidots tā, lai jūsu smadzenes jebkurā laikā varētu pārņemt cilvēka apziņu.

– Kas ar mani notiks?

«Jūs uzreiz pazudīsit kā cilvēks.» Parādīsies Ignats Zverevs. Bet neuztraucieties, tas nekad vairs neatkārtosies. Es teicu: visi cilvēki nomira. Un tagad daži vārdi par tagadni, lai aktualizētu lietas – Voks runāja tikai pēc būtības. – Vecais karš beidzās pirms apmēram trīsdesmit gadiem. Bet replikantiem ir viena atšķirīga iezīme. Mūs var atjaunot caur nanītiem.

– Tātad pēc desmitiem gadu mani no jauna radīja mikroskopiskas ierīces?

– Labi darīts, tu domā. Bet šeit ir problēma: jūs esat septītās paaudzes replikants. Lai izmantotu savas potenciālās iespējas, nepieciešams vismaz septītā un vēlams desmitā līmeņa mikromašīnu komplekss.

– Un kas man tagad jādara?

Ghouls neatbildēja uzreiz. Viņš ilgi vērīgi skatījās uz Ignātu, tad nopūtās, acīmredzot, atbildot uz viņa paša domām, un īsi skaļi sacīja:

– Vienkārši dzīvo. Dzīve ir dāvana. Fiziski tu esi cilvēks, tikai izturīgāks. Tāpēc labs padoms, paskatieties apkārt, atrodiet kaut ko, kas jums patīk. Un par pārējo man ir vienalga.

– Tas ir viss?

– Nu, ir vēl viena nianse. Mūsu pasaulē es runāju par modernitāti, viss ir saistīts ar nanītiem. Tie sniedz papildu iespējas gandrīz jebkurā jomā, kalpo kā universāls maksāšanas līdzeklis un vienlaikus – vērtīgākā prece. Jo augstāks ir nanītu līmenis, jo lielākas iespējas tiem paveras un augstāks novērtējums. Ja vēlaties iegūt otrā līmeņa mikromašīnas, tad jums būs jāmaina pamatmašīnas proporcijā viens pret diviem. Trešais – katrs trešais. Kurss ir skaidrs, vai ne?

– Es saprotu. Kur tās var dabūt?

– Nanīti spēj vairoties organismā. Laika gaitā parādīsies neliels pārpalikums. Mēs šo parādību saucam par «dzīvsudraba sviedriem». Tie tiks izspiesti sīku pilienu veidā caur ādas porām. Bet labāk neļaut tam nonākt. Procesu nevar paredzēt iepriekš, un šādu pārpalikumu savākt ir ārkārtīgi grūti. Pēc mēneša nāc pie manis, paņemšu asins analīzi, un, ja mikromašīnu līmenis būs paaugstināts, izteikšu litru. Tos ir viegli izolēt no asinīm.

«Vai tāpēc viņi tevi sauca par spoku?»

– Nu tā var teikt. Lai gan ir arī citi iemesli. Es neapvainojos. Katram ir savs veids, kā pelnīt naudu. Ticiet man, manējais nav no sliktākajiem,» viņš piebilda ar dīvainu smīnu.

«Vai nanīti nevar jūs atjaunot?»

– Vai jūs runājat par ģenētisko deformāciju? Nē. Visā savā dzīvē es nekad neesmu saskāries ar mikromašīnām, kas būtu augstākas par trešo līmeni. Un, lai labotu šādu kaiti, ir nepieciešami piektās modifikācijas nanīti. Starp citu, šeit ir vēl viens padoms: kad kļūstat nedaudz stiprāks, dodieties uz vietu, kur aizpildījāt atbalsta androīdus. Jebkurā gadījumā jūs nezaudēsit naudu. Atrodiet zāles, kuras viņi gribēja jums injicēt. Protams, nanīta substrāts, jo bija nepieciešamas jūsu asinis.

Ignāts pamāja. Nosaukums pat manās domās izklausījās neparasti, kā atklāsme.

– Vai es varu iet tagad?

– Jā. Pret jums nav pretenziju. Es informēšu mūsu komandu par identifikācijas rezultātiem. Bet esi piesardzīgs. Neviens nekad nav klātienē saticis izrāvienu replikantus.

– Ar ko es atšķiros no citiem?

– Uzlabota neironu saskarne un dažāda veida kaujas spējas, taču pamata nanīti ar tām netiks galā. Sporādiski ieslēgumi var notikt un notiks, bet tikai kritiskos apstākļos. Tātad, še tev,» Vokulis viņam pasniedza nelielu ierīci ar rokassprādzei līdzīgu stiprinājumu. – Šis ir komunikators.

– Saziņai?

– Pārsvarā. Izmantojot to, varat arī izveidot savienojumu ar vietējo tīklu. Pagaidām labāk klusēt par savu izcelsmi. Un vārds un izsaukuma signāls – sakiet, ka Voks man ir ieteicis.

– Paldies. Man nav ko atmaksāt.

«Kad pienāks laiks, mēs iekārtosimies.» Pagaidām paskaties apkārt un pierodi. Apkārtnē ir daudz tukšu māju. Un daba laika gaitā veiks savu gaitu. Kad jūs varējāt izkļūt no purviem, tas nozīmē, ka jums nav vajadzīgas prasmes, tās tikai pagaidām ir pasīvās.

2.nodaļa

Replikants norēķins…

Tā Ignatam sākās jauna dzīve.

Viņš atstāja Ghoul pilnīgā apjukumā. Bija jau dziļa nakts. Vareno koku apakšējie zari joprojām izstaroja gaismu, bet augšā valdīja tumsa. Aizsargājošais kupols, kas droši maskēja pilsētiņu, neļāva redzēt ne purva krastu, ne citu apkārtni.

Paskatījies apkārt, Ignāts lēnām gāja pa ielu. Blīvās un glītās ēkas pamazām izzuda, atklājot senās apmetnes patieso struktūru. Tagad visapkārt bija sagruvuši debesskrāpji. Gadsimtiem veci koki tika prasmīgi iekļauti metropoles arhitektūrā. Viņu zaru mirdzums, visticamāk, bija ģenētiskā dizaina rezultāts.

Patiesībā lielāko daļu no kupola klātās vietas neizmantoja neviens. Acīs iekrita platas kāpnes, satiksmes krustojumu stublāji un pat gravitācijas liftu šahtas – šādu konstrukciju rāmji pacēlās un nogrima tumsā.

Senajai pilsētai bija izteikta pakāpju arhitektūra. Agrāk tā bija plaša un gaiša – šeit bija daudz laukumu un parku, augstceltņu pagrabos atradās milzīgas tirdzniecības centru telpas un citas metropoles infrastruktūras – zemapziņas līmenī tika ģenerēti daudzi koncepti un ar tiem saistīti attēli, it kā gabals no tā joprojām būtu saglabājies tās neiročipu prototipa atmiņā.

Visur bija redzamas iznīcināšanas pēdas, bet pagātnes rētas pamazām un vienmērīgi uzsūca dabā. No betona plaisām sadīgusi zāle un krūmi. Lietus laikā pa ielām strautiem tecēja ūdens, veidojot smilšu un grants nogulsnes.

Viņa uzmanību no apkārtējās vides pārdomām novērsa automātiski ieslēgtais komunikators. Acīmredzot tas bija iepriekš noregulēts uz noteiktu frekvenci un tagad darbojās rācijas režīmā:

– Kažokā, kur tu ej?!

– Sazināties.

– Barjera nestrādā! Kas noticis?!

– Valsts fiskālais dienests ir slēgts.

– Kā tas var būt?!

– Klusi. Spēka bloki nomira, visi uzreiz. Pārslodze. Kāds izveidoja klejojošu tārpa caurumu. Es jau to daru. Kontrolējiet perimetru!

– Sapratu. Darbs. Mēs to nosegsim.

Ignāts, iepriekš iegrimis savās domās, kļuva piesardzīgs. Viņš vairs nebija pārsteigts, cik ātri viņa ķermenis nonāca «saspiestas atsperes» stāvoklī. Process aizņēma sekunžu daļas un bija refleksa reakcija uz briesmām.

Kaut kur tālumā pēkšņi atskanēja šāvienu graboša skaņa. Spriežot pēc ugunsgrēka ritma, sadursme izrādījās pēkšņa un īslaicīga.

– Pūce, atbildi! Sprādziens? Niks?

Klusums. Nesējfrekvenci pēkšņi apslāpēja traucējumi.

Metiens trāpīja skaļi, tuvu un negaidīti. Ignats acumirklī koncentrējās uz skaņu.

– Snaiperis! – sakarnieks atkal atdzīvojās. Savienojuma laikā dzirdētās balsis liecināja par panikas sākumu. Acīmredzot uzbrukums replikantiem bija pilnīgs pārsteigums.

– Kurš izlauzās cauri?

– Nav ne jausmas! Viņi nolika «novājējušu» grupu, taču viņi bija acīmredzami nomaldījušies.

Šāviens atkal atskanēja. Šoreiz Ignatam izdevās pamanīt bālu zibspuldzi, kas apgaismoja vienu no senās, neapdzīvotās ēkas loga ailēm.

«Zvērs ir kontaktā,» vārdi izskanēja paši no sevis. – Pamanīja snaipera pozīciju.

– Zvērs, kas tu vispār esi?

– Pajautā Maksam, – viņš jau virzījās interesējošās augstceltnes virzienā, īsām svītrām šķērsodams plašo aleju. – Jauniņais. Manekens. Spokam bija jāatdod informācija.

– Zvērs, tas ir Makss. Orientējiet mūs. Tu esi neapbruņots, pats tur neej!

– Es nevaru dot norādījumus. Vietējo atsauču nav. Pamestas apkaimes. Piektais stāvs. Ēka trīs ielu saplūsmē…

– Sapratu. Es zinu šo vietu. Neiesaistieties nepatikšanās.

Šāviens trāpīja vēlreiz.

– Vāji – mīnus. Uz galvu. Mikroshēmas ir miskaste. Nanīti vairs nepalīdzēs.

– Sip, esi uzmanīgs. Tam jābūt inkiem!

– Nu, kurš gan cits varētu nocirst barjeru? Viņi, neviens cits…

Ignāts beidzot sasniedza vēlamo ēku un piespiedās pie sienas netālu no plašās spraugas. Elpošana kļuva neregulāra. Viņam nebija ieroča. Mums jāienāk, bet kā? Stāvs, iespējams, ir aizņemts. Ložņāt nepamanītam nav risinājums – viņa domuzīmes paceltie smalkie betona putekļi nokrita negribīgi, nodevīgi virpuļojot – tad zem viegla vēja tie tika ievilkti spraugā, un tur pēkšņi parādījās iepriekš neredzams lāzera staru režģis.

«Strijas»…

Ienaidnieks ir pieredzējis, bet situācija būtībā ir strupceļš. Ja jūs gaidīsit palīdzību, snaiperis iegūs bagātīgu ražu. Iespējams, ka ēkā ir slazds. Citādi nezināmais šāvējs būtu labāk pārģērbies.

«Maks, šeit ir acīmredzamas lamatas.» Snaiperis pievilina tevi pie sevis.

– Pieņemts. Cik inku jūs redzat? – viņš uzreiz atbildēja.

– Es nevienu neredzu. Bet nav tikai viens snaiperis, iespējams, ir arī citas pozīcijas. Es uzskrēju lāzera strijām.

– Ir teikts: nejaucieties! Mēs klusi ielīdīsim. Drupas…

– Pieņemts.

Viņam nebija nodoma izpildīt pavēli. Viņš atbildēja, lai nesaasinātu situāciju un neapgrūtinātu kaujiniekus ar liekām bažām par neapbruņoto jaunpienācēju. Viņš ienīda nervozu gaidīšanu malā. Domas steidzās ātri, dažas, šķiet, iznira no pagātnes, ko viņš neatcerējās.

Darbības virziens ierosināja sevi. Putekļi, kas iezīmēja lāzera starus, jau bija nosēdušies, taču tagad viņš zināja par slazdu un varēja to izmantot savā labā. Lai iekļūtu grīdā, nepieciešams ugunsdrošības segums. «Tripwires» to var nodrošināt, ja tie ir savienoti ar sprādzienu, nevis ar trauksmes sensoriem.

Mums būs jāizmanto iespēja un jāpārbauda…

Pieskaroties, mana roka atrada pāris piemērotus oļus. Viņš joprojām bija piespiests pie ēkas ārsienas, atrodoties ienaidnieka «mirušajā zonā». Ne snaiperis, ne hipotētiskā seguma grupa viņu neredzēja un nevarēja viņu sasniegt ar šāvienu.

Ignata mestais akmentiņš nokrita tieši blakus spraugai un aizripoja nedaudz tālāk, atdarinot neuzmanīga protektora skaņu.

Klusums bija apdullinošs. Neviens no skaņas nesarāvās, taču viņi nevarēja atstāt apakšējo stāvu bez pārsega, paļaujoties tikai uz «izslēgšanas vadiem». Kāds bija jāieceļ par apsardzi.

Tieši tā… Grants tikko dzirdami čīkstēja. Drupas zem kājām ir pilnas ar visādiem atkritumiem.

Ignāts nekustējās, visa viņa uzmanība pievērsās dzirdei.

– Fan, iznāc un pārbaudi. Ārā ir kāds. Es neredzu parakstu, bet biosensors dreb.

No galvenās ieejas ēkā parādījās tikko pamanāms cilvēka siluets. Viņa kamuflāžas sistēma darbojās nepareizi. Tas, kuru sauca par «Fanu», ložņāja gar sienu, bet viņa redzeslauku bloķēja liels gruveša gabals, aiz kura slēpās Ignats.

– Neviens. Tas tevi iedomājas.

Ignatam nebija ne jausmas, kā viņš dzird un atšķir vārdus. Varbūt darbojās kāda no «izrāviena replikanta» spējām?

«Tik un tā pārbaudi,» atskanēja klusa atbilde. – Sensors uz kādu reaģē. Tas noteikti nav šķērslis.

Varbūt Ignata uztvertie vārdi pat nebija skaļi izrunāti. Ne velti Vēzis uz viņu skatījās ar ziņkārības un baiļu sajaukumu.

Tā vai citādi ienaidnieks tagad rīkojās saskaņā ar saviem plāniem. Sagaidījis, kamēr patruļnieks sasniegs spraugu, Ignats iemeta lielāku akmeni, lai noteikti trāpītu lāzera staru režģī, un nekavējoties atkāpās aiz aizsega.

Bija paredzēts, ka vadi eksplodēja. Liesmas uzliesmojums izgaismoja ielu, un pēc plazmas zibspuldzes uz visām pusēm skāra spēcīgu elektrostatisko sabrukumu lauztas izlādes. Viens no viņiem trāpīja ienaidniekam, kurš ložņāja gar sienu. Atskanēja asa sāpju kliedziens, šrapneļi sagrieza kūpošo betona granti, un Ignāts jau metās uz priekšu.

Cīnītājs gulēja ielas otrā pusē. Viņa ierocis, nezināmas modifikācijas šautenes komplekss, sprādzienā tika izmests. Ignats satvēra trofeju rullī, pierauca līdz ceļgalam un ar īsu lēcienu iegrieza, pamanot ēnu grīdas dziļumā.

– Zvērs, kāda šaušana? – Makss nervozi jautāja.

– ES iegāju. Mīnus divi – īsas frāzes netraucēja rīkoties. Viņš jau atradās zālē, paguva rakņāties pa mirušā munīciju, paņemot īpašumā ložu necaurlaidīgu vesti ar vairākiem maisiņiem – Ignats tos uzmeta pār plecu, ātri attālinoties no izrāviena vietas.

Cīņas prasmes bez dzīves pieredzes šķita draudīgas, it kā iekšā slēptos kāds cits: auksts, aprēķins un nežēlīgs.

Tomēr viņi neatstāja viņam laika pārdomām. Vairāki ložmetēju sprādzieni uzreiz skāruši no kāpņu telpas sāniem un no otrā stāva tumsas – uguns tika izšauts caur vietām noslīdējušo, ielūzušo griestu spraugām.

Ignāts apgāzās pāri būvgružu kaudzei, atrada pajumti aiz izpostītās telpas biezās sienas un uz brīdi sastinga, klausīdamies savā ierobežotajā uztverē. Visapkārt valdīja tumsa, peldēja asi betona putekļi, bija dzirdami steidzīgi soļi un klusa šķindoņa – skaņas bija sadrumstalotas ar atbalsīm, mulsinot virziena sajūtu.

Bruņuvestu uzvilkšana un maciņu nostiprināšana izrādījās dažu sekunžu jautājums. Magnētiskās slēdzenes un ārējie stiprinājumi «BC» izrādījās intuitīvi.

Uz notvertā šaušanas kompleksa viņš nekādas norādes nav pamanījis. Nebija jaudas līmeņa, nebija munīcijas patēriņa skaitītāja, un tēmēklis izrādījās vienkāršs, bez elektroniskiem zvaniņiem un svilpieniem. Šķiet, ka tās bijušajam īpašniekam bija dažas implantētas apakšsistēmas, kas paplašināja redzes un citu ķermeņa maņu sistēmu iespējas. Vismaz ēkā valdošā tumsa netraucēja ienaidniekam kustēties un šaut.

Ignāts bija pārliecināts, ka arī viņam ir kaut kas līdzīgs, taču Vēža vārdi tieši apstiprinājās: bāzes nanīti acīmredzami netika galā ar slodzi. Īsas, sporādiskas neironu saskarnes aktivizēšanas sniedza bezjēdzīgu, fragmentāru informāciju un tikai mazināja spēku, izraisot pēkšņus reiboņus.

Netālu bija dzirdama šalkoņa. Viņi meklēja viņu klusi un mērķtiecīgi. Vietām debesskrāpja pirmā stāva milzīgo telpu izgaismoja ģenētiski modificēto koku niecīgais mirdzums, kuru vainagi stiepās pāri drupām.

Tumsā bija blāvi saskatāmas vairāku nekustīgu eskalatoru aprises. Šis ceļš augšup droši vien ir stipri aizsprostots,» Ignāts paskatījās apkārt, meklēdams pieņemamu risinājumu, skaidri saprotot: kavēšanās ir kā nāve.

Apmēram divdesmit metrus tālāk, gruvešiem nokaisītās tirdzniecības grīdas galā, ūdens rīstījās un pilēja. Ēkas stūri tur bija aizpūtis sens sprādziens, un netālu no robainajām sienām atradās mezglaini veidojumi, visticamāk, saknes kādam no milzīgiem kokiem. Kāpēc nav ceļa uz augšu? – Viņš lūkojās tumsā, līdz viņam sāpēja acis. Jā, tās noteikti ir saknes. Deformējies, plosīts, bet izdevies sadziedēt vecās brūces. Tie dīvaini izliecās, šur tur savijot senās ēkas nesošos balstus.

«Es noteikti nokļūšu otrajā stāvā, izmantojot tos,» Ignats domāja. Bet kā novērst ienaidnieku uzmanību ar labākiem sensoriem? Kamēr viņš slēpās patversmē, tik tikko elpot, viņi turpināja neatlaidīgi meklēt iebrucēju, pamazām tuvojoties.

Nervu duelis ievilkās, bet tā iznākumu pēkšņi izšķīra netālu izcēlusies apšaude.

Acīmredzot Makss veiksmīgi vadīja grupu pa trim ielām, cauri drupām, taču tik un tā iedūrās apsardzē ēkas tuvākajās pieejās.

Soļu troksni apslāpēja šaušanas rūkoņa. Ignāts, noliecies, metās cauri izpostītās tirdzniecības telpas atklātajai zonai, pārlēca pāri plastmasas kaudzēm, kas bija palikušas no plauktiem un vitrīnām.

Pēc viņa nejauši nogriezta līnija. Varenā sakneņa blīvajā koksnē ierakās vairākas lodes ar blāvu skaņu.

Neapstājoties, viņš uzkāpa augstāk, iztaisnojās pilnā augumā, sniedzās pēc sadrupinātu griestu fragmenta, kas skumji karājās uz saliekta stiegrojuma, un pievilka sevi, atrodoties otrajā stāvā.

Ēkas stūris patiešām bija sabrucis. Vairāki jauni dzinumi (īsi, salīdzinot ar milžiem, kas valdīja pār pilsētu) izdīguši no grumbuļotu sakņu mudžekļa, aizēnot drupas.

Uzkāpt viņu zaros nebija grūti. No vainaga Ignats paguva pāriet uz plašo piektā stāva balkonu, piespiedās pie sienas, klausīdamies un skatīdamies apkārt.

Apšaudes apakšā turpinājās nemitīgi. Acīmredzot cīņa sākās kā pozicionāla. Abas puses atradās aizsegā, bez taktiskā pārsvara.

Viņš neuzdrošinājās sazināties. Joprojām nav jēgpilnas informācijas. Jums būs jārīkojas vienam. Kāpēc viņš vispār iesaistījās kaujā, kurš ir draugs un kurš ir ienaidnieks – tādi jautājumi neradās, it kā pietiktu ar pašu faktu par kāda ārēja spēka uzbrukumu šķietami mierīgam izlīgumam.

Nanīti, reaģējot uz kaut kādām īpašnieka iekšējām šaubām, atkal mēģināja palīdzēt. Tas izpaudās pēkšņā vājuma lēkmē. Bet viņš dzirdēja čukstus, kas ložņāja pa muguru ar zosādu.

«…pēkšņi tas neizdevās…»

"…nogalini šos…»

«…ņemsim gūstekņus par fermu citur…»

Mana galva strauji griezās. Uz pelēko sienu fona parādījās un pazuda cilvēku figūru kontūras – Ignatam īsti nebija laika atcerēties un aptvert noskaņojumu, bet jau nākamajā mirklī, dzēšot diskomfortu un šaubas, netālu ierunājās liela kalibra.

Smagais impulsa ložmetējs acumirklī apgrieza paisumu, skaidri parādot, kurš no šejienes iznāks dzīvs un kurš paliks drupās uz visiem laikiem. Zemāk esošās ēkas iezīmējās liesmās, nodrebēja, absorbējot daudzus sitienus – to aprises kļuva nestabilas, un pēc tam Maksa grupas patversmes uzvārījās ar plazmu – pēc trieciena ar šķērsli, liela kalibra IPC cilindriskas lodes acumirklī pārvēršas karstā jonizētā gāzē., sadedzinot kubikmetrus betona, aizslaucot no skata uzticamas ēkas, atstājot aiz sevis tikai kūpošu šķembu kaudzes.

Vēl mazliet, un viss būs beidzies.

Ignata seju izkropļoja dusmu grimase. Jau kalsns, jo tikai dvēsele varēja noturēties, viņš acumirklī kļuva noguris, it kā viņa ķermenis būtu nonācis «piespiedu» režīmā, izdedzinot savas niecīgās iekšējās rezerves. Acis bija dziļi iekritušas, tajās bija redzams zināms vājprāts – nanīti strādāja šķībi, nekonsekventi – viņu «palīdzība» izskatījās ļoti apšaubāma.

No balkona bija tikai vienas durvis, kas veda uz ēku. Viņš pagrūda viņu ar plecu, iemeta iekšā granātu un metās sekundē pēc sprādziena.

Divi cīnītāji tikko piecēlās no grīdas. Sprādziena vilnis viņus nogāza no kājām, taču, pateicoties smagajām bruņām, tika tikai nedaudz satricināti. Mēbeļu fragmenti, kas apaudzēti ar plastmasas šķembām un asi kūpināti.

Īsi uzliesmojumi plosījās cauri tumsai. Mehāniski pārbaudot rezultātu, Ignats metās pāri dūmu pilnajai telpai. Koridorā ielidoja granāta.

Viņš nemēģināja aptvert notiekošo. Strādāja, lai izdzīvotu. Sprādziens izklausījās pēc īsas rūkoņas un izpūta karsta gaisa brāzmu. Manas ausis bija aizsprostotas, bet man vairs nebija jāpaļaujas uz savu dzirdi nekārtības uguns piķa melnajā ellē.

Pārripojis pāri kraukšķīgajai, gruzdošajai plastmasai, viņš sasniedza nelielu zāli, atšāva no ceļgala, ar acīm uztverot situāciju un rezultātu – uz labās rokas pavērās vēl vienas durvis, un Ignāts dāsni pabeidza veikalu.

Tīri…

Atkal lec uz priekšu. Skrienot viņš paguva pārlādēt ieroci. Trofeju maciņā ir palikušas divas granātas. Abi devās uz savu galamērķi, telpā, kuru apgaismoja nemierīgi statikas uzplaiksnījumi, no kuras izšāva impulsa ložmetējs.

No sprādzienu dārdoņa mana dzirde bija gandrīz zaudēta.

Spēks bija nodevīgi izkusis. Viņš nevarēja ilgi noturēt šo tempu. Pārgurušā ķermeņa robeža pienāca ātri un paredzami.

Plašajā stūra telpā ar logiem, kas vērsti uz dažādām ielām, patiesībā uz statīva mašīnām bija uzstādīti divi lielkalibra IPC. Abi klusēja, triecienviļņa pārņemti.

Kontrole.

Īsu sprādzienu skaņas tik tikko ielauzās apziņā. Ienaidnieks, kurš mēģināja piecelties, klibs nokrita uz grīdas.

Realitāte tika uztverta lēkmēs un sākumos. Pacēlis statīvu, viņš apskatīja IPC un pagrieza to pret ieeju, izmisīgi cerot, ka viņam nevajadzēs šaut. Darbinot smagos impulsa ieročus, parasti rodas sekundārais triecienvilnis, no kura var pasargāt tikai speciāls aprīkojums.

– Maks, tas ir zvērs. Nāc iekšā, ja esi dzīvs. Ložmetēji tika noņemti. Es izturēšu vēl dažas minūtes.

* * *

Viņam vairs nebija jācīnās. Ienaidnieks, pazaudējis smagos ieročus un nesapratis, kā viņu potenciālie upuri ielauzās ēkā, uzskatīja par labāko atkāpties.

Apšaudes skaņas ātri apklusa. Klusums pēkšņi kļuva apdullinošs. Ignāts joprojām turēja ieeju ar ieročiem.

Koridorā bija dzirdami soļi.

– Zvērs, tavējais. Nešaujiet netīšām.

Paranoja pēkšņi lika par sevi manīt. Ir situācijas, kad paranojas nav pārāk daudz. Ne tikai replikanti no pilsētas varēja klausīties un izmantot sakaru frekvenci. Bez uzticamas identifikācijas sistēmas nevarēja būt pārliecināts, ka balss, kas atskanēja no koridora, pieder Maksam.

– Pierādi.

– Godīgi. Jautājiet.

– Kā tu mani satiki?

– pieliku stobru pakausī. Un viņš tev atņēma ieroci.

– Nāc iekšā.

Pēc minūtes telpa kļuva pārpildīta. Cīnītāji turpināja ierasties. Ikviens gribēja paskatīties uz jaunpienācēju, kurš izglābis viņu dzīvības, paglaudīt viņam pa plecu, pateikt dažus uzmundrinošus vārdus, un Ignāts uztvēra apkārtni caur galējā izsīkuma prizmu. Īsā cīņa viņam atņēma visu. Spēks, spēja sakarīgi domāt, draudzīguma drupatas.

«Eh, brāli, tu tik tikko vari nostāvēt kājās,» Maksims turēja rokās šļirces cauruli. Viņš, neko nejautājot, iedeva Ignatam injekciju. Tieši caur apģērba audumu.

Pārsteidzoši, ka mana galva uzreiz noskaidrojās.

– Nevajag saspringt. Iešpricēja nanītu devu. Cīnās, atbalsta. Tagad kļūs vieglāk.

Tikmēr cilvēki savāca trofejas. Abi IPC tika izņemti no mašīnām un aizvesti. Atņemti arī bojāgājušo ieroči, kā arī atsevišķas smagās tehnikas daļas.

– Kas viņi ir? «Ignāts, nedaudz atjēdzies, paskatījās uz savu ienaidnieku ķermeņiem. Ārēji tie neatšķīrās no citiem replikantiem. Šoreiz, redzot asinis, viņš neizjuta ne bailes, ne riebumu, ne vājumu – emocijas nomierinājās, it kā izgaisušas.

– Killhunters. «Lietas ir sliktākas par inkiem,» Makss atbildēja.

– Vai tie ir replikanti? – Ignāts noskaidroja.

– Jā. Replikanti. Bet ne tā kā mēs. Viņi medī nanītus. Viņi uzbrūk mierīgām apmetnēm. Nogalinātie tiks preparēti uz vietas. Tas ir šausmīgs skats, es jums teikšu. Tas ir šausmīgi, pat ja atrodat viņu lauka laboratoriju pagaidu atrašanās vietas. Un dzīvus sagūstītos ved uz fermām.

– Kas tās ir par «fermām»?

– Replikantus tur tur kā lopus. Tie tiek imobilizēti un sūknēti ar zālēm, kas provocē nanītu skaita palielināšanos.

– Un kas notiek ar ieslodzītajiem?

– Viņi regresē, kļūst par frīkiem. Parasti smadzenes ir pirmās, kas piedzīvo neveiksmi, un ķermenis var dzīvot vairākus gadus ar mākslīgo uzturu. Ejam, Ignat. Šeit puiši to izdomās bez mums. Man vajag dzērienu. Sēdēsim, mazināsim stresu un runāsim vienlaikus. Jūs iederāties laikā. Viņš mūs izglāba no lielām nepatikšanām. Mednieki pārrāva barjeru, nostiprinājās ēkā un gaidīja palīdzību. Ja viņi būtu uzbrukuši no visa spēka, izlīgumam būtu pienācis gals.

– Kāpēc jūs saglabājat tik lielu aizsardzības rādiusu? – jautāja Ignāts. – Kāpēc drupas tika iekļautas perimetrā?

«Tas nav atkarīgs no mums,» Makss atbildēja. «Fāzes nobīdes izstarotāji darbojas tikai noteiktā attālumā viens no otra,» viņš paskaidroja. «Jūs to nevarat mainīt, tāpēc mums ir jāpārklāj daļa no iznīcinātajiem rajoniem ar kupolu.

* * *

Šovakar Ghouls ļoti piedzērās, ko viņš reti atļāvās darīt.

Pirmkārt, nav viegli saindēt nervu sistēmu, ko atbalsta nanīti. Otrkārt, viņam nepatika reibuma stāvoklis, taču šodien atgriezās sajūta, ko citādi nevarēja noslīcināt.

Tas dzēla, asiņoja, grauza no iekšpuses un atteicās apklust.

Ghouls dzēra viens pats, ar katru brīdi kļūstot drūmāks. Viss notika uz atklātas terases zem milzīga koka zariem, kas bija stipri cietis ilgstoša kara kaujās, bija mutāciju kropļots, taču izdzīvoja.

Milža apakšējie zari izstaroja vāju gaismu, kas, tā sakot, izgaismoja vietējā «kluba» gleznaino atmosfēru.

Parasti vakaros šeit pulcējās replikanti, kuri bija brīvi no darba. Šeit tika noslēgti darījumi, plānoti uzbraucieni, apspriestas nelielas kopienas problēmas un aktuālās vajadzības.

Viņi atklāti izvairījās no spoka, uzskatot viņu par sociopātu: viņš nevienam netraucēja, nedraudzējās, nekad nebija pirmais, kas uzsāka sarunu, un atbildēja tikai uz punktu (ja viņš bija ieinteresēts), bet šodien viņš mainījās. savus noteikumus.

Viņš kādu laiku vēroja, kā Ignāts un Maksims sarunājās, sēžot pie tālākā galda. Makss lielāko daļu runāja, kaut ko paskaidrojot jaunpienācējam.

Ghouls piecēlās, sastinga, ar roku turēja krēsla atzveltni un tad nedroši staigāja viņiem pretī.

«…pie tā ātri pieradīsi,» viņa ausis sasniedza frāzes fragments. «Ducis iebrukumu, un jūs varēsiet uzlabot savus nanites līdz otrajam līmenim.»

– Maks, klusē! «Vēls vilka vēl vienu krēslu, paņemot to no tuvējā galda, un apsēdās, noliecās uz priekšu, saspieda pirkstus kopā tā, ka viņa locītavas kļuva balti. – Neuzdrošinies izpūst Ignatam prātu! Ļaujiet viņam paskatīties sev apkārt. Citādi tu viņam uzzīmēsi varavīksni…

– Kāpēc tu esi dusmīgs? – Maksims bija pārsteigts un aizvainots. – Mednieki ir prom. Barjera ir atjaunota.

– Maks, tu saprati. Labāk saki patiesību. Uzzīmē puisim īstu attēlu, piemēram, paskaidro, no kurienes nāk killhunters? Vai jūs domājat, ka viņi ir dzimuši ar viņiem?

– Ghoul, kas vispār par problēmu?

Viņš neatbildēja uz jautājumu, neatlaidīgi paskatījās no zem uzacīm uz Ignatu, uz mirkli notvēra viņa skatienu un tad pēkšņi aizsmakusi ierunājās:

– Atcerieties, puisis, mēs visi nākam pasaulē kā manekeni. Bez pagātnes, bez mērķiem, bez savas būtības izpratnes, bet par tādām tēmām te nav pieņemts runāt. Nē, nē, Maks, netraucē! – Viņš atkal pievērsās Ignatam. «Jūs šodien nogalinājāt piecus rūdītus neliešus.» Kāpēc? Kā jūs izlēmāt? No kurienes rodas prasmes? Kāpēc jūs vispār traucējāt?

– Nu es nezinu. Es vienkārši nevarēju nostāvēt malā. Tā ir problēma?

«Tā ir jēga,» atbildēja Voks. – Mums sākotnēji bija ieprogrammētas kaujas apakšprogrammas. Jūs īsti neesat sevi sapratis, tāpēc nešaubieties, ka jūsu darbības kontrolē iepriekš apmācīti mākslīgie neironu tīkli. Bez prototipa identitātes viņi jūs dzenās aprindās. No izbraukuma līdz izbraukumam. Šādi galu galā parādās killhunters. Nebeidzamas nanītu un modifikāciju medības – pāris mēnešu laikā eksistences jautājumi pazudīs paši. Tu skatīsies uz pasauli caur skata spraugu un lolosi sevi ar cerību: vēl nedaudz, vēl viens uzlabojums, jauns nanītu līmenis, un es visu sapratīšu.

Viņš apklusa, it kā noguris. Iestājās dziļa pauze.

«Bet jūs neko nesapratīsit.» Nekad,» turpinot pārtraukto domu, Vēzis atkal paliecās uz priekšu. – Apkārt ir traku monstru pasaule. Dažus izkropļo ģenētiskas mutācijas, citi, dzenoties pēc nanītiem, jau sen ir kļuvuši par morāliem deģenerātiem un slepkavām, citi vienkārši nespēj saprast, kāpēc viņi pastāv, un tāpēc apmierinās ar minimālām instinktīvām vajadzībām – viņi dzīvo mežos un purvos kā dzīvnieki.. Dzīvnieki, kuri zina, kā rīkoties ar ieročiem.

– Ghoul, vai tu tiešām kļūsti traks? – Maksims bija sašutis. – Kāpēc tu esi likvidēts?

– Ko es izdarīju nepareizi? Kur tu meloji?

– Nu es nezinu…

– Aizveries!..

– Ko man darīt? – Ignāts izskatījās apmulsis.

«Neatkārtojiet citu kļūdas,» atbildēja Voks. – Atrodiet sev mērķi, kas ir svarīgāks par mikromašīnām, un padariet tos tikai par līdzekli tā sasniegšanai, pretējā gadījumā jūs ātri traks, dzenoties pēc nanītiem.

– Ghoul, tu runā muļķības! – Maksims to neizturēja. -Kas var būt svarīgāks par izdzīvošanu?

«Kam ir Voks un kam Timofejs Ivanovičs,» viņš atcirta.

– Timofejs Upirevs? «Ignāts neviļus nodrebēja.

– Vai tu mani atceries?

– Man liekas, ka zinu. Pareizāk sakot, viņš zināja. Kaut kad pagātnē.

– Tie ir prototipa atmiņas fragmenti. Attēli nejauši saglabāti neiročipu slānī. Pagātnes fragmenti, kurus nevar salikt veselumā. Es domāju, ka mans prototips bija ciešā kontaktā ar izrāvienu replikantiem.

– Cik no mums tur bija?

– Septiņi. Īpašā grupa,» pārliecināti atbildēja Ghouls. – Kādam uzdevumam – es nezinu. Vienotā digitālā telpa jau sen ir pazudusi – lielākā daļa serveru ir iznīcināti. Jāvāc informācija no fragmentiem, bet pilnīga pagātnes aina nav,» viņš gribēja piecelties un doties prom, bet Ignats turēja aiz rokas:

– Uzgaidi minūti.

«Es jau pateicu visu, ko domāju un zinu.»

– Apsēdies!

Neviens neuzdrošinājās runāt ar Ghoul pavēlošā tonī. Vērtīgāks sev. Vienīgajam mnemonikas tehniķim visā rajonā bija noteiktas privilēģijas. Tikai viņš zināja, kā precīzi atpazīt nanītus un aktivizēt to slēptās funkcijas. Un tomēr Timofejs smagi iegrima krēslā.

– Nu?

– Vai jūsu prototips bija zinātnieks? Vai esat strādājis ar mikromašīnām?

– Jā. Pa labi. Es sāku ātri domāt. Labi padarīts.

«Tad jums vajadzētu zināt vai vismaz intuitīvi uzminēt, kāpēc mēs esam radīti?»

– Es jau atbildēju identifikācijas laikā, atceries? Vienkārši nesteidzieties paaugstināt cilvēkus «radītāju» kategorijā. Viņu mērķi bija tīri praktiski. Nepavisam nav Dieva darbs,» viņš pagriezās un norādīja uz vienu no replikantiem. – Vai tu redzi viņa kaujas bruņas?

Ignāts pamāja. Smagais servo pārnesums atgādināja skafandru.

«Mēs neesam nekas vairāk kā čaumalas, kurās var ielikt cilvēka apziņu. – Patērējams, – Voks atkārtoja.

– Šeit nav nekādas loģikas. Bruņas – saprotams. Bet mēs esam dzīvi, neaizsargāti. Kāpēc cilvēkam vajag vēl vienu miesas un asiņu apvalku? Pat ja kaut kādā veidā uzlabots? Piemēram, es gandrīz gāju bojā purvos. Vai nebūtu bijis vieglāk izveidot mūs kā uzticamus, spēcīgus mehānismus?

– Jautājumi ir pareizi. Bet diemžēl viņi ir neatlīdzināmi.

– Kā ar minējumiem?

«Nu, man ir dažas domas,» Ghoul negribīgi atbildēja. «Neaizmirstiet, tur notika karš.» Es domāju, ka tā tika izcīnīta uz sugu izdzīvošanas robežas. Vai jūs zināt, kas ir KKB un elektroniskā karadarbība?

– Pretkiber un elektroniskā karadarbība šo terminu plašā nozīmē.

– Pa labi. Man šķiet, ka cilvēki saskārās ar civilizāciju, kas bija tik pārāka par viņiem attīstībā, ka mūsu kibermehānismi tika viegli iznīcināti. Viņi vienkārši tika apspiesti. Makss neļaus jums melot, apkārtnē bieži ir spēcīgi kibernētiskie kompleksi. Ārēji tie šķiet nebojāti, bet nedarbojas, bojājas un nav izšāvuši nevienu šāvienu.

– Tātad, jūsuprāt, replikanti ir kļuvuši par vienīgo efektīvo risinājumu?

– Jā. Bet cilvēki joprojām zaudēja. Bija arī taisnība replikantiem. Ģenētisko modifikatoru vīrusi, kā redzat manā piemērā.

– Kur tādā gadījumā ir ieguvēji?

– Nav neviena no viņiem. No ienaidnieka palika tikai «inki» – «citas kibernētiskās formas», ja lietojam pagātnes terminus. Bīstamākās radības. Par laimi, viņu ir maz, un viņi dzīvo tālu dienvidos, tuvāk krastam, kur joprojām pastāv tārpu caurumi starp pasaulēm. Bet neuztraucieties par to. Pagātne ir pagātnē. Es jūs brīdināju par nanītiem. Neuzskatiet tos par savu prioritāti. Pretējā gadījumā jūs ātri kļūsit traks. Un, starp citu: neuzdrošinies mani vairs apgrūtināt. «Vokuls piecēlās un kliboja prom, saliekts, nedabiski sagrozīts mutāciju dēļ, baismīgs, bet nepārprotami nesalauzts, it kā viņam būtu kāds slepens sapnis, ko viņš dziļi un rūpīgi glabā.

– Viņam taisnība? – Ignāts vērīgi paskatījās uz Maksimu.

«Kopumā, jā,» viņš nopūtās. «Nekas cilvēcisks mums nav svešs.» Bet mēs esam tikai puse no sugas. Replikantu vidū sieviešu nav. Un es domāju, ka tas nekad nav noticis. Es arī domāju, kāds ir mūsu mērķis? – Makss negribīgi atzinās. – Bet es neatradu atbildi. Reizēm paskatās uz savvaļas dzīvniekiem un dvēsele kļūst rūgta. Jūs sākat apskaust putnus. Tiek būvētas ligzdas un izperēti cāļi. Un mēs? Nav mājas, nav ģimenes. Diena paies un būs labi. Atbrīvojāmies ar medniekiem – labi. Ja esat savācis pietiekami daudz nanītu jauninājumam, jūs priecājaties. Un priekš kam? Lai nogalinātu efektīvāk? – Viņa skatienā uzplaiksnīja melanholija. -Labi, aizmirsti…

Ignāts neatbildēja. Vēl nav bijusi skaidra izpratne par pasauli, kurā viņš gadījās atdzimt.

– Vai, jūsuprāt, cilvēki varētu izdzīvot? Vismaz kaut kur?

«Es nezinu,» Maksims paraustīja plecus. «Neviens no mums nav viņus saticis.» Varbūt tālu uz ziemeļiem? Vai otrā pusē?

– Runājot par?

– Nu, citā pasaulē. Otrā pusē slieku caurumam. Vienkārši nav iespējams nokļūt piekrastē. Tur ir daudz «inku». Visādi dažādi. Klausieties, varbūt ar to pietiek, lai uzmundrinātu jūsu dvēseli šodienai? Vismaz piedzersimies?

Ignāts neiebilda.

3.nodaļa

Replikants norēķins…

No rīta viņu pamodināja komunikatora signāls.

Vakars palika miglaini atmiņā. Mana galva dauzījās.

Komunikators turpināja neatlaidīgi trenēties, it kā gribētu izurbt smadzenes. Viņš pastiepa roku pie mežonīgās ierīces un pieskārās sensoram.

– Zvērs… es klausos…

«Sveika,» Makss sauca. – Mēs šeit izšķirojām trofejas. Arī tu esi kaut ko parādā. Nāc.

– Vai tas nevar būt vēlāk?

– Nē, ja gribi kopā ar mums doties reidā.

– Un es gribu? – Ignāts bija šausmīgi stulbs. Vakar bija labi, bet šodien tas ir briesmīgi. Visi. Ne piles vairāk. Bauda ir zem vidējā līmeņa.

«Tu, protams, gribi,» Maksims nolēma viņa vietā, it kā nekas nebūtu noticis. – Spoks nakts laikā uzlauza pāris notvertās ierīces. Ir slepkavu mednieku pagaidu bāzes koordinātes.

– Kur mēs tiekamies?

– Tiklīdz izej no mājas, ej pa ielu. Laukumā redzēsiet automašīnas. Mēs izbraucam pēc trīsdesmit minūtēm.

«Labi,» Ignats uzlika komunikatoru uz plaukstas locītavas, iepriekš izslēdzis skaņas paziņojumu opciju, un devās mazgāt seju.

Man negribējās ēst, man nebija daudz lietu, tāpēc nebija vajadzīgs daudz laika, lai sagatavotos. Pēc vakardienas cīņas viņš saglabāja šaušanas kompleksu un «izkraušanu» ar maisiņiem.

Ierocis bija vienkāršs un uzticams. «Mūsdienās šādi modeļi ir ļoti jāvērtē,» viņš domāja, rūpīgi apskatot trofeju.

Kombinētā kompresijas-impulsa šaušanas sistēma nodrošināja lielu lodes sākotnējo ātrumu. Izpūtējs, diemžēl, trūka. Uz dažiem korpusiem bija redzami daļēji izdzēsti rūpnīcas marķējumi: «KORD-2M».

Zemstobra granātmetējs, parasts kolimatora tēmēklis, piecdesmit patronu žurnāls, pistoles rokturī iebūvēts saspiestās gāzes maisījuma rezervuārs un slots noņemamam spēka blokam. Vienkāršs un uzticams. Žurnāls bija piekrauts ar cilindriskām lodēm. Pneimatiskā sistēma tos ievadīja mucā, dodot sākotnējo kustības impulsu, ko uzņēma elektromagnētisko paātrinātāju spoles. Pateicoties šim risinājumam, bija iespējams likvidēt lielāko daļu berzējošo daļu – «vads» varēja kalpot gadu desmitiem pat neveiklās rokās. Ierocim nebija nepieciešama īpaša aprūpe vai sarežģīta apkope. Ja bloks neizdevās, tas tika vienkārši aizstāts ar līdzīgu. Moduļu konstrukcija ļāva nomainīt daļu dažu minūšu laikā un neuzlika īpašas prasības īpašnieka tehniskās kompetences līmenim.

Mamiņās nebija granātu granātmetējam.

«LABI. Es pajautāšu puišiem. Varbūt kāds var padalīties,» Ignats izgāja no mājas.

Barjeras maskēšanas īpašību dēļ bija grūti noteikt, kāds ir diennakts laiks. Zem aizsargājošā kupola pastāvīgi bija vienmērīgs apgaismojums, ko izstaroja koku apakšējie zari. Turklāt, cik viņš atcerējās no vakardienas sarunām, koku milžiem bija daudz citu noderīgu funkciju. Piemēram, viņi vadīja un izplatīja signālus no bezvadu tīkliem, nodrošinot pilsētai sakaru pārklājuma zonu – iepriekšējā dienā saņemtie paskaidrojumi palikuši atmiņā fragmentāri.

Laukumā bija novietoti četri bruņu visurgājēji. Ap kaujas mašīnām drūzmējās cilvēki. Nebija nekādas nervozitātes vai spriedzes sajūtas – puiši uzvedās nepiespiesti, it kā dotos makšķerēt. Ignata īslaicīgie novērojumi un asociatīvās reakcijas bija atklāti satraucošas. Līdz pēdējam brīdim viņam nebija ne jausmas, kas ir «makšķerēšana». Salīdzinājums ienāca prātā pats no sevis. Jau neskaitāmo reizi.

– Kāpēc tu sarauc pieri? «Šeit,» Makss piegāja viņam klāt un pasniedza mugursomu. Iekšā bija kaut kas apjomīgs un stūrains. – Vieglas kompozīta bruņu komplekts. Sagatavojies ceļam. Malks,» viņš aicināja vienu no replikantiem. – Šodien tu ņemsi Ignatu par partneri. Tas ir viss, puiši, iesim! – šķiet, ka tieši viņš vadīja reidu.

Tuvākā visurgājēja aizmugurē ar dārdoņu atvērās rampa.

Ignāts, sekojot pārējiem, uzkāpa nosēšanās nodalījumā. Šeit bija diezgan daudz cilvēku. Sānos ir grozāmi krēsli. Katram blakus no biezas bruņuplastmasas veidots skatu logs un lodveida šarnīrs, kura piedurknē var piestiprināt ložmetēja stobru, lai nepieciešamības gadījumā kustībā varētu šaut.

Dzinēji klusi murrāja, un četras kaujas mašīnas aizbrauca, veidojot kolonnu.

Viņi šķērsoja barjeru nelielā ātrumā. Ignats patiesībā palaida garām šo brīdi. Viņš apskatīja un noregulēja aprīkojumu. Vieglās kompozīta bruņas sastāvēja no atsevišķiem elementiem, un, spriežot pēc taktiskajiem un tehniskajiem parametriem, ko Makss viņam nosūtīja uz sava komunikatora, tas bija sava veida starpposms starp parastu bruņuvestu un bruņu tērpu.

Kompozīts svēra maz, bija ērti piestiprināts, neierobežoja kustības un tajā pašā laikā nodrošināja labu aizsardzību pret lodēm un šrapneļiem. Komunikatora iekšējā pamatnē tika atrasts piemērots slots. Austiņas tika ievietotas ķiverē. Trūka projekcijas viziera, bet tam bija stiprinājumi. Nākotnē iekārtu var uzlabot, kas arī ir pluss.

Kamēr viņš kārtoja aprīkojumu, automašīnas tikko bija pabraukušas garām barjerai un devušās uz dienvidiem. Pēc dažu minūšu braukšanas pa lauku ceļu ceļš beidzās zālainajā krastā. Tad sākās purvi, bet tas BPM braucējus nemaz netraucēja. Visurgājēji, nedaudz palēninot ātrumu, iebrauca ūdenī. Bija skaidri dzirdams, kā strādā pneimatika – saspiestais gaiss tika padots slānī starp stipri bruņoto ārējo korpusu un iekšējo oderi.

Elektriskās piedziņas, ko darbina ūdeņraža spēkstacija, pārslēdzās uz ūdens strūklu. Ignats smēlās informāciju no planētu kaujas transportlīdzekļa diagrammas, kas tika parādīta vienā no taktiskajiem ekrāniem, kas atrodas nosēšanās nodalījumā.

Spriežot pēc replikantu mierīgajām sejām, nekas ievērības cienīgs vēl nav noticis. Kājnieku kaujas mašīnas pārliecinoši šķērsoja purvus. Otrais monitors saņēma telemetriju no izlūkošanas bezpilota lidaparātiem; ik pa laikam torņa lielgabals ar šalkoņu nedaudz pagriezās, pavadot atklātos mērķus, taču operators uguni neatklāja, izrādot saprātīgu piesardzību.

Drīz uz trešā taktiskā monitora parādījās liels paraksts. Pirmkārt, kaut kas milzīgs, pa pusei iegremdēts, kas izskatās pēc mākslīgas salas, tika pārklāts ar daudzām koši sarkanām kontūrām, pēc tam attēls mainījās, un saziņai parādījās īss brīdinājums:

– Desmit grādi uz dienvidiem, – «novājējušu» puduris. Skudru pūznis, klase «2».

Ignāts ar patiesu interesi vēroja notiekošo. Seklā ūdenī bija iestrēdzis iespaidīga izmēra robotu komplekss (tieši par to Ghoul runāja iepriekšējā dienā). Tā korpuss, virs kura pacēlās slīpie plazmas ģeneratoru torņi, bija diezgan noplucis. Daudzviet trūka bruņu segmentu, kas atsedza spēka rāmja ribas.

Seno kaujas platformu ir kolonizējuši dzimtcilvēki. Viņi kā mehāniskās skudras skraidīja visur, pārvietojoties pa Ignatam jau pazīstamajiem ceļiem. Varēja tikai nojaust, kur veda viņu ieliktās inženierkomunikācijas, taču no purviem ar laupījumu atgriezās desmitiem mazu mehānismu – tie vilka metāla gabalus, kompozītmateriālu apvalka fragmentus un dažas detaļas. Starp citu, aktīvi tika pabeigta «metāla sala» – dzimtcilvēku grupas, izmantojot iegūtos resursus, lika jaunas grīdas – laiks rādīs, kam tie paredzēti…

Komunikators atdzīvojās.

– Es redzu, ka tas tev ir jaunums? – Sips piemiedza Ignatam aci. – Tas ir sīkums, ticiet man. Jo tālāk uz dienvidiem dodaties, jo bīstamāks tas kļūst.

– Vai šie dzimtcilvēki, piemēram, ir nekaitīgi? – Ignāts skeptiski noskaidroja.

– Nu, ja jūs tos nepieskarsit, tad malas var atdalīties.

– Viņi mūs neredz?

– Elektroniskās kara stacijas dara labu darbu. Bet bez maskēšanās var iekulties nepatikšanās.

– Vai agrāk replikanti un kibernētiskie mehānismi nebija vienotas vienības?

«Nē,» atbildēja Sips. – Sākumā inku iebrukumam pretojās cilvēki un dzimtcilvēki. Taču kibermehānismi kaujas laukā darbojās slikti. Gandrīz visi no tiem aizgāja postā, tika iznīcināti vai neitralizēti. Replikanti parādījās vēlāk. Tātad dzimtcilvēkiem par mums nav ne mazākās nojausmas. Viņu datubāzēs mēs vienkārši neparādās.

– Vai šos mehānismus arī atjauno nanīti? – Ignāts jautāja.

– Nē. Nanīti tika izgudroti vēlāk. Serveri paši remontē viens otru. Tie, kas nedarbojās pēc tīkla uzbrukumiem, beidzot atguva funkcionalitāti. Bet tajā laikā karš jau bija beidzies. Kopumā pagātnes noslēpumu ir vairāk nekā pietiekami. Bet mēs īpaši necenšamies tos atrisināt. Uz neko.

– Vai šādas kolonijas ir izplatītas? – Ignāts ar neizsīkstošu pārsteigumu turpināja vērot mehāniskā skudru pūžņa «dzīvi».

– Visur. Tos klasificē pēc iespējamā apdraudējuma pakāpes un sastāva. Ir dronu kolonijas, tās sauc par «bariem». Un ir jaukti anklāvi – tie ir daudz bīstamāki. Ne visi serveri nodarbojas ar resursu vākšanu un mēģina izveidot sev «bāzes». Ir «klejojošas baras» – tām tiek piešķirts augstākais bīstamības līmenis. Viņi var pat pārņemt inkus. Turklāt «hordas», kā likums, vada senie tīkla AI. Viņi pēta citu cilvēku tehnoloģijas un dažreiz pat pielāgo tās pašreizējām vajadzībām.

– Jābūt vērtīgam laupījumam? – jautāja Ignāts.

– Ļoti vērtīgs. Bet ārkārtīgi grūti. Nomadu ordā var būt vairāk nekā tūkstotis «novājinātu». Viņi ir mobili, strādā kopā un ir labi bruņoti.

Drīz vien mākslīgā skudru pūžņa sala pazuda purva tvaiku dūmakā.

Mūsdienu pasaule pakāpeniski ieguva iezīmes un tika papildināta ar jaunām vides detaļām.

– Uzmanību, mēs tuvojamies! – tika dzirdēts vispārējā saziņā.

Drona telemetrija parādīja sauszemes masas kontūras. No purviem pacēlās krasi betona sēkļi. Mākslīgi izveidotajam debesjumam bija militāra objekta īpašības.

«Applūdušais forts» – apgabala kartē parādījās uzraksts. Kaujas transportlīdzekļa taktiskā apakšsistēma šos datus pārsūtīja uz atsevišķu ekrānu. Marķieriem bija pievienoti paskaidrojoši teksta bloki. Neviens no replikantiem neskatījās kartē. Ir skaidrs, ka senā struktūra viņiem bija pazīstama.

No gaisa fortam bija izkusušas sniegpārslas kontūras. Kādreiz simetriskajai konstrukcijai bija seši bastioni, kuros agrāk atradās smago impulsa ieroču baterijas. Līdz mūsdienām saglabājušies tikai divi ārējie nocietinājumi, pārējie šķembu betona blokos noskrēja līdz ūdens malai.

BPM tika ievadīts no «ziemeļu kanāla». Tās kontūras veidoja sūnainas struktūras. «Par šauru navigācijai,» nodomāja Ignāts, ar interesi pētīdams karti.

– Vai šeit vienmēr ir bijuši purvi? – viņš jautāja Sipam, kurš intensīvi raudzījās uz panīkušo veģetāciju, kas bija pārņēmusi betona grēdu.

– Nē. Rietumos ir nojaukts senas ūdenskrātuves dambis,» īsi atbildēja viņa partneris.

Tagad Ignatam kļuva skaidrs, ka «kanāls» savulaik bija lielceļš, kas veda uz nocietinājumu centrālo daļu.

«Tas ir pārāk kluss,» Sips bija nervozs. – Zvērs, ir labi skatīties kartē. «Sagatavojieties nolaišanai, mēs dosimies seklā ūdenī.»

Patiešām, planētu mašīna jau bija uz saviem riteņiem – uzņemot ātrumu un izšļakstīdams purva vircu, tā metās uz priekšu, pārvarot bīstamu, šauru telpu.

Nosēšanās rampa atvērās ar zemu dūkoņu.

– Gāja! Uz tempu!

Viņi nolaidās pa pāriem. Virs forta riņķojošie ienaidnieka droni netika atklāti – šķiet, ka killhunters bija pametuši dienu iepriekš.

– Paskaties uz savām kājām!

Ignāts un Sips nolēca no rampas un atradās līdz ceļiem ūdenī. Augstāk veda maiga rampa, no kuras stiepās sānu zari, kas beidzās izkraušanas zonās. Šī nocietinājumu daļa bija pilna ar vecām noliktavām, kas sen bija izlaupītas un mūsdienās bija tukšas.

Sekojot savam partnerim, viņš nepamanīja nevienu neskartu ēku. Tālā pagātnē forts tika pakļauts destruktīvai apšaudīšanai, taču acīs nereti iekrita salīdzinoši nesenu kauju pēdas, it kā purvos esošais trakts ne reizi vien būtu gājis no rokas rokā.

– Šeit! «Sips uzskrēja pa betona kāpnēm, apsēdās aiz kāda masīva mehānisma sarūsējušā rāmja un ieelpoja komunikatorā: «Piektkārt, pozīcijā.» Es dodos virzienā.

– Pieņemts.

Dažas minūtes pagāja nemierīgās, nedrošās gaidās, tad Maksims sazinājās:

«Mednieki ir prom,» viņš secināja.

– Maks, tas nav viņu stils. Grupa, kas novietoja tārpa caurumu uz barjeras, gaidīja pastiprinājumu,“ atbildēja Ignatam nepazīstama balss. „Viņi varētu iet uz leju pie kazemātiem un izlaist mūs, lai noskaidrotu mūsu sastāvu un spēku.

– Vai jūs piedāvājat notīrīt visu fortu?

– Iesaku neraustīties. Ievadiet kājnieku kaujas mašīnas pozīcijās ar parastajiem uguns sektoriem. Šeit nav kluss. Es to jūtu savās zarnās.

– Labi. Visi – skatīties. Īpašu uzmanību pievērsiet tuvākajām izejām no katakombām.

Sips iedunkāja Ignatu ar elkoni un norādīja virzienu ar mājienu. Rūpes par jaunpienācēju viņu nepārprotami sasprindzināja.

– Vai redzat nedaudz atvērtos vārtus rampas galā?

– Jā.

– Turiet tos ar ieroci. Ikviens, kurš izceļas, ir ienaidnieks. Nav variantu.

– Kā ar iespējamajiem ieslodzītajiem? – katram gadījumam precizēja Ignats.

– Ieslodzītie parasti tiek turēti varas važās. Bet tajos nevar skriet.

«Vai jūs arī domājat, ka šeit ir slazds?»

– Nezinu. Taču vienā lietā Mehāniķim ir taisnība. Mednieki nevarēja tik ātri saritināties un aiziet. Un viņi to nedarītu. Tā kā viņi ieradās pie mums, tas nozīmē, ka viņi veica izlūkošanu, zināja, ko sagaidīt, un ticēja, ka tiks galā diezgan viegli,» viņš nervozi, pēkšņi runāja. – Viņu ir vairāk, nekā mēs domājam. Un viņi parasti nevairās no cīņas. Viņi noteikti bija sarīkojuši kādu nedarbu.

Vēl dažas minūtes pagāja saspringtās gaidās. Kaujas mašīnām izdevās ieņemt tām paredzētās pozīcijas. Izlūkošanas zondes veidoja uzticamu tīklu, kas pārklāja betona salu un tās apkārtni ar blīvu skenēšanas režģi, taču, ja neskaita dažus vājus seno mehānismu parakstus, kas bija paslēpti dziļi drupās, neko nevarēja atklāt.

Sāka līt. Pār purviem izplatījās bieza tvaiku migla. Mitruma piesātinātais gaiss šķita smacīgs.

– Ziemeļu bastions – ir pagaidu nometnes pazīmes. Pamests.

– Tātad viņi tomēr aizgāja? – Mehāniķa balsī atskanēja šaubas.

– Pakavēsimies. Pārbaudīsim. Fortu jau sen vajadzēja pārbaudīt,» Makss nolēma. – Iestatiet perimetru! Zondes – paplašiniet to skenēšanas jomu!…

Viņa teikuma beigas pēkšņi apslāpēja statiskā krasa. Gaiss virs drupām pēkšņi sagriezās kā tornado, dārdošs pērkona klakšķis izdzēsa nevaldāmo klusumu, piesitot tuvu un apdullinoši. Vējš pūta kā viesuļvētra, uzmetot uz augšu satrunējušu pagājušā gada lapu kaudzi.

– Tārpu caurums! – No kāda atskanēja brīdinājuma sauciens.

Ignāts sākumā bija neizpratnē. Likās, ka realitāte ir saplēsta. Augstāk nogāzē viena no ēkām uzšāvās lielu šķembu mākonī – betona lauskas uzlidoja gaisā un… sasala!

Izrāde ir sirreāla līdz trīcei.

Laikā sastingušo sprādzienu pēkšņi slīpi izsvītroja pārrauta tumsas josla. Likās, ka kāds būtu rupji saplēsis audeklu, uz kura uzgleznots realitātes attēls.

Skaņas pazuda. Plaisa kosmosa metrikā strauji paplašinājās – pēc sekundes tā kļuva kā milzīgas aizas aprises, un tad no absolūtās tumsas izlauzās kaut kas, ko uzreiz nevarēja aprakstīt. Tuvākais adekvātais salīdzinājums ir milzīgs metāla kamols – tas atsitās pret zemi un uzreiz ar šķindoņu sabruka atsevišķās, neatkarīgās, pilnībā atpazīstamās daļiņās, no kurām katra bija sens kibernētiskais mehānisms.

– Orda!

Kliedziens beidzās ar sēkšanu, un nākamajā mirklī dzimtcilvēku nomadu anklāvs, izgājis cauri vietējai tārpa bedrei, sabruka uz betona salas.

Par kibernētiskiem mehānismiem šaubu nebija. Viņi nav pakļauti apjukumam. Ikviens, kurš neparādījās viņu datubāzēs, tika uzskatīts par iznīcināšanas mērķi.

Zeme acumirklī sacēlās ar sprādzieniem. Cīņa izcēlās haotiska, fokusa. Seno mehānismu tērauda vārpsta, demonstrējot tālu no sliktākā tehniskā stāvokļa, sadalījās atsevišķās grupās – pie tām turpināja ierasties pastiprinājumi, taču ienākošā tārpa bedre pēkšņi zaudēja stabilitāti un sāka brukt. Atskanēja vēl viens apdullinošs pērkons, ko pavadīja kārtējais pēkšņa spiediena krituma aizsprosts, un plaisa pazuda, it kā tās nekad nebūtu bijis.

BPM lielgabali darbojās bez apstājas, bet mākslīgā cīņā transportlīdzekļu izdzīvošanas spējas, diemžēl, ir mērāmas minūtēs. Aptuveni simts servju izdevās izsist pa metrisko spraugu. Atrodoties zem spēcīgas uguns, viņi izrādīja niknu pretestību.

Ignatu šokēja tuvu sprādziens. Vairākas sekundes tika zaudētas no uztveres, un, kad redze un dzirde atgriezās, apkārt joprojām plosījās sīva cīņa, tuvākā bruņu kaujas mašīna pārvērtās par rūkojošu liesmas stabu, un Sipa ķermenis, ložu plosīts, gulēja tālumā uz kūpinātāja. krātera slīpums.

Nebija runas par mijiedarbību ar citiem kaujiniekiem. Notikumi sākās pēkšņi un aptvēra visu senā forta teritoriju. Replikantus acumirklī šķīra ienaidnieks, kas iesprūdis starp viņu pozīcijām – rezultātā tagad katrs cīnījās pats par sevi un par sevi.

Iekšējā sprādzienā gabalos tika sapūsta vēl viena kājnieku kaujas mašīna. Ignāts, atšaujoties no ordas virzošajiem mehānismiem, mēģināja tikt pie smagi ievainotā partnera, taču viņu nogrieza uguns, piespieda zemē, liekot apgulties.

Improvizētais parapets, aiz kura mums izdevās paslēpties, drūpēja nepārtrauktos sitienos. Visur valdīja uguns, dūmi un asi betona putekļi, ierobežojot uztveri. No vairākiem triecienviļņiem manas ausis zvanīja, un mana redze «peldēja», sāka dubultoties, zaudējot skaidrību.

– Sip, pagaidi! Es tagad nāku!

Ignats piecēlās, atšāva no ceļgala un paraustīja savu pozīciju.

Vairākas lodes trāpīja nejauši, bruņās neiekļuva, bet smagais zilums aizrāva elpu.

Divi uzbrukuma servo, kas izskatījās pēc mežģīņu metāla versijām no mežģīnēm, izšāva kustībā. Replikanta reakcija nespēja tikt galā ar mehānismu, kas bruņoti ar integrētiem desmit milimetru impulsa automātiem, ātrām un bez kļūdām. Vismaz Ignats, kuram nebija progresīvu implantētu sistēmu, tika viegli aprēķināts un pastāvīgi uzbrukts iepriekš.

«Kāds radījums…”, notvēris kārtējo lodi, viņš gandrīz auroja no sāpēm, paklupa, nepabeidza metienu, pakrita zem betona šķembas aizsega, bet uzreiz apgāzās un izšāva no granātmetēja (Sips dalījās plazmā granātas ar viņu).

Blakus zibspuldze, kas piepildīta ar karstumu. Viens servo sāka dūmot – tā sistēmas kodols izdega momentānā elektrostatiskā sabrukuma rezultātā, otrs, zaudējis sensorus, zaudēja jebkādu orientāciju – tā vietā, lai piebeigtu Ignatu, tas ripoja prom, dāsni dzirksteļojot un atsitoties pa bedrēm.

Visur plosījās cīņa. Virs galvas pārskrēja klaiņojošs lielakalibra impulsa pistoles sprādziens, izsitot no sienas sliedes ārā garas horizontālas betona šķembu mutes.

Ignats pierāpoja pie partnera, aizvilka uz tuvāko patversmi un injicēja viņam nanītus, paņemot tos no individuālās pirmās palīdzības pakas, kas piestiprināta Sipa apakšdelmam.

Mikromašīnu darbība ātri vien lika par sevi manīt. Šķita, ka stiprā asiņošana ir apstājusies.

No radītā satricinājuma Ignata apziņa balansēja uz nedrošās realitātes robežas. Viņš no ievainotā vīrieša aprīkojuma izņēma divas mikrokodolu baterijas (lai paraksti nepiesaista uzmanību), ievilka partneri puspagrabā, pārklāja ar maskēšanās tīklu, kas gan vizuālajā uztverē, gan iekšā atdarināja apkārtnes fonu. skenēšanas diapazonus, un viņš nolēma izkļūt no šaurās spraugas.paskatieties apkārt – bez tā nav iespējams pieņemt lēmumu, kā rīkoties tālāk? Īsā cīņa, spriežot pēc atskaņām, ir pieklususi, taču nav skaidrs, kurš gūst virsroku.

Ignāts pievilka sevi ar rokām, bet uzreiz sastinga, negaidīti pamanījis divus uzbrukuma moduļus. Viņi tuvojās no dienvidiem.

Spēcīgi kaujas transportlīdzekļi pārvietojās lejup, nepārtraukti šaujot uz zemes mērķiem.

Pēdējais, kas satvēra Ignata apziņu, bija tuvumā esoša liesmas uzliesmojums.

* * *

Realitāte atgriezās lēnām, lēkmēm un sākumiem.

Blakus notikusi sprādziens viņu iemeta atpakaļ cietuma tumsā.

Sips neizdzīvoja: Ignats sajuta kaut kā auksta un elastīga pieskārienu uz viņa vaiga. Sāpīgi šķielēdams aci, viņš tikko varēja pamanīt, ka tie ir viņa mirušā partnera pirksti, kas pieskārās viņa vaigam.

Kaut kur augšā čīkstēja grants.

Ignāts ar grūtībām sakustējās un, cenšoties nesāpēs stenēt, ielīda zem kamuflāžas tīkla gabala.

Šaurā plaisā bija redzams drūmo debesu fragments. Joprojām lija lietus.

«Viņi paveica labu darbu,» balss acīmredzot piederēja vienam no medniekiem. Kurš gan cits tur varētu staigāt?

«Izšķērdēt divas inku ierīces, lai nogalinātu sauju replikantu?» – atskanēja otra balss. – Apšaubāma apmaiņa.

– Un es saku: labi!

– Lai ko tu teiktu, neaizraujies.

– Firs, ar ko tu esi neapmierināts? – pirmais neatlaidās. – Piekrītu, ievilināt daļu no bara tārpa caurumā bija lieliska ideja. Mēs aizvedīsim ievainotos gūstekņus uz fermām. Divas planētu kaujas mašīnas ir mūsu ieroču parka pluss. Un dzimtcilvēki tika ievērojami retināti – neaizmirstiet par galveno uzdevumu – inkiem ir vajadzīgs vadošais AI ordai. Tagad būs vieglāk tikt pie viņa. Es, protams, cerēju, ka viņš tiks iesūkts tārpa caurumā, bet tā neizdega.

«Izmaksas joprojām ir augstas,» nomurmināja otrs. – Izlīgums netika pieņemts. Divas tārpu caurumu paaudzes ierīces ir izlietotas. Orda AI tagad ņems vērā mūsu taktiku un otrreiz neiekritīs slazdā.

– Tev ir apnicis gausties! Labāk ej organizēt trofeju vākšanu. Visi ievainotie replikanti uz transporta klāja. Ņemiet vērā, ka lielākajai daļai no tiem ir trešā līmeņa nanīti. Labi ziedotāji. Mēs ātri segsim izmaksas. Ieroči, ekipējums, savāc visu.

– Kā ar līķiem?

– Arī kravas nodalījumā. Mēs to apstrādāsim bāzē.

Ignāts tik tikko spēja elpot. Tagad viņam nebija nekādu izredžu pret killhunteriem. Situācija šķita vienkārša, lai arī traģiska. Būtnēm faktiski bija bāze uz salas. Viņi gatavojās pārņemt pilsētu, aizdzīt visus replikantus uz savām fermām, ko Makss pieminēja. Un te viņi gatavoja baram lamatas. Saprotot, ka apmetnes ieņemšana nav noritējusi labi un pagaidu bāzes koordinātas, visticamāk, ir deklasificētas, killhunters lidojumā mainīja taktiku. Viņi nogaidīja, līdz mēs ieradīsimies, lai sakoptu, un ielika šeit tārpu caurumu, savienojot salu ar citu planētas reģionu, kurā klīst bars. Tā viņi ar mūsu rokām spēja salauzt lielāko daļu mehānismu…

Domas bija smagas.

Klusi gulēt, slēpjoties aiz maskēšanās tīkla gabala, bija apzināts lēmums, taču to noteica nevis bailes, bet gan auksta niknuma un veselā saprāta sajaukums. Izrāpieties virspusē, nogaliniet pāris medniekus un nokļūstiet mirušā vai sagūstītā – drošs veids, kā atņemt sev dzīvību. Varbūt pirms pāris dienām viņš būtu darījis tieši to. Bet ne šodien. Jūs joprojām varat palīdzēt puišiem. Bet šim jums ir jāizdzīvo.

Ignāts nedomāja par to, ka turpmāk atriebība kļūs par viņa ceļvedi. Viņš zināja, ka tārpa caurumu var izsekot. Šāda veida informāciju glabāja mākslīgie neironu tīkli. Vismaz divas līdz trīs dienas īpaša ierīce var noteikt un analizēt viņas pēdas. Jautājums ir, vai mūsdienās ir saglabājušies šādu iekārtu darba piemēri?

Vēzis droši vien zina atbildi.

Gulēt zem gruvešiem, dzirdēt ienaidnieku balsis un aizturēt degošas emocijas bija neizturami. «Nekas cilvēcisks replikantiem nav svešs,» frāze, ko Maksims nejauši atmeta, guva pēkšņu un nepārprotamu apstiprinājumu. Veselais saprāts sāka ātri zaudēt pozīcijas. Aukstās dusmas ātri deģenerējās, kļuva burbuļojošas, degošas no iekšpuses, un lēmumu pieņemšanas loģika tagad izskatījās apkaunojoša.

«Kāpēc es kavēju? Sips nomira, bet mēs esam replikanti… Nanīti var mūs atjaunot…» domas traucās kā traki dzīvnieki šaurajā būrī. Ignāts sāpīgi piedzīvoja ārkārtēju prāta stāvokli. Tas dedzināja manus nervus un prasīja vismaz kādu tūlītēju rīcību.

Viņš sakustējās, apgāzās sāņus, pastiepa roku pie mirušā un ar pieskārienu atvēra savu personīgo pirmās palīdzības aptieciņu. Cita starpā bija ducis vienreizējās lietošanas inžektoru, kas izgatavoti pēc šļirču tūbiņu principa.

Ignāts satvēra visu.

Pa šo laiku lietus bija mitējies un saule lūrēja starp mākoņiem virs salas. Vairāki tās stari iekļuva ar betona gruvešiem nokaisītajā puspagraba telpā. Nācās izkāpt no maskēšanās tīkla apakšas un, aizā lokoties, pāris metrus rāpot.

Gaisma, kas iekļūst nelielā spraugā, ļāva saskatīt marķējumus.

Tika izgatavots tikai viens iepakojums. Pārējā bija rokdarbu pēdas. Marķējumi uz tiem runāja par nanītu līmeni, kam sekoja specializācijas kodi, kurus Ignats vienkārši nezināja.

Labi… Nomierinies. Elpot…

Viņš apspieda savas kvēlošās emocijas, atgūstot kaut nedaudz pašsavaldības, jo bīstamajam solim vajadzēja pilnībā apzināties savas darbības.

Tikai vienai šļirces caurulei (rūpnieciski ražota) bija skaidrs un, pats galvenais, situācijai atbilstošs marķējums.

Mazi, tikko salasāmi burti veidoja paskaidrojošu uzrakstu:

«Nanotex. Kaujas reanimācijas komplekss. Izmantojiet tikai tad, ja ir tiešs savienojums starp pārvadātāju un prototipu.

Pēdējā frāze iedvesa šaubas, taču Ignats to ignorēja, novēloti pārmetot sevi par pieļauto kļūdu. Bija nepieciešams injicēt šīs konkrētās zāles, nevis «atbalstot nanītus», kad partneris vēl elpoja. Vienalga. Kā es to uzzināju? Jūs nevarat atsaukt izdarīto. Es mēģināšu viņu atdzīvināt.

Rāpodams viņš atgriezās pie Sipa, izņēma no apakšdelma bruņu gabalu un injicēja viņam mikromašīnu devu.

Balsis un soļi augšā jau sen bija apklusuši. Acīmredzot killhunters apskatīja citu salas daļu. Vai arī viņi vispār pazuda no šejienes. Viņu uzbrukuma moduļi bija aprīkoti ar antigraviem, kas darbojas praktiski klusi.

Paredzētais efekts no ieviestajiem nanītiem joprojām nenotika. Ignāts bija nervozs, bet nezaudēja cerību.

Vēl viena akūta, pretrunīga sajūta, kas mantota no cilvēkiem kopā ar ķermeņa un smadzeņu bioķīmiju. Spēja saglabāt cerību pat ekstremālās situācijās ir pretrunā loģikai. Bet aukstā pasaules uztvere, kas «iesaistīta» mākslīgos neironu tīklos, vairs nespēlēja tādu pašu izšķirošo lomu.

Sipa ķermenis pēkšņi krampji nodrebēja.

«Vai tas tiešām strādāja?!» «Ignātu neviļus izplūda auksti sviedri.

Partneris neelpoja, taču zem viņa ekipējuma nepārprotami norisinājās daži aktīvi procesi, viņa muskuļi nemitīgi trīcēja, seja zaudēja bālo ādas toni, un tad no krūtīm izplūda konvulsīva nopūta.

– Malku? Sip, vai tu mani dzirdi?!

Viņa acis atvērās. Nāves dubļainā vilkšana lēnām izkusa. Vaibsti saasinājās, muskuļi saspringa.

– Es esmu Ignāts! Vai tu mani atpazīsti? Vai tu atceries?

Vienā neticami spēcīgā kustībā replikants izvilka kaujas nazi un sita.

Ignats tik tikko paguva noreaģēt uz zibens uzbrukumu, asi izvairījās, un asmens sita tikai dzirksteles no betona.

– Traks?!

Pagraba tumsā notika klusa aina. Viņa partneris Ignatu nepazina, viņš paskatījās uz viņu ar tukšu, aukstu skatienu, atkal domādams uzbrukt.

– Sip, tas esmu es, Ignat!

Atkal sekoja uzbrukums, bet nu jau ne tik asi un precīzi.

Satvēris mirkli, viņš satvēra roku ar nazi un izgrieza ieroci no saviem vājajiem pirkstiem.

– Nomierinies! Jūs bijāt nopietni ievainoti! Malks, nu?! Aiziet! Atcerieties!

«Tu… kurš?…» viņš izspieda, tik tikko kustinot mēli.

– Es tev saku – Ignat!

– Es neatceros… Kur es esmu?

«Viņš ir manekens» – acīmredzamais secinājums aizdegās. Vēlu. Nanites lietoju vēlu. Mākslīgās neiročipus satur tikai pamatzināšanas un prasmes, savukārt personība veidojas bioloģiskajos neironu tīklos. Līdz ar smadzeņu nāvi tas neatgriezeniski pazūd, un to nevar mainīt.

– Labi, nomierinies. Es neesmu tavs ienaidnieks!

Mans partneris trīcēja.

«Ir auksts… Sāp…» viņš čukstēja ar zilām lūpām.

– Uzgaidi. Es uzkāpšu augšā, pārbaudīšu situāciju un atgriezīšos pēc tevis. Vai tu mani dzirdi? Saproti? Pamāj, ja saproti!

Viņš vāji pakratīja galvu.

– Labi, es būšu pēc minūtes. Galvenais nezaudē samaņu!

Ignāts, saritinājis vairākas betona lauskas uz sāniem, strauji paplašināja bedri. Cenšoties neradīt nekādu troksni, viņš izrāpās ārā un sastinga, skatīdamies apkārt.

Killhunters pameta salu. Viņi paņēma līdzi lielāko daļu iznīcināto ordas dzimtcilvēku, kā arī replikantu līķus. Apkārtnē valdīja apdullinošs klusums. Saule rietēja, gubumākoņu krastu pie apvāršņa iekrāsojot tumšsarkanā krāsā.

– Tīrs. Jūs varat izkļūt. Es tev tagad palīdzēšu.

Sips neatbildēja. No cietuma vispār nenāca skaņa.

Man atkal bija jāatgriežas caur šauru, līkumotu caurumu. Maskēšanās vairs nebija vajadzīga, un Ignats ieslēdza lukturīti.

Replikants ielīda dziļi spraugā un gulēja tur bez dzīvības pazīmēm. Miris? Atkārtoti? Vai nanīti neizdevās, vai arī viņu darbs neizdevās kritiski?

Viss notikušais šķita kaut kāds nežēlīgs vājprāts. Ignāts garīgi aizrādīja sevi par savu augstprātību. Visticamāk, neviens nevarēja atgriezt Sipu (sasodīts, es pat nezināju viņa vārdu, tikai viņa izsaukuma signālu).

Nonācis strupceļā, viņš ar zināmu atvieglojumu saprata, ka «manekens» ir dzīvs, taču zaudēja samaņu.

Viņš bija uzmanīgs, lai vairs neieviestu nanītus. Brūces sadzija un neasiņoja. Tātad viņš tiks cauri.

Man bija diezgan ilgi jāgaida, kamēr bijušais partneris pamodīsies. Ignāts paņēma savus ieročus, patronas un granātas, kuras tika atrastas viņa maciņos. Kas zina? «Manekena» uzvedība ir neparedzama un visbiežāk agresīva. Es pats to atcerējos.

Viņam izdevās aizmirst sevi trauksmainā miegā. Viņu pamodināja drūpošu akmeņu skaņas.

Ignats nodrebēja un acumirklī pamodās.

Replikants sēdēja netālu. Ar lielām grūtībām varēja uzminēt viņā Sipa vaibstus. Izdilis – āda un kauli. Aprīkojums viņam kļuva par lielu, karājās un klabēja ar katru kustību.

Viņa skatienā bija redzams tukšums.

«Nāc, brāli, mums jātiek prom no šejienes,» Ignats nolēma neradīt fobijas un pasniedza viņam kolbu. Viņš dzēra ilgi un alkatīgi, krampji raustīdams Ādama ābolu.

– Labi, tagad ejam augšā. Vai tu mani saproti?

Viņš pamāja. Viņš klusi un rezignēti izpildīja norādījumus. Es pat nemēģināju vēlreiz izrādīt agresiju.

Ārā bija dziļa nakts. Debesis noskaidrojās, mēness aukstais spīdums apgaismoja apkārtni.

Ignāts nebaidījās apmaldīties. Kad ir karte ar iezīmētiem celiņiem un ceļiem, jautājums «kur iet» neradās.

Viņu pārņēma absolūts morālais tukšums. Apkārtējā pasaule tagad tika aplūkota pavisam citā gaismā. Šeit spēki un tehnoloģijas palika visur pēc sīvās divu civilizāciju konfrontācijas.

Visur, kur skatāties, pagātnes mantojums pastāvēja līdzās dabai. Pārliecinošs vairākums ir sadrumstaloti, sen atņemta sākotnējā eksistences jēga, saburzītas, sakrājušās neveiksmes un mutācijas.

– Aiz manis. «Trace pēc pēdas,» Ignats atrada taku un devās pirmais, pārbaudot ceļu ar iepriekš izgrieztu stabu.

Drīz vien forta krēslas aprises paslēpās aiz purva tvaiku miglas.

4.nodaļa

Replikantu apmetne, dienu vēlāk…

Ghouls bija pārsteigts un nebija priecīgs par Ignata parādīšanos.

– Vai esi atrāvies no grupas? Kāpēc tu atnāci? Viņi teica: atgriezieties pēc mēneša, nevis agrāk.

Ignāts apsēdās krēslā. Pēc piespiedu gājiena pa purviem viņš bija nāvīgi noguris.

– Dod man ūdeni. Un kaut ko ēst.

– Vai tu esi traks? Vai es esmu tavs pavārs vai tava kalpone? Kur ir mūsējie?

– Viņu vairs nav. Killhunters izlika lamatas «applūdušajā fortā».

Spoks manāmi nobālēja. Viņš asi pagriezās un aizgāja, iespējams, lai dotu sev iespēju sagremot dzirdēto, kaut kā tikt galā ar savām emocijām. Viņš atgriezās tikai pēc pāris minūtēm ar armijas barības paku.

– Ēd un pasaki.

Ignāts tieši tā arī izdarīja. Viņš košļāja un taupīgi iepazīstināja mnemotehniķi ar jaunākajiem notikumiem.

«Man ir vajadzīgi uzlaboti nanīti un tārpu caurumu skeneris,» viņš secināja.

– Par ko?

«Es došos palīdzēt mūsu puišiem.»

– Tu ar to nevari tikt galā. Var izsekot tārpa caurumam, bet kāda jēga? Vai vēlaties nonākt nomadu ordas skavās? Vai dzimtcilvēki paņēma mūsējos?

– Nē.

– Padomā par to. Killhunters uz uzbrukuma moduļiem ir pazuduši. Un kā jūs saprotat, kur viņi devās?

«Mēs runājām par ordas kontrolējošo AI,» Ignats kļuva spītīgs. – Es pats to dzirdēju. Viņiem ir uzdevums no «inku» to notvert. Tas nozīmē, ka mednieki atrodas tajā pašā reģionā, kur orda.

– Tālu pa tuksneša dienvidu robežu klīst «novājējušu» bari. Vietās, kur ne tu, ne es nevaram izdzīvot.

«Tāpēc mums ir vajadzīgi uzlaboti nanīti.» Vai varat aktivizēt vismaz dažas no manām spējām?

«Nē, es nevaru,» Voks iecirta.

– Kāpēc?

«Es jums teicu: jums būs vajadzīgas septītā līmeņa mikromašīnas.» Citi nedarbosies. Starp citu, kur jūs atstājāt Sipu?

– Manā mājā. Guļ. Es noģību, tiklīdz sasniedzu gultu.

– Skaties, zvēr, nepaies ilgs laiks, lai kļūtu par leļļu aktieri.

Ignāts neko nesaprata un jautājoši paskatījās.

«Ne visi slepkavas mednieki darbojas kopā,» paskaidroja Ghoul. «Ir arī cilvēki, kuri labi zina nanītu reanimācijas īpašības. Viņi burtiski uzceļ savus upurus no mirušajiem. «Manekens», protams, un tad viņiem netiek dota iespēja attīstīties, tiek izmantotas tikai viņu kaujas prasmes. Pāris reizes esmu sastapies ar leļļu māksliniekiem. Viņiem parasti ir pieci vai seši replikanti. Stulbi, nekomunikabli, pakļaujas tikai saimniekam, tāpat kā apmācīti suņi. Bet tajā pašā laikā viņi labi rīkojas ar ieročiem.

– Skaidrs. Paldies par informāciju. Es to ņemšu vērā. Cik ilgi mūsu cilvēki izturēs nebrīvē?

– Sešus mēnešus, ne vairāk. Tas ir, ja tie tiek nosūtīti uz nanītu fermu.

– Nāve pēc sešiem mēnešiem? – Ignāts noskaidroja.

– Garīgi, nevis fiziski.

– Vai tu man iedosi skeneri un nanītus?

– Nu es sapratu pareizi. Dāmas. Un es pats došos tev līdzi.

Ignāts neticīgi paskatījās.

– Vai tu atteiksies no visa?

– Ko man te noķert? Tikai mehāniķis saprata fāzes nobīdes ģeneratorus. Bez uzraudzības barjeru var atslēgt jebkurā laikā. Izlīgumam pienāca beigas. Tie, kas šeit paliek, ir potenciāls medību mednieks. – Vokulis izskatījās ārkārtīgi nomākts. – Bet nebaidies. Es nekļūšu par apgrūtinājumu. Neskatieties, cik viņa ir kropla.

– Es tā nedomāju.

– Vispār tātad, Ignat. Vienosimies uzreiz par visu. Es sagatavošu maksimāli pieļaujamo uzlabojumu, pamatojoties uz jūsu fizisko un psiholoģisko izturību. Man ir šis indekss, es domāju, ka stāvokļa novērtējums nav novecojis vienā dienā. Apmaiņā es izvirzīšu nosacījumu: ja mēs nonāksim pie piektā līmeņa nanītiem, tie ir manējie. Piekrītu?

– Jā. Man patīk. Tikai laiks iet uz beigām. Tārpu cauruma taka drīz pazudīs. Pastaiga uz «applūdušo fortu» aizņem vienu dienu.

– Mums nav tur jāiet. Nosūtīsim vienu no Mehāniķa zondēm. Eh, kādu speciālistu mēs pazaudējām…,» skumji piebilda Ghouls. – Viņam nebija nekādas cenas. Vienalga. Apsēdieties krēslā, es jūs iepazīstināšu ar nanorobotu sagatavošanas kompleksu. Galveno mikromašīnu koloniju saņemsi pēc pāris stundām, tiklīdz būsim tikuši galā ar aktualitātēm, labi?

– Jā.

«Tas ir lieliski,» Ghoul izdarīja injekciju un piebilda: «Sipas atnāca pie manis.» Tu viņu šeit neatstāsi, kā es saprotu?

– Es, protams, nepadošos.

«Manekenam ir jāatgūst daļa no zaudētā.» Tā bāze laba, trešais nanītu līmenis. Jūs ātri atgriezīsities pie savām vecajām prasmēm.

– Kā ar personību?

«Es viņam kaut ko pateikšu, pareizāk sakot, es viņam to došu faila veidā.» Daudzi replikanti ierakstīja videoklipus, kas bija vērsti uz viņiem. Un viņi to atstāja man glabāšanā.

– Par ko? – Ignāts bija pārsteigts.

– Katram gadījumam, ja tie «atiestata uz nulli». Tas neatgriezīs viņa personību, bet sniegs Sipam priekšstatu par to, kas viņš bija un ko viņš darīja pirms nāves.

– Starp citu, kā viņu sauc?

– Man nav ne jausmas.

– Kā ar replicējošām datubāzēm? – Ignāts uzstāja. – Tu spēji mani identificēt.

«Jūs ar mums esat īpašs gadījums.» Redziet, masveidā tika ražoti replikanti no pirmās līdz trešajai paaudzei, nekādā gadījumā ne individuālam prototipam. Teiksim vienkārši: tie ir kombinētais ieroču modelis.

– Un kāda ir atšķirība starp mums?

– Nanītu un potenciālo spēju līmenī. Militāri rūpnieciskais komplekss attīstījās ļoti strauji. Karš par izdzīvošanu ir strauji paātrinājis progresa tempu. Šauros apgabalos,» precizēja Ghouls.

– LABI. Ar Sipu viss ir skaidrs. Vai ir vēl kāda informācija par mani? – jautāja Ignāts.

– Par tavu prototipu? Jā, bet diez vai tas ir interesanti.

– Vai ļausi man paskatīties?

«Nav problēmu,» viņš ekrānā parādīja «personīgā faila» failu.

Ignāts tikai skumji pamāja ar galvu. Tiešām mazs un īss.

«VKS kapteinis Ignats Zverevs. Īpašo operāciju nodaļa.»

Pēc tam parādījās zīmogs «slepens», un kursors mirgo laukā «ievadiet piekļuves ID».

Zemāk ir DNS ieraksta atšifrējums un īss papildinājums:

«Pēdējā saglabātā neironu matrica, dati nav pieejami.»

– Vai cilvēki prata digitalizēt apziņu un glabāt to starpposma medijos? – jautāja Ignāts.

– Neapšaubāmi. Bet mūsdienās tehnoloģija ir zaudēta. Patiesībā nav skaidrs, kā tas radās. Es veicu dažus personiskus pētījumus. Pirms kara nebija ne nanītu, ne neiročipu. Cilvēki izmantoja virtuālo un paplašināto realitāti.

– Nu viņš pats teica, ka karš virzīja progresu.

«Impulss ir pārāk spēcīgs,» atbildēja Voks. – Replikantus sāka ražot drīz pēc pirmajām sakāvēm. Jāņem vērā: tādas izstrādes iepriekš nebija veiktas. Uzsvars tika likts uz kibernētiskiem mehānismiem.

– Ko tu tiec? Izsaki sevi skaidrāk, es tevi īsti nesaprotu.

– Ja ņemam vienkāršus piemērus, nav iespējams sākt ražot automašīnas, ja nav priekšstata par to, kas ir ritenis un dzinējs. Un kaujas gatavi replikanti pēkšņi sāka masveidā ienākt armijā. Tāpēc padomājiet par to. Šāds izrāviens dažu mēnešu laikā nav iespējams. Ja vien tehnoloģija nav aizgūta.

– Ienaidnieks?

«Jā,» pamāja Voks. «Tārpu caurums starp abām pasaulēm ir pastāvējis miljoniem gadu. Tikai cilvēkiem līdz noteiktam brīdim par to nebija ne jausmas. Un, kad viņi to uzzināja, viņi, iespējams, apmeklēja «otru pusi».

– Interesanti. No kurienes nāk informācija?

– Bet izlasi. Tas nebija noslēpums,» Voks demonstrēja izlasi no pirmskara laika tiešsaistes publikācijām.

Visas piezīmes bija veltītas dažādiem ģeoloģisko un arheoloģisko pētījumu aspektiem.

“…visi zina, ka uz Zemes ir elementu nogulsnes, kuras nevarētu veidoties mūsu planētas apstākļos. Mūsdienu ģeopētniecības rīki apstiprina, ka atradnes, kuras parasti uzskata par «ārpuszemes», nav saistītas ar trieciena krāteriem, kas varētu veidoties sadursmē ar asteroīdiem vai lielu meteorītu krišanas rezultātā …»

«…Dienvidu arheoloģijas institūta zinātnieki dabiskās alās atklāja primitīvu cilvēku vietas un izrakumu laikā atklāja ļoti intriģējošus atradumus. Daži instrumenti ir izgatavoti no zinātnei nezināma sakausējuma fragmentiem. Ir pamats uzskatīt, ka pirmatnējo cilvēku izmantotie metāla fragmenti iepriekš bija daļa no kāda ārpuszemes izcelsmes mehānisma korpusa…»

“…senajos dienvidu krasta akmeņlauztuvēs tika atklāts noslēpumainu reliģisko celtņu komplekss. Šī nav pirmā reize, kad zinātne sastopas ar seno uzskatu noslēpumu par noteiktu «pāreju starp pasaulēm», taču pirmo reizi ir izdevies iegūt materiālus pierādījumus, kas varētu kalpot par to izcelsmes avotu. Pēc sabrukšanas vienā no karsta alām (iepriekš nezināma, izolēta no karjeriem) tika atklāts labi saglabājies tempļu komplekss, kurā bareljefi ir inkrustēti ar tehnoloģisko izstrādājumu fragmentiem, kas nepārprotami pieder pie attīstīta mehānisma. ārpuszemes civilizācija…»

Ignāts šķita sastindzis. Pēkšņi uzplaiksnīja atmiņa.

Uz brīdi viņš ieraudzīja alu ar nelīdzenu, zemu arku, ko pārpludināja spilgts prožektors. Sienas bija pilnībā pārklātas ar bareljefu attēliem. Simtiem, ja ne tūkstošiem figūru, kas izpildītas ar skrupulozu reālismu, vietām faktiski papildinātas ar reālām detaļām un paneļu fragmentiem.

Bareljefa autori nepaļāvās uz iztēli. Bija skaidrs, ka viņi bija redzējuši oriģinālus savām acīm.

Alas centrā, metot daudzas ēnas, no akmens tika izgrebtas cilvēku figūras. Nezināmi tēlnieki fiksēja cilvēkus kustībā: daži skrēja ar šausmu izteiksmi sejā, daži krita uz sejas, citi izstiepa rokas nesaprotamā lūgšanā.

Tas viss pazibēja viņa prātā spilgtu attēlu virknē, taču bija vēl viena detaļa, ko Ignata apziņa izrāva no zibatmiņām:

Alas tālākajā daļā bija tumša plaisa. No tālienes to varēja sajaukt ar parastu bezdibeni, kas ved dziļi klintīs, ja ne vairākas raksturīgas tārpa cauruma pazīmes – tumsas lūzums malās bija izplūdis, un tuvāk centram tumsa šķita bezdibena, austs no kaut kādas tumšas enerģijas, līdzīgs trīcošam antracīta zibens pinumam.

Sekundes daļā manā prātā pazibēja attēlu virkne. Atmiņa bija spilgta un acīmredzot ļoti svarīga prototipam. Kapteinis Zverevs bieži domāja par šo vietu – tāpēc viņa iespaids tika fiksēts Ignata neiročipos, un tagad tas izrādījās pamodināts. Vajadzēja tikai informācijas grūdienu.

– Ko jūs domājat par?

– Es kaut ko atcerējos.

– Prototipa mantojums? Saprast. Man ir arī kāda cita atmiņu uzplaiksnījumi. Es teikšu vairāk: Timofejs dzīvoja netālu. Es pat apmeklēju viņa dzīvokli.

– UN?

– Laika izšķiešana. Tur viss ir iznīcināts. Viņš paskatījās un aizgāja. Es negribu būt kāds. Es esmu replikants. Ghoul. Un periods. Labi, atgriezīsimies pie lietas. Kā jūtaties pēc injekcijas?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.