Edgars Auziņš
Šķērsielas

1.nodaļa

Skaista lelle.

Mans toreizējais topošais vīrs sāka mūsu iepazīšanos ar aptuveni šādu definīciju, lai gan viņam šķita, ka viņš slavēja: “Cik skaista lelle!”, neliekot frāzē negatīvas nozīmes. Bet katru gadu šie vārdi manās smadzenēs iespiedās arvien dziļāk. Skaista lelle, Vaņa nekad nekļūdās par cilvēkiem.

Mēs satikāmies brīdī, kad man bija nepieciešams atbalsts. Es viņu mīlēju – par gaisu, ko viņš ieelpoja manās plaušās. Es viņu mīlēju, neskatoties uz to, ka viņš bija trīsdesmit gadus vecāks – šķiet, ka es to nekad nepamanīju. Ivans Aleksejevičs Morozovs burtiski noslaucīja mani no kājām ar spēka un spēka sajūtu, tik jaunas skaistas lelles var iemīlēties, neatskatoties. Es arī nevarēju pretoties – ielidoju tajā kā bezdibenī, metoties savā stabilitātē un laimīgajā nākotnē.

Un, iespējams, šādu sabrukumu izprovocēja iepriekšējie divi bezcerības gadi. Mana māte nomira, kad tikko iestājos mūzikas skolā. Bērni, pat astoņpadsmitgadīgi, nekad nav gatavi šādiem notikumiem – un es tiem biju mazāk gatavs nekā citi. Es redzēju savu tēvu bērēs, taču viņš steidzās izteikt līdzjūtību un ātri pazuda pie apvāršņa – tieši tāpat, kā pazuda tajā gandrīz uzreiz pēc manas piedzimšanas. Un es paliku viena. Maskavas dzīvoklis, protams, man deva priekšrocības, kuru nebija daudziem citiem, bet es netiku galā ar dzīves spiedienu. Nācās pamest studijas, baidījos izīrēt dzīvokli – biju dzirdējis pietiekami daudz šausmu stāstu par to, kā citi īrnieki posta mēbeles vai krāpj maksājumus. Pie kā es vērsīšos, ja mani pievils? Vai meklējat savu tēvu, izšķīdis pie apvāršņa? Tātad viņš netiks galā – gļēvulis, kurš reiz pat nevarēja izturēt neplānota bērna svaru, ko mēs varam viņam ņemt? Psihologiem daļēji ir taisnība – visas problēmas ir no bērnības. Nav brīnums, ka zemapziņas līmenī es nevaru izturēt vīriešu vājuma pazīmes.

Tomēr darbu man izdevās atrast – tiku uzņemta nelielā modeļu aģentūrā. Par laimi, daba palīdzēja: es ņēmu pēc savas mātes pēc izskata un blondiem matiem, bet no tēva tikai ieguvu augumu. Kādreiz pusaudža gados jutos neveikli un stūraina, būdama klasē garākā, bet pēc tam savu lomu nospēlēja šis trumpis. Ieguvusi darbu aģentūrā, es neviļus sāku sapņot, ka dzīve kļūs labāka – nopelnīšu naudu un atgriezīšos skolā. Diez vai man ir nepārspējams talants, bet mūziku mācos jau no agras bērnības un diezgan cītīgi. Vai arī es nopelnīšu tik daudz, ka man nevajadzēs diplomus, un es varu mācīties vokālu un solfedžo mājās, pie labākajiem pasniedzējiem no tās pašas mūzikas skolas vai pat konservatorijas. Ar tādām domām aizmigu, pie sevis atkārtojot, ka vajag tikai nedaudz pagaidīt. “Pagaidi nedaudz” ir stulbākais maldīgs priekšstats, ar kuru saskaras ikviens, līdz viņš saprot, ka gaidīšana nav dzīve, bet vienmēr tās slieksnis.

Viņi maksāja santīmus, lai parādītos uz podiuma, bet reizēm meitenes tika cauri: dažas devās uz lielpilsētu šoviem, dažas nokļuva slavenu dizaineru štatā, dažas jau bija devušās uz ārzemēm, lai tur nokļūtu, un dažas – visveiksmīgākās. tie – nokļuvuši reklāmā. Mēs, kas gaidījām, ka laime pagriezīsies mūsu virzienā, knapi savilkām galus kopā, bet sapratām: citādi liktenis mūs neredzētu. Galu galā viņu ir tik daudz, ka es jau esmu redzējis. Ilūzija par sapņa tuvumu ļoti sajauc mērķi.

Vika, piemēram, šajā ilūzijā bija jau septiņus gadus, bet joprojām ticēja – it kā nesaprastu, ka pēc īsa brīža un pat mazi pjedestāli viņai nespīdēs, vienmēr būs svaigas asinis. Naivs muļķis. Mēs visi bijām naivi muļķi. Bet tieši Vika bija pirmā no manām draudzenēm, kas padevās, dodoties eskortā. Es uzzināju par šo veidu, kā ātri nopelnīt naudu nedēļu pēc pievienošanās aģentūrai. Priekšnieks nevienu nepiespieda – gluži otrādi, tas tika pasniegts kā kaut kas līdzīgs bonusam: bagātās klientes bija gatavas dārgi maksāt par skaistu modeli, lai paspilgtinātu savu vakaru. Meitenes gāja uz banketiem, bet es joprojām nebiju tik naiva, lai nesaprastu – ne tikai uz banketiem. Ne jau par banketiem bagāti puiši maksāja mūsu priekšniekam lielas summas. Un es nevarēju nolaisties līdz šādiem ienākumiem.

Un pēc dažiem mēnešiem nāca atklāsme: nevis laime izvēlējās laimīgos, bet gan drosmīgākie, kuri kaut kādā veidā veica savu ceļu. Un viņi noteikti nekavējās “iziet” kā eskorts – it īpaši vietās, kur varēja iegūt noderīgus sakarus. Tāpēc Vika padevās. Un kaut kā uzreiz jutos svaigāks, it kā būtu pietiekami izgulējies. Iespējams, tieši šāds efekts ir, ja tāls sapnis tiek aizstāts ar reāliem plāniem. Viņas acīs parādījās uguns, it kā viņu būtu pārstājusi apgrūtināt viņas vecums un neizbēgamā norakstīšana. Es toreiz klusēju – neteicu, ka pēc nepilniem pieciem gadiem viņa tiks izlaista metāllūžņos un bez eskorta. Diez vai bagātiem večiem, ko samaitā nauda un vara, ir vajadzīgas trīsdesmitgadīgas palaistuves.

Taču kādu dienu Vika mani pierunāja iet viņai līdzi uz šādu banketu.

"Es runāju nopietni, Liz," viņa čukstēja. "Tu vienkārši sēdi un skaļi smejies." Tur ir daudz cilvēku, bet modeles tiek aicinātas radīt atmosfēru – lielisks veids, kā izrādīties draugu priekšā. Tad, protams, pirts un “Tu šeit esi pirmo reizi? Vai parādīsi man māju?”, bet es iemācīšu runāt ar zobiem. Un jūs man signalizējat – es parādīšu klientam māju.

"Un par ko viņi man maksās, ja es tikai pasmejos?" – es neticīgi saraucu pieri.

– Viņi maksās. Protams, ne tik daudz, bet jums vajag katru santīmu, vai ne?

Vajadzēja. es nopūtos. Es zināju, ka tas ir bīstami, un, ja nonākšu nepatikšanās, neviens nepalīdzēs. Lai gan šāda līmeņa sašutumi gandrīz nekad nenotika, kā teica “eskorts”. Un Vika bija gandrīz vienīgā, ar kuru mēs vienmēr sazinājāmies – atbalstījām viens otru, kā varējām. Viņa mani pārliecināja ne velti – viņa gribēja, lai es uz to paskatītos no malas un pierodu pie tā garīgi. Un tad pēc pieciem vai desmit banketiem arī es devos “izrādīt māju”. Bet viņa to plānoja tikai, rūpējoties par mani. Un es piekritu – padevos, pat atpazīstot viņas domas. Biju vienkārši noguris no notiekošajām problēmām, pilnībā nogurusi un atļāvos vismaz paskatīties savām acīm.

Un nekas briesmīgs tur īsti nenotika. Ja vien kāds no viesiem dejas laikā nebija pārāk cieši pieglaudies. Bet viņš bija patīkams un pieklājīgs, un īstajā brīdī bija viegli pazust. Un priekšnieks samaksāja – arī santīmus, bet vismaz kāds pluss pie pārējiem santīmiem. Es devos uz nākamo banketu vieglāk. Tur mani taustīja kāds pārdzēries bankas direktors. Un es atkal izdzīvoju – izkāpu no tā, atkāpos, un smejošā Vika gandrīz nemanāmi ieņēma manu vietu. Šādos pasākumos vienmēr pastāvēja risks, taču biju pārliecināts, ka iepriekš esmu to krietni pārspīlējis. Vai es ar neko neriskēju, kad vēlu vakarā eju mājās pa tumšām ielām? Jā, vēl vairāk! Šeit viesi tur savu seju viens otram priekšā, lai to pilnībā nepazaudētu, bet gan saunā vai privātās telpās dod vaļu.

Un trešajā banketā es satiku Ivanu.

– Cik skaista lelle! – viņš iesāka svilpodams man mugurā. – Vai jūs vēlētos pievienoties vecajam vīram pie galda? Citādi viņi mani nosēdināja ar dažiem politiķiem, it kā daži būtu jauki!

Viņš nebija vecs vīrs – ļoti platiem pleciem, fiziski izturīgs, muskuļots vīrs ap piecdesmito gadu beigām. Dārgais uzvalks nesamazināja viņa vecumu, bet piedeva respektablu. Neglīts, manai gaumei, pārāk apgrūtinoši vaibsti un diezgan nevīžīga frizūra ar īsiem brūniem matiem, bet tāda, kas vienmēr ir centrā. Pat ja viņš stāv kāpnēs. Es to vakarā nepamanīju laiku – apsēdos viņam blakus pie galda un skaļi smējos, kā jau bija paredzēts. Un es nesapratu, kā es sāku runāt par to, ko nav pieņemts apspriest ar klientiem. Bet tas bija viegli – tik viegli, kā vēl nekad pēdējā gada laikā. Saskarsmē Ivans bija rupjš, dažreiz viņam pietrūka lamāšanās, taču tas iznāca kaut kā dabiski – viņš pats to acīmredzami nepamanīja. Vai, gluži pretēji, viņš pamanīja un apzināti šokēja pretenciozos politiķus otrā pusē. Man viņš vienkārši patika – nekas un viss uzreiz. Šis gaiss, kas bija koncentrēts ap viņu. Un viskozā lauvas relaksācija, ko var atļauties tikai zvēru karalis. Neskatoties uz to, es paslīdēju laicīgi – aizgāju uz dāmu istabu un vairs neatgriezos pie galda. Viņš neizskatījās pārāk ieinteresēts, bet tomēr varēja izteikt konkrētu priekšlikumu par seksu.

Ivans ieradās aģentūrā nākamajā nedēļā ar rožu roku un priekšlikumu:

– Liza, vai iesim uz restorānu?

Un es devos – gandrīz neapdomīgi, apdullināta no laimes, ka manas pēkšņās jūtas bija abpusējas. Tajā brīdī es būtu devies visur, kur viņš mani aicināja: uz restorānu, klubu, uz hipodromu, uz viņa guļamistabu un apprecēties. Viss notika pārāk ātri, bet es varēju tikai priecāties. Mana galva griezās kā viesulis no notiekošā. Es nekad nezināju tādu dzīvi, bet Vaņa man to parādīja. Mums nebija nekā kopīga, un arī tad es netiku maldināts: viņš mani uztvēra kā skaistu lelli, kas par lielu prieku izrādījās spējīga sarunāties. Viņš apprecējās ar mani, daļēji sekojot modei – visi viņa bagātības un loka vīrieši ieguva jaunas sievas un vēl jaunākas saimnieces. Tas mani netraucēja – biju pateicīga, ka tumšās dienas kopā ar aģentūru bija pagātnē, un mana kvēlā mīlestība pret viņa raksturu, personību, izstaroto spēku, tiešumu un retajiem smaidiem neatstāja nekādu izvēli. Mani iedvesmoja arī viņa attieksme pret mani, kas skaidri liecināja par siltumu un rūpēm, kas ar laiku kļuva tikai svarīgākas.

Mani mulsināja kas cits – Ivans nekad atklāti nelaida mani savās lietās, bet it kā viņš to īsti neslēpa, tāpēc nebija grūti uzminēt detaļas. No īsām sarunām, no frāžu fragmentiem, no saviem cilvēkiem un miesassargiem, kuri vienmēr nēsāja ieročus. Vēl būdama līgava, es jau sapratu, ka precējos ar noziedznieku priekšnieku. Bet arī tas mani neapturēja – gluži pretēji, es varēju sevi pārliecināt, ka šāds cilvēks nevarēja parādīties no citas vides. Es viņu tik ļoti mīlēju, ka biju gatava ignorēt savus iekšējos darījumus.

Vaņa neizlikās par romantisku, bet viņš man deva visu, ko man vajadzēja. Darba jautājumi manā priekšā nekad netika apspriesti, lai gan, dzīvojot vienā mājā, es tik un tā uzķēru dažas tēmas, nevēloties tajās iedziļināties. Ivans strādāja ne tikai narkotiku tirgū, zem viņa tika uzceltas milzīgas kriminālās struktūras, kas plūst viena no otras. Skaistai lellei nevajadzētu zināt detaļas – es tās nezināju. Bet viņa ātri iemācījās būt tikai pielikums esošajām spējām. Tagad viņi mani veda uz izstādēm un pieņemšanām, ar mani lepojās, rādīja kā lielisku aksesuāru, mīlēja un rūpējās par mani. Un es centos to attaisnot – katru dienu sev atgādināju, cik man paveicās reiz satikt Vaņu. Un es dziedāju tikai viņam – vecas romances, pavadot viņu uz klavierēm. Viņš to lūdza, kad atgriezās no kāda komandējuma – parasti noguris, pārguris un neskuvies. Viņš ielēja glāzē degvīnu un jautāja:

– Liza, vai tu nedziedāsi?

Un es dziedāju, uz pusstundu aizmirstot, kas viņš ir. Man šie brīži patika īpaši stipri, jo Ivans izskatījās tā, it kā viņš pats būtu aizmirsis, kas viņš ir.

Mūsu starpā nekad nav bijuši nopietni strīdi. Lai gan viņš dažkārt zaudēja savaldību – caur sienām dzirdēju viņu kliedzam uz saviem cilvēkiem. Milzīgā mājā, vairāk kā pilī, man bija atsevišķas palātas – gandrīz kā karaliskā guļamtelpa, kuru vīrs apmeklē tikai nepieciešamības gadījumā. Vaņa izrādījās maiga mīļākā – glīta un uzmanīga. Bet pēc gada ģimenes dzīves sekss viņu sāka interesēt arvien mazāk, viņš jauno skaistuli “apēda”, atkal iegrimstot raizēm. Tad man sāka pietrūkt viņa. Man ir aizdomas, ka viņš nepaņēma nekādas saimnieces. Es tikai uzminēju – pēc viņa rakstura un temperamenta. Ivanam visa dzīve sastāvēja no melnā tirgus, viņam bija pietiekami daudz saziņas ar saviem padotajiem. Uzticīgā Koša par manu vīru noteikti zināja vairāk nekā es. Un mans uzdevums bija izskatīties labi un nekaitināt mani ar uzmācību, kad manam mīļotajam dzīvesbiedram nav laika man.

Reiz es biju neticami priecīgs par mūsu kāzām, un man nebija laika domāt par to, kas notika pēc tām. Izrādījās, ka nekā. Tagad man bija rotaslietas, zīmolu apģērbi un jebkāda veida sīkumi, man vienkārši bija jāpalūkojas uz vitrīnu ar interesi. Es sapņoju izkļūt no nabadzības, bet es uzlēcu tieši uz eksistences virsotni – un tagad, visa pasaule ir zem manām kājām… un no tās nav ko ņemt. Viņa minēja atgriešanos mūzikas skolā – un tad saņēma pirmo asu atteikumu:

– Tu nevari, Liza. Jums jāsaprot, ka man ir daudz ienaidnieku. Vai man visus septiņus skolas stāvus apjozt ar apsargiem, lai tur varētu spēlēties ar savām rotaļlietām?

Es sapratu argumentu pamatotību un nestrīdējos. Un nez kāpēc vairs nebija vajadzīgi pasniedzēji, par kuriem biju sapņojusi iepriekš – gribējās tikai iziet ārā, vismaz uz brīdi tikt prom no šīs pasaules virsotnes un sazināties ar cilvēkiem, nevis bruņotiem robotiem. Toreiz es biju tik sarūgtināts, ka apsūdzēju viņu banālā greizsirdībā, bet Vaņa tikai smējās, neuztverot pārmetumu nopietni tieši šajā kontekstā. Bet viņam ir taisnība – viņam nekad nebūs iemesla būt greizsirdīgam, un es gandrīz uzreiz atpazinu viņa īpašību, kad pēc mūsu pirmās nakts viņš apbrīnoja, ka esmu jaunava: viņam nevainība izrādījās svarīga. atribūts, kas uzreiz palielināja manu vērtību. Viņa greizsirdība nekādā veidā nebija saistīta ar kompleksiem, tāpat kā daudzi citi cilvēki, viņš vienkārši sadalīja visu pasaulē “savējos” un “savējos”. Ivans Morozovs ir greizsirdīgs, bet ne tikai uz savu sievieti, viņš ir greizsirdīgs uz saviem cilvēkiem, saviem rajoniem, tirgiem – un, iespējams, tieši tāpēc viņam viss ir tik veiksmīgs. Ivans Morozovs nedalās ar svešiniekiem – to var saukt par viņa personīgo zīmolu. Ikviens, kurš uzdrošinās bez prasīšanas paņemt no Ivana Morozova pat santīmu, labprātāk izsist sev zobus. Un viņa rakstura otra puse ir tā, ka viņš ir bezgala dāsns pret tiem, kuros viņš saskata lojalitāti.

Es centos būt draudzīgs ar kalpotājiem un daudzajiem mājas apsargiem – viņi man atbildēja pieklājīgi, bet izvairījās no komunikācijas. Esmu pavāru saimniece. Un miesassargiem – skaista viņu saimnieka lelle, kas reizēm izdod skaņas. Es pazinu visus, kas dzīvoja mājā, bet, protams, man nebija ne jausmas par patieso Ivana padoto skaitu. Biežāk par citiem es redzēju Košu, viņas vīra ēnu, bet pat par viņu, ja tā padomā, viņa neko nezināja. Es pat neriskēju paskatīties uz viņu, katram gadījumam.

Es vēl neesmu nopietni domājusi par grūtniecību. Taču Vaņa neuzstāja, viņam ir divi pieauguši dēli no iepriekšējās laulības, kurus viņš dēvē tikai par “aizbildinātājiem”. Zēni arī deva priekšroku turēt distanci no tēva. Taču finansiālas nepieciešamības gadījumā zināja, pie kā vērsties. Ivanu dažkārt saniknoja tas, ka šī vajadzība radās trīs reizes nedēļā. Viņš arī negrib no manis bērnu, bet es tik un tā nevarēju izlemt, vai vispār vēlos bērnu.

Pirmos divus ģimenes dzīves gadus pavadīju sociālajos tīklos un seriālos, beidzot pārtopot par lelli, kā man vajadzētu būt. Reizēm es lasu forumus, kur nabaga sievietes sūdzējās par alkoholiķiem vai nabadzību, un katru reizi pie sevis atkārtoju, cik man ir paveicies. Vispār nav par ko sūdzēties! Nākamos divus ģimenes dzīves gadus es pavadīju nejaušā izglītībā – nopirku sev dārgus vebinārus un lekcijas, studējot vai nu dizainu, psiholoģiju vai sarežģīto krustdūrienu zinātni, ilgi nedomājot par to. Es vienkārši aizpildīju savu laiku ar īsām izklaidēm – un tādējādi nomierināju iekšējos tarakānus. Nav ko sūdzēties, bezsmadzeņu jaunas meitenes sapņo par manu dzīvi, bet es to dabūju par velti – man vienkārši bija jābūt īstajā vietā un īstajā laikā. Vientulības un satraukuma melanholija dažkārt pārņēma, bet tā nekad neatrada ārēju izeju – man ir laiks izaugt, jo man dzīvē ir ļoti paveicies.

Kopā pavadītie četri gadi mani padarīja par pavisam citu cilvēku, lai gan man bija tikai divdesmit trīs – neliela atšķirība no tiem deviņpadsmit, kad satiku Vaņu, un it kā šajā laikā es būtu pārdzimusi. Es sāku saprast zīda veidus un aizmirsu, kāda ir sintētika. Es iemīlējos zirgos un aizrāvos ar suņiem. Vienu melodiju uz klavierēm varēju spēlēt astoņas stundas pēc kārtas – un šajā laikā it kā aizmigu. Reizēm zvanīju Vikai, bet ar laiku mums vairs nebija par ko runāt. Viņa, pārsteidzot mūs abus, apprecējās ar vienkāršu inženieri un pameta aģentūru. Taču šķita, ka viņas problēmas ir no citas pasaules – kā cita seriāla epizode, mazliet tālā un nedabiskā. Un es nevarēju viņai atbildēt ar tādām pašām atklāsmēm, jo man nebija nekādu problēmu. Vismaz tās, kuras var apspriest.

Kādu laiku mani traucēja tikai viena epizode – tā notika īsi pirms mēs nosvinējām savu trešo gadadienu. Jau pamanīju, ka tad, kad ir problēmas, Vaņa mainās: tādās dienās viņš bieži kliedz uz saviem puišiem, es nepārbaudīju viņa pacietību, dodot priekšroku sēdēšanai istabā. Viņš arī daudz dzer šādos periodos – izklīdinās visus, pat Košu, sēdēs viesistabā pirmajā stāvā, ielēs šņabi – dzers, ielies – dzers. Un tā tālāk, līdz viņš kļūst ārprātīgs līdz ārprātam. Bet viņš man netuvojās šādā stāvoklī; izņēmums notika tikai vienu reizi.

Pēc dažām ieilgušām problēmām viņš atgriezās ar ciemiņu – jau noguris. Es izgāju viņu sveicināt, un Vaņa, kā parasti, lepojās ar mani kā par savu sasniegumu. Pilnīgi aizmirsu iepazīstināt svešinieku – biju tik piedzēries. Apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar piedzērušos skatienu taukaini taustīja mani, un, tiklīdz mans vīrs pamanīja šo ciešo uzmanību, viņš lūdza mani aiziet, par ko es tikai priecājos. Viņiem joprojām nebija pietiekami daudz, lai dziedātu un spēlētu – Vaņa to varēja lūgt, un es nebūtu atradusi iemeslu atteikties.

Viņi smējās un dzēra līdz vēlai naktij. Šķiet, ka kāds noderīgs cilvēks. Bet jau četros no rīta ar blīkšķi atvērās durvis uz manu guļamistabu.

– Vanija?

Es pielecu augšā, nobiedēti pieķērusi segu pie krūtīm. Biedējoši bija tas, ka viņa dīvainais viesis ielauzās istabā pēc vīra. Ivans viņu mīļi apskāva, vedot līdz manai gultai un dzērumā vaicādams:

– Kas man patika? Man ir tik maza sejiņa, ka man tas patīk, vai ne? Nu, mana skaistule, kāpēc tu izskaties tā, it kā nebūtu priecīga mani redzēt? – Un atkal ciemiņam: – Vai patika?

– Skaistule, Ivan Aleksejevič! Tik skaista dāma var paspilgtināt jebkuru dzīvi!

Viņa acis ir kaut kā dīvainas, zilas, caurspīdīgas un lipīgas. Viņi mani nosmērē, izģērbj, taisni līdz kauliem. Es to pamanīju viesistabā, tāpat kā mans vīrs. Bet es nevarēju iedomāties, ka Ivans vēlēsies pārliecināties, ka tā nav viņa iztēle. Un vīrs sāka teikt pilnīgi neiedomājamu:

– Ko tad tu gaidi? Ņem to! Liza ir ļoti paklausīga, un viņa neatteiks manam draugam. Bet ne uz ilgu laiku, tāpēc esi draugs! – un dzērumā iesmējās. – Rotā savu nakti, tava seja nav pelnījusi neko vairāk.

Mana elpa veidoja kamolu kaklā. Likās, ka es to visu sapņoju – redzu to slimā fantāzijā no dīkstāves. Jau no dienas, kad iepazināmies, es jutos aizsargāts – es varētu daudz pateikt par savām šaubām, taču biju par to pārliecināta. Un man neienāca prātā, ka neviens mani nepasargās no paša Vaņas… Vēl sliktāk bija apziņa, ka viņi neļaus man aizbēgt, un, ja es viņus saniknošu, viņi mani nogalinās. Vispirms tevi izvaros, atdos šim taukainajam piedzērušajam “noderīgajam cilvēkam” un tad nogalinās.

Un ciemiņš tuvojās man ar zemisku smaidu. Es nevaldāmi metos no gultas uz pretējo sienu un gandrīz bez vārdiem kliedzu un gaudoju:

– Vaņa… Kas tu esi…

Neviens mani nedzirdēja. Vīrietis atpogāja kreklu, nenolaižot acis no manis, jo viņam bija dota atļauja. Taču pēc vēl viena soļa smaga roka uzkrita viņam uz pleca, apturot viņu. Un vīra balss skanēja vēsa un pilnīgi prātīga:

– Tā tas ir, vai ne? Kura sieva tu dur savu peni, tu pašnāvība?

Viņš neticīgi apgriezās un uzreiz saņēma dūri pa seju. Vaņa satvēra krītošo ķermeni aiz krūtīm un neļāva tam sabrukt, sniedzot vēl vienu sitienu. Un atkal un atkal – spēcīgi, pārliecinoši. Vīrietis smēķēja un kliedza, un es aizsedzu galvu ar rokām un arī kliedzu. Vīrs vienkārši satrakojās:

"Neuzdrošinieties tā skatīties uz manējo!" Vai tu dzirdēji, kārni?!

Viņš viņu sita tik brutāli, ka man palika slikti. Es šķielēju, lai neredzētu, bet likās, ka dzirdēju kaulu kraukšķēšanu, un laika gaitā upuris pat pārstāja sēkt. Un pēkšņi viss kļuva kluss, bet es joprojām nenoņēmu pirkstus no ausīm un neatvēru acis, ar grūtībām pārvarot vēlmi vemt.

Klusums bija nomācošs – grūti pateikt, cik daudz laika pagājis, bet klusa balss mani izvilka no necaurredzamības:

– Elizaveta Andrejevna, vai tu šodien nakšņosi viesu guļamistabā?

Es skatījos uz Košu, savilkdama lūpas sāpīgās spazmās. Viņš atkārtoja jautājumu un tad satvēra mani aiz elkoņa un pacēla augšā. Es atkal aizvēru acis, lai neredzētu, un tāpēc ar stīvām kājām paklupu pa paklāju. Bet viņi mani turēja ar dzelžainu tvērienu un pārliecinoši vilka uz izeju.

"Koša, tu… izmetiet viņu vēlāk," atkal atskanēja vīra piedzērusies balss.

Mans gids ejot atbildēja:

– Ivan Aleksejevič, kas pie velna? Ir daudz netīrumu.

Viņš gandrīz nedzirdami atbildēja, atspiedies uz durvju rāmja:

– Ruslan, tev vismaz nav garlaicīgi, tu esi tīrs. Šis muļķis izjaukja manu ķīniešu satiksmi un domāja, ka es to neatpazīšu. Un tad viņš nolēma izdrāt manu sievu… Jā, viņš ir dzīvs. Patīk. Bet met viņu tik tālu, ka es viņu vairs nekad neredzēšu. Liza, Lizonka… piedod! Es negribēju tevi traucēt, mana meitene…

"Ej gulēt, Ivan Aleksejevič," Koša atbildēja mums abiem.

Es nevarēju runāt vai saprast. Un es nevarēju atzīmēt, ka pirmo reizi Košu manā priekšā sauca nevis Košu vai pat Koščeju. Šķiet, ka mans vīrs ir galīgi no prāta.

Mani iegrūda viesu guļamistabā, pēc kā Koša mēģināja iziet, bet es satvēru viņa kreklu, skatoties viņam acīs no apakšas.

– Man ir bail… bail! – viņa lūdzās, it kā cerot saņemt no viņa kaut kādu atbalstu.

– Nomierinies, Elizaveta Andrejevna.

Viņš mēģināja mani atraut no sevis, bet es saspiedu pirkstus vēl ciešāk, kliedzot skaļāk:

– Baisi! Vai tu šo saproti?

Koša pieliecās un sausi atkārtoja:

– Nomierinies. Un tev nekas nedraudēja. Sliktākais, kas ar tevi var notikt, ir tad, ja Ivans Aleksejevičs no tevis šķirsies. Tad tu kļūsi histērisks.

Un tajā brīdī es ļoti šaubījos, ka tas ir sliktākais. Viņš palika dažus centimetrus no manas sejas, pacietīgi gaidot, kad es satveršos un atlaidīšu pirkstus – iespējams, viņš negribēja vai nebija pilnvarots lietot pret mani spēku. Uzticīgs saimnieka suns, izpilda pavēles un nemierina histēriju. Viņš ir jauns, tikai piecus gadus vecāks par mani, ne pats izskatīgākais, nedaudz neregulārs, nesmaidīgs, īsi tumši mati, garš kakls ar asu Ādama ābolu. Par skaistām var saukt tikai brūnas acis, ja tās nebūtu tik vienaldzīgas. Es ļaušu jums pārtraukt to, ka Koša nekad nesmaida – mana bezsirdīgā vīra bezsirdīgā ēna. Viņam pat nav vārda, tāpat kā daudziem Morozova bandītiem, un Ruslans nebija no zila gaisa pārdēvēts par Koščeju.

Man ar grūtībām izdevās pārvarēt krampjus un atvilkt pirkstus. Stāvēt viņam blakus bija ne mazāk nepatīkami kā tagad atgriezties savā guļamistabā.

Nākamajā rītā Vaņa lūdza piedošanu, mēģināja kaut ko paskaidrot un pārliecināja mani par to pašu, ko Koša teica vakar: viņš ir vainīgs pie manis tikai tāpēc, ka mani biedēju. Bet neviena gnīda man nebūtu pieskārusies, citādi viņu nevarētu saukt par Ivanu Morozovu.

Ilgu laiku biju apātijā, bet ar laiku viss pāriet. Arī šis notikums tika aizmirsts, un turklāt nekas tāds nekad vairs neatkārtojās manu acu priekšā. Bet tieši tajā vakarā es beidzot sapratu, ar ko tieši esmu apprecējusies. Un man ir ļoti paveicies, ka Ivans Morozovs, kurš visbiežāk ir aizņemts ar biznesu un neromantisks, manī redz tikai “savu meiteni”, nevis ienaidnieku.

Un gadu vēlāk viss sāka uzlaboties – Ivans devās politikā. Viņš man teica, ka ir pienācis laiks doties pasaulē, un viņš ir izcils vadītājs – kāpēc gan neizmantot viņa talantus? Toreiz mani ļoti iedvesmoja – daudz vairāk gribēju būt politiķa sieva, nevis noziedznieka sieva. Pat apsardze mūsu mājā tika daļēji nomainīta – un tagad es biežāk redzēju puišus formālos lietišķos uzvalkos, kuri neradīja iespaidu par cilvēkiem, kuri tikko pametuši cietumu. Koša nekur nav pazudusi, bet ar Košu Vaņa dosies vai nu uz Ķīnas narkotiku midzeni, uz elles bezdibeni, vai uz politiku. Bija skaidrs, ka vienā naktī viss nemainīsies, taču labi, ka vismaz iezīmējās kāda tendence – tomēr arī Ivanam Morozovam pirmo reizi mūžā bija vajadzīga reputācija, lai iekarotu viņam jaunu tirgu.

2.nodaļa

Beidzot atslābinājos, kad mājā sāka parādīties cilvēki no ziņu kanāliem. Ivans neko nedarīja pusvārdā un ar ierasto degsmi iesaistījās politikā. Es tikai tagad sapratu, kādā saspringumā esmu dzīvojis visus šos gadus, baidīdamies atzīt sev savas bailes – par to runāja tikai biežie murgi. Bet patiesībā es neuzdevu sev jautājumus, lai uz tiem neatbildētu.

Bet tagad jaunā dzīve vairs nebija iedomāta – tā bija tieši tā, kas tuvojās, bet mana loma nekādā veidā nebija mainījusies, tāpēc nolēmu to mainīt:

"Van, es kļūstu traka no dīkstāves," viņa paziņoja kādu dienu brokastīs.

Vīrs maigi pasmaidīja. Viņa skatiens ir silts – es nezinu, ko redz viņa padotie un konkurenti, es nezinu, ko redz viņa jaunie politiskie draugi, bet viņš vienmēr uz mani tā skatījās.

– Un ko tu izdomāji sev kā izklaidi? Nesaki, ka tas ir kazino! – viņš nolēma pajokot, ko darīja reti un tikai vislabākajā noskaņojumā. – Jums var būt kazino kā hobijs tikai tad, ja esat tā īpašnieks.

ES smējos:

– Nē, dārgā, es varu iztikt bez tādām rotaļlietām! Nodomāju – varbūt jāsāk iet uz sporta zāli? Tavi puiši tur reģistrējās – es dzirdēju viņu sarunas. Tur ir lielāka drošība nekā mājās! Vai tiešām arī mani tur kaut kas apdraud? Vai arī tagad man nekas nedraud?

Pēdējo jautājumu uzdevu insinuējoši, baidīdamās un cerot dzirdēt atbildi. Bet Vaņa par to domāja un paraustīja plecus:

– Ej uz sporta zāli, ja vēlies. Vismaz kulinārijas kursiem, ja esi tos nokārtojis. Viss, kas liek tev pasmaidīt, Liza!

Viņa reakcija mani iedvesmoja vēl mazliet piespiest:

– Kāpēc man vajadzīga kulinārija? Es joprojām nevaru iemācīties gatavot labāk nekā mūsu Jevgeņija Prokopjevna! Bet es labprāt pieteiktos dizaina kursiem.

– Kāpēc jums ir nepieciešams dizains? – vīrs jautri paskatījās uz mani. "Jūs nevarat darīt labāk nekā spalvainais gailis, kas pagājušajā gadā iekārtoja mūsu pirmo stāvu."

– Kas zina? – priecīgi pasmaidīju, jo mani sagaidīja nevis auksts protests, kā iepriekš, bet gan īsta rotaļīga diskusija. "Varbūt viņš kādreiz pabeidza tos pašus kursus, un tagad," es pamāju ar roku uz nevainojami stilīgo fresku pie sienas, "viņš pelna naudu!"

"Jā, es viņam toreiz iedevu apmēram trīs kilogramus mīklas," atcerējās Ivans. "Bet, meitiņ, kāpēc jums būtu jādara netīrs darbs, ja pasaule ir pilna ar gaiļiem ar spalvām?"

Un es turpināju, saglabājot to pašu ironisko intonāciju:

– Vai varbūt es kļūšu par pasaulslavenu dizaineri? Jūs tiksiet ievēlēts par prezidentu, un jūsu sievai tas ir jāattaisno – es izpumpēšu savu dibenu, uzlabošu angļu valodu un iegūšu ikviena pasaules reputāciju!

Vaņa skaļi iesmējās un tad pamāja:

– Reģistrējies, Liza, kur vien vēlies. Es, vecs vīrs, reizēm aizmirst, cik jauns tu esi – vajag dzīvot, dabūt draudzenes, ar kurām var tenkot, intereses. Tu esi talantīgs, bet es talantu aizslēdzu un paturēju tikai sev.

–Tu neesi vecs vīrs! "Un man nepatīk, kad tu to saki," es nopietni atbildēju un nemaz nerunājos. Vecums manam vīram piestāvēja kā nevienam citam, un enerģijas ziņā viņš liktu kaunā jebkuru astoņpadsmitgadīgu puisi. Absolūti visi ap viņu izbalēja, nespēdami pārspēt varas auru.

Un viņš nevarēja nejust, ka tas ir tieši tas, ko es vienmēr biju domājis. Bet viņa skatiens kļuva vēl siltāks. Izvēlējos vispiemērotāko brīdi šādai sarunai – Ivanam bija lielisks garastāvoklis, ko es arī uztvēru kā zīmi uz pārmaiņām mūsu dzīvē.

– Un tā ir taisnība. Dzīvosim ilgāk, Liz! Tagad mēs dzīvosim tā, kā jūs pat iedomāties nevarējāt. Taču neaiziesim pārāk tālu, neriskēsim. Ja tev kaut matiņš nokritīs no galvas, es sasmalcināšu šo pilsētu pulverī un izsijāšu caur sietu, bet tas neatgriezīs matus savās vietās. Bet nav drošu vietu – vai man nevajadzētu zināt? – viņš nozīmīgi pasmīnēja. – Tāpēc tikai ar drošību, lai mana sirds sēž īstajā vietā.

– Protams! – Es pat neapsvēru citas iespējas, bet es kļuvu arvien priecīgāks.

– No maniem puišiem es paskatīšos, kuram ir biezāka āda, lai, ja kaut kas notiks, varēšu palaist vaļā… Vai klausies, varbūt nolīgsim tev miesassargu? Nu, ziniet, tās jakās un kaklasaitēs, kā filmās par baisām melnādainām sievietēm. Nav kauns parādīt šādus puišus savām draudzenēm.

Es jau smējos līdz raudāju. Es mīlēju savu vīru, bet tādā noskaņojumā es viņu vienkārši dievināju.

– Uzvilksim jaku, Vaņa. Es to nēsāšu kā rokassomu.

– Viņi guva vārtus, mana skaistā meitene. – Ivans ieejot pamāja Košai, kurš ar klusu mājienu atgādināja vīram par tikšanos. – Es paskatīšos. Es vairāk uzticos saviem cilvēkiem, bet neatkarīgi no tā, cik jakas es valkāju, mans gangsteriskais izskats joprojām izceļas, un to nevar noslēpt.

Košas lūpas izstiepās skeptiskā smaidā pēc šīs frāzes. Patiesībā Vaņa nedaudz pārspīlē – piemēram, novelkot Koši mūžīgi melno T-kreklu un ādas jaku un ietērpjot viņu Armani uzvalkā, viņš varētu saukties par intelektuāli. Bet dažiem, piemēram, Slavkai, neviens uzvalks nederēs – Slava ir tik ļoti šūpojusies, ka biedē tikai ar savu izskatu. Mašīna pārsprāgst pa vīlēm, kad viņš sēžas pie stūres, daudz mazāk kā kāds Armani.

Vaņa steidzās uz tikšanos – bija ieradies viens no ļoti svarīgajiem viesiem, bet es tomēr paspēju viņu pārtvert un noskūpstīt uz vaiga, čukstus:

– Paldies.

Mani neinteresēja dizains vai angļu valodas kursi, un man gandrīz nav vajadzīgas draudzenes tenkām, taču pašas šīs izmaiņas runāja par globālu satricinājumu. Uzreiz kļuva vieglāk elpot, it kā es visus gadus būtu dzīvojis zem nastas, un tas pazuda vienā minūtē. Es lidoju pa māju un domāju, ko es darīšu vispirms, un pēc pusstundas es stingri nolēmu, ka es darīšu visu kārtībā.

Garastāvoklis bija lielisks, un, padzirdējis par Maksima ierašanos, es pats ieskrēju zilajā viesistabā, lai brīdinātu, ka viņa tēvs kādu laiku būs aizņemts. Mana vīra jaunākais dēls bija manā vecumā, bet attiecības starp mums acīmredzamu iemeslu dēļ vienmēr palika saspringtas. Pēc izskata viņš izturējās pēc mātes, ne mantoja ne pilītes tēva brutalitātes, ļoti izskatīgs, taču kaut kā tukšs, it kā zem reprezentablās čaumalas nebūtu paslēpta dzīvība. Viņš pret mani lielākoties izturējās vienaldzīgi – mēs vienkārši pieturējāmies pie militārās neitralitātes.

– Sveiks, Maksim! – Novērsu puiša uzmanību no skatīšanās uz attēlu virs kamīna. – Ivans ir aizņemts, tiekoties ar svarīgu cilvēku.

"Viņam vienmēr ir tikšanās ar svarīgiem cilvēkiem," puisis atbildēja un tikai tad pagriezās, grimasē. – Ak, vai tu joprojām esi šeit, Lizaveta? Vai viņi tevi nenomainīja pret kādu jaunāku?

Gandrīz viens un tas pats sveiciens katru reizi. Viņa attieksme ir diezgan saprotama – bērnišķīgs aizvainojums pret māti, sevi un brāli, kuru Ivans vienkārši izstūma no savas dzīves. Es redzēju savu bijušo sievu tikai vienu reizi, viņa nekad nav šeit ieradusies. Diezgan skaista, bet padzīvojusi sieviete, kura pret mani nemaz neizrādīja nekādu negatīvismu. Vai nu pārāk mierīgs, vai arī pietiekami gudrs, lai saprastu: Ivans apprecējās otro reizi pēc vairāku gadu šķiršanās, un viņai nav īsti svarīgi, kurš: manekena blonda modele vai Nobela prēmijas laureāts.

– Kā tu redzi. Vai varu atnest tev ko iedzert?

– Es vakar to dzēru. – Maksims tik noguris iekrita krēslā, it kā būtu vecāks par tēvu. – Es sasitu mašīnu. Tēvs atkal kliedz.

– Viņš kliedz un nopirks jaunu. Kā pagājušo reizi. “Es paņēmu pretī esošo eleganto krēslu.

"Vai tu esi nolēmusi mani audzināt, mammu?" – Viņš pasmīnēja. – Paskatījos arī šeit. Bet redzi, kāda problēma, Lizaveta, arī tavas dienas ne vienmēr būs tik saldas. Vai jums nešķiet, ka kopš apprecējāties ar pašu Morozovu, pārējās dienas valkāsit pērles? Nekas tamlīdzīgs. Jums būs ne vairāk kā trīsdesmit, un jūs tiksiet norakstīts. Krievijā joprojām ir daudz apgleznotu leļļu, kas naudas dēļ ir gatavas uz visu.

Centos uz uzbrukumiem nereaģēt, bet divdesmito reizi jau bija vienkārši:

– Varbūt tā arī būs. Tad tu priecāsies.

"Tā būs, tā būs," Maksims pārliecināja sev, nevis sev. "Bet vissliktākais ir tas, ka jūs no viņa neko nesaņemsit." Viņš izmetīs viņu tajā, kurā viņš ieradās mājā. Kā viņš mūs izdzina. Tāpēc ņemiet vērā dēla labu padomu – sāciet krāt manikīram jau tagad.

Es pagriezos pret kamīnu, lai slēptu smaidu. Jā, Ivans attālinājās no savas iepriekšējās sievas, taču viņa dzīvo labā dzīvoklī centrā un diez vai būs īpaši vajadzīga. Un viņa dēli parasti mierīgi vēršas pie viņa, kad nepieciešams: ja viņš zaudē naudu – tētis samaksās parādu, ja viņš salauzīs automašīnu – tētis to nopirks, ja viņu pieķers policijai par loga izsišanu dzērumā – tētis. sūtīs savus puišus un juristus, lai dabūtu nelieti ārā. Tētis, protams, bļaus, reizēm uzsitīs pa galvu, bet problēmu atrisinās. Vai man sūdzēties Maksimam? Ivans viņiem ir slikts tēvs, ar to grūti strīdēties, viņš labprātāk ar viņiem nekomunicēts vispār un neizrāda nekādas siltas jūtas, bet ja runa ir tikai par naudu un sakariem, tad izmet tās no iepriekšējām. ģimeni, lai tie viņam netraucē. Un tas, iespējams, visvairāk kaitina Maksimu, nevis tas, ka mūsu māja ir greznāka nekā viņa mātes dzīvoklis.

Un “padomnieks” kļuva mežonīgs, jo es nereaģēju:

–Tu esi neauglīga, vai kā? Ja tikai viņai būtu laiks dzemdēt bērnu, tad jūs viņa dēļ nemirsit uz ielas. Vai arī jūs baidāties sabojāt figūru? Tātad velti. Vienmēr būs kāds jaunāks, skaistāks un izliektāks.

Es neviļus plati pasmaidīju. Bet tagad tiešām var domāt par bērna piedzimšanu, iepriekš šajās domās nebiju iedziļinājies. Man bija bail par sevi, un vēl jo vairāk par savu bērnu. Bet vide mainās! Mana mazuļa tētis būs cienījams uzņēmējs vai politiķis, nevis kaut kāds bandas vadonis…

– Kāpēc tu smaidi? – Maksims nesaprata. – Vai jau esat stāvoklī? Apsveicam! – kā viņš to izspļāva. – Apdrošināšana savtīgai kucei.

Viņš nespēja sabojāt manu garastāvokli – tieši otrādi, es smaidīju arvien platāk, iztēlojoties, kā palikšu stāvoklī, kad situācija beidzot nostabilizēsies. Un manai dzīvei būs papildu jēga, ko es tik ilgi esmu gaidījis. Es atbildēju, jo viņu vairāk kaitināja mana klusēšana:

"Tu vari tam neticēt, Maksim, bet, kad es apprecējos ar tavu tēvu, pēdējā lieta, par ko es domāju, bija greznība." Mani apmulsa viņa aktivitātes, bet nevarēju atraut no viņa skatienu. Nekam nederīgs, pat ne savam tēvam, pēkšņi kļuvu vajadzīgs – un kam? Īsts granīts, siena, pie kuras jebkura sieviete būtu laimīga. Četru gadu laikā šajā uzskatā esmu kļuvis tikai stiprāks. Ja tavs tēvs rīt pārstās mani mīlēt, es būšu izmisumā. Bet tikai tāpēc, ka es nekad vairs nesatikšu tādu vīrieti. Tam ir trūkumi – es tos redzu. Un vēl kaut kas man ir svarīgāks.

– Ak, tātad tu atradi sev tēti? Vai jūs ārstējat bērnības traumas? – sarunu biedrs uztvēra tikai šo. – Tātad tas nebūs ilgi. Ja pamanīsi jaunu peni, tu uzreiz lēksi pa gultu kā skrienošs kaķis, pat aizmirsi par greznību. Un šīm kucēm ir hormoni.

Viņš taču ir kretīns. Vai arī es nevaru izskaidrot? Vai arī ir bezjēdzīgi viņam paskaidrot? Viņa pakratīja galvu, bet Maksims turpināja:

– Vai arī tu jau esi? Tad nu pievieno mani rindai! Es nesolu mīlestību līdz kapam, bet varu dāvināt kādam, kam tā vajadzīga.

Es pagriezu acis pret griestiem, joprojām nevarēdama to izturēt:

– Krāpt Vaņu ir tas pats, kas krāpt sevi. Un tu esi vienkārši idiots!

Viņš paliecās uz priekšu un klusāk jautāja:

– Vai tiešām es tev nemaz nepatīku?

Es vairākas minūtes skatījos viņa sejā, lai pati atbildētu. Viņš ir gluds, izskatīgs puisis, meitenes viņu mīl. Viņa mierīgi un nosvērti teica:

– Nē. Tevī nav ne miņas no tā, kas varētu izraisīt manu līdzjūtību. Katru reizi brīnos, ka tu esi viņa dēls – tik nožēlojams, bērnišķīgs un ne ar ko nelīdzinās tavam tēvam.

Mana atbilde viņu saniknoja. Maksims pielēca kājās, un arī es piecēlos kājās, nolemdama, ka labāk doties prom. Re, viņa iekrita provokācijās un tomēr izraisīja skandālu. Bet es nevarēju aizbēgt – viņš satvēra mani aiz elkoņa un pagrieza pret sevi. Viņš viņu ievilka un mēģināja satvert aiz vidukļa. Man no riebuma uznāca zosāda. Neko tādu nebiju piedzīvojusi četrus gadus! Pēdējo reizi mani taustīja tajos eskorta banketos, un tad es to izturēju, jo biju neaizsargāts. Bet es aizmirsu, kā izturēt, un aizmirsu, kā justies vienatnē visā pasaulē. Un tā viņa neapdomīgi iesita viņam pa seju.

Neizrādījās pārāk daudz – ar savu uzliesmojumu negaidīti liku viņam pasmieties. Maksims mani nelaida vaļā, bet arī nevilka sev klāt.

– Kāpēc tas ir tik skaidrs, Lizaveta? Es gribētu vēlreiz par to padomāt. Vai arī starp kājām niez tikai tad, kad redzat savu ļengano vēderu? Parādiet man, kā izskatās jauns ķermenis?

– Atlaid!

Viņš necentās mani noskūpstīt vai kaut ko tamlīdzīgu, viņš tikai mani ķircināja. Es viņā nesaskatīju kaislību, es viņam pat nepatiku – tā bija tīra provokācija vai pārbaudījums. Maksims gribēja mani kaitināt ar izsmieklu, bet es netaisījos viņam paskaidrot, ka bez viņa tēva man nebija un nekad nebūs mīļāko, ka man ir vienalga, kādi viņam ir vēdera muskuļi. Jā, es šeit redzu divdesmit uzpumpētus tēviņus – katrs drosmīgāks par otru, bet neviens no Ivana puišiem manī neizraisa pat mazāko vēlmi. Šim idiotam nevajag atbildes, bet gan manu aizkaitinājumu. Un vēl vairāk iespējams, ka viņš atkal pārbauda sava tēva mīlestību – ko viņš darīs, ja es tagad skries sūdzēties? Vai tu nepirksi jaunu mašīnu? Un tad varēs gausties bez iemesla: bagātais tētis pameta savu dēlu likteņa žēlastībā. Tādiem vājajiem noteikti ir vajadzīgs pamats gausties.

– Laid vaļā, necilvēks! Tu mani padari slimu!

Viņš tika izmests no manis tik pēkšņi, ka es kliedzu. Maksims lidoja pret sienu, bet nekrita. Gandrīz uzreiz viņš iztaisnojās un pasmīnēja:

– Jā, tas ir joks, Koša! Es viņai neko neizdarīju.

Koša palika bezgala mierīgs:

– Humors. Saprast. Par tādiem jokiem, Maksim Ivanovič, man lūgs trīs vietās salauzt žokli. Tad viņi maksās par ārstēšanu. Bet es zinu, kā salūzt tā, lai tas būtu atgādinājums uz visu atlikušo mūžu.

Maksims nobālēja – viņš baidījās no Košas vairāk nekā no manis. Es varētu izmest draudus, kas neko nemaksā, bet Koša Ivana zina kā neviens cits. Ja viņš tā saka, tad ar gandrīz absolūtu varbūtību tas notiks. Es steidzos doties prom, bet tomēr apstājos ejā un klusi jautāju:

– Koša, nevajag Vaņu apgrūtināt ar tādām muļķībām. Mēs vienkārši sastrīdējāmies, un Maksims man nedeva nekādus divdomīgus mājienus.

Viņai izdevās noķert izlutinātā idiota pateicīgo skatienu un devās prom. Maksims man bija pretīgs, bet viņš arī dzirdēja Košas vārdus – tas vairs neatkārtosies. Un nekādā gadījumā es nevēlos, lai Ivans manis dēļ kroplu pats savu dēlu. Koša mums abiem sniedza atbildi uz neuzdoto jautājumu, kas būtu noticis, ja es būtu aizbēgusi ar sūdzībām. Tomēr ne velti Maksims tik ļoti vēlas saņemt apstiprinājumu par tēva mīlestību, jo patiesībā viņa mīlestība ir ļoti relatīva. Ivans ir spējīgs aizskart jebkuru… nu, izņemot to, ka mums ar Košu ir pilnīga imunitāte. Bet tikai tāpēc, ka mēs abi nekad nedevām iemeslu mums pārmest.

Ātri aizmirsu par pārpratumu, iesaistīšanos inovācijās. Pat iešana uz sporta zāli man šķita kā piedzīvojums. Protams, mēs ar Vaņu izgājām sabiedrībā – uz izstādēm, teātri, pieņemšanām. Bet tur viss ir nepareizi, pretenciozitātes ir vairāk nekā cilvēku zem tā. Bet zālē tas bija savādāk, un tāpēc aizraujoši, lai gan man apkārt bija visas tās pašas sejas kā mājās. Instruktors baidījās pieiet man klāt zem puišu garajiem skatieniem. Viņiem es biju radījums bez dzimuma, taču tas bija tikai mierīgāk. Un man patika, kā pārspīlēti muskuļi vakarā stiepās, it kā caur šīm sāpēm tajos parādījās spēks. No nākamās nedēļas sākšu iet uz kursiem, līdz tam laikam Ivans būs izvēlējies miesassargu, kuram var uzticēt manu dzīvību.

Dzīves mērķu un virzienu maiņa bija tik iedvesmojoša, ka pēc vakariņām es atkal sāku dziedāt Ivanam, atsākot mūsu veco tradīciju.

3.nodaļa

Pēc nedēļas es kritu bezcerīgā eiforijā, it kā es gadiem ilgi būtu gaidījis atbrīvošanu cietumā, un tagad ģimenes laimei vairs nebija šķēršļu. Man patika arī mans miesassargs – smaidīgais Saša, kurš ar vārdu vien izcēlās no galvenās bandas. Dizains man bija grūts, bet es izbaudīju katru nodarbību un braucienu. Tieši eiforija pastiprināja sāpes no sitiena tiktāl, ka es ļāvos histērijai – precīzāk sakot, otrajai histērijai visā manā laulībā.

Es dzirdēju, ka Vaņa ir atgriezusies mājās, un nolēmu ar viņu parunāt par bērnu. Viņš nekad neiebilda, bet tomēr labāk ir vēlreiz pārliecināties, ka viņam tas vismaz nav pret. Es paņēmu no virtuves tējas paplāti un devos uz biroju – man kopumā patika šī mājīgā privātuma vieta. Bet, ieejot iekšā, sapratu, ka mans vīrs nav viens. Viņa priekšā sēdēja vīrietis, kuru es jau pazinu no rātsnama, un Koša stāvēja pie loga. Es nedomāju iejaukties biznesa sarunās, tāpēc ātri atkāpos. Tomēr man nebija laika doties prom, kad dzirdēju Ivana vārdus, kurš nepamanīja manu izskatu:

– Kāpēc jūs, Sergej Sidorovič, uzreiz nenorādījāt par savu problēmu? Neuztraucieties, viņi atdos jūsu parādus un arī piemaksās jums par morālo kaitējumu. Koša, vai tam nelāgam ir ģimene? Uzziniet visu. Gudri cilvēki parasti domā bez lodāmuriem dupšā.

Koša neatbildēja, gaidot, kad es aiziešu. Un man sāka trīcēt rokas, un kaut kā man izdevās nenolaist paplāti. Taču Vaņas uzmanību piesaistīja krūzes zvanīšana.

– Liza, tu esi šeit?

– Es… es gribēju… tēju… Labdien, Sergej Sidorovič…

– Ak, paldies, mana skaistule! – vīrs labsirdīgi reaģēja. – Ļoti ērti! Mīļā, vai tev viss kārtībā?

Man nebija labi – es biju šausmīgā haosā, un man nav ne jausmas, kā man izdevās ievietot paplāti uz konsoles galda. Es gribēju aizbēgt, lai neviens neredzētu asaras – es gandrīz nekad raudāju, bet tagad nevarēju noturēties. Vai tā viņš iegāja politikā, tā viņš draudzējas? Kam es visu šo laiku esmu melojis? Vaņai ir sakari un apmācīti puiši – bija stulbi domāt, ka viņš kādu dienu pārvērtīsies par likumpaklausīgu cilvēku. Nekas nebeidzās – ja viņš vispār grasījās beigties – viņš vienkārši mainīja savu ārējo tēlu…

Es biju gatavs turpat kliegt – un nerūpēties par svešiniekiem. Bet Ivans apklusināja manu impulsu ar paceltu roku:

– Mīļā, man ir ciemiņi. Es nākšu pie tevis vēlāk. – Un pamāja Košai.

Uzticīgais suns izveda mani no biroja, satverot komandu “fas” ar priekšnieka žestu. Tā viņš mani aiz elkoņa vilka pa gaiteni uz kāpnēm – ātrāk un tālāk, ja es sāku kliegt. Tagad man gribējās vēl vairāk kliegt, bet man nebija ko teikt Košai, tāpēc izspiedu:

– Ar mani viss kārtībā. Es pats tur nokļūšu.

"Tā neizskatās," atbildēja šis vīrieša izskats. – Es tevi aizvedīšu uz istabu.

Man bija kauns raudāt viņa priekšā, kauns izrādīt savas emocijas, bet pēc dažiem soļiem es burtiski izsprāga:

– Kad tas beigsies? Vismaz atbildi man! Parādu izspiešana, draudot ģimenēm? Cik cilvēku jūs nogalinājāt pēc viņa pavēles? Cik daudz?! Vai arī neskaitīji?

Puisis pēkšņi mani satvēra un ar roku aizsedza manu muti. Viņš tā vilkās, nemazinot ātrumu. Laikam arī pavāriem nevajadzētu būt manas histērijas lieciniekiem. Es saviebos, pretojos, bet nevarēju atraisīt dzelžainos tvērienus. Koša mani iemeta guļamistabā, bet pats neiznāca ārā – viņš apstājās durvju priekšā. Viņš droši vien gribēja pārliecināties, ka es vairs neieskrēju birojā ar tādiem pašiem kliedzieniem. Un viņš negaidīti atbildēja, kaut arī ne tieši:

– Parādniekus nenogalina, Elizaveta Andrejevna, viņi ir iebiedēti. Mirušais klients naudu neatdos. Tas ir viss? Vai arī par to ir jāraud?

Es neraudāju, asaras pašas tecēja pār maniem vaigiem, taču vairs nepievērsu tām uzmanību un kļuvu arvien dusmīgāka – sažņaudzu dūres, bet zināju, ka nevaru uzdrīkstēties un sist. Tāpēc sakiet vismaz tā:

– Tātad tas ir normāli?! Es… es gribu bērnu! Gāju viņam pateikt, ka gribu laist pasaulē viņa bērnu! Tikmēr viņš draud kāda bērniem?!

– Kas man rūp? – brunete vienaldzīgi paraustīja plecus.

– Un tagad… tagad es gribu šķirties!

– Šķirties. Kas man rūp?

Viņš mani vienkārši izvilka no samaņas ar savu necaurredzamību. Kaķis nav cilvēks, bet suns, kurš ir apguvis saimnieka komandas. Bet tajā brīdī es būtu kliedzis pat sunim, plēsdama rīkli:

– Es viņu mīlēju! Vienmēr patika! Vai kāds man ir prasījis, cik grūti ir mīlēt tādu cilvēku?!

Koša tomēr paspēra soli man pretī, bet nepieskārās man, lai gan viņa tonis izklausījās savādāk – it kā viņš mēģinātu mani nomierināt, viņam tas vienkārši nebija pārāk labi:

"Jūs nebūtu šeit, ja Ivans Aleksejevičs par to šaubītos." Tā tu mīli – tieši tādu, kāds tu esi. Ideāli varoņi pastāv tikai romānos.

– Ko darīt, ja es to vairs nevarēšu? Tieši šādi?

"Nu," viņš gandrīz pasmaidīja, uzmanīgi skatīdamies uz mani. – Jūs apprecējāties tieši ar tādu cilvēku. Kas tad vainīgs?

Es biju apstulbis. Saliku galvu rokās un nogrimu uz grīdas. Galu galā patiesībā neviens nav vainīgs, izņemot es. Es iemīlējos nepareizajā cilvēkā, gaidīju neiespējamo. Un viņa sāka vaimanāt, jo līdz šim viņa pat prātā nebija uzdrošinājusies to pateikt:

– Es cerēju… Es vienmēr cerēju, ka viņš mainīsies… Galu galā Vaņa ir vislabākā, spilgtākā, vismīļākā, viņam pietrūka tikai sīkumu. Un es ticēju, ka sapnis ir piepildījies… Bet viss bija pa vecam… Un narkotikas, un pārējais – viss bija pa vecam. Mainījusies tikai viņa uzvalka šūšana… Un tā būs vienmēr…

Es to teicu pie sevis, tāpēc ļoti nodrebēju, dzirdot viņa atbildi – Koša nez kāpēc joprojām turpināja stāvēt istabā:

– Es esmu slikts psihologs, ja meklējat padomu. Bet, manuprāt, viss ir vienkārši. Jums ir brīnišķīga ģimene, Ivanam Aleksejevičam jūs neesat nekāds izvirtnieks, kuram vajag tikai viņa naudu. Viņš par tevi rūpējas. Tāpēc beidziet trakot par taukiem un turpiniet to, ar ko esat veiksmīgi nodarbojies četrus gadus. Starp citu, vai jūs zināt, kāpēc viņš izšķīrās no savas pirmās sievas? Histērija beidzās. Nesekojiet viņas ceļam, ja mīlat savu vīru.

To viņi sauc par "sadusmošanos". Un Koša visu pateica pareizi, bet tas izraisīja nenormālus smieklus. Paskatījos uz viņu un ļauni smiedamies jautāju:

– Kā tev tur patīk cilvēciskā izteiksmē? Ruslans? Tu esi slikts psihologs, Ruslan! Bet paldies par mēģinājumu. Ir ļoti patīkami to dzirdēt no saimnieka suņa ar pasaku iesauku.

– Pasaka? – viņš nemaz nedusmojās, un tas, iespējams, ir tas, ko es gribēju.

Es nogurusi pamāju:

– Ej jau ārā. Es nekliedzu Sergeja Sidoroviča priekšā. Un, ja es vēlos izliet savu dvēseli, tad es labāk parunāšu ar Sašu – viņam vismaz ir vārds.

– Vai man vajadzētu piezvanīt jūsu miesassargam? – Koša vai nu ņirgājās, vai piedāvāja pilnā nopietnībā. "Bet es jums neiesaku izliet dvēseli Aleksandram – viņš nav mūsu cilvēks."

Un bija viegli iedomāties, kā smaidošajam miesassargam tiks pārgriezta rīkle tikai tāpēc, ka viņš bija pārāk daudz iemācījies. Ivans izvēlējās labākos, un profesionālā ētika prasa turēt muti, bet Saša nav "viņu cilvēks", tāpēc tiks izsvītrots, ja tāds noskaņojums radīsies. Viņiem, bandītiem, ir par vienu līķi vairāk, par vienu mazāk. Saša mani aizveda uz treniņu centru un sporta zāli, gaidīja gaiteņos, kamēr es trenējos. Mēs gandrīz nerunājām, bet man viņš patika tieši tāpēc, ka viņš arī nēsāja ieročus, bet palika cilvēks. Un es izvēlējos sev darbu, lai aizsargātu cilvēkus. Varbūt arī viņš kādu nogalināja, bet ne mirkļa iegribas, bet gan klienta aizsardzības nolūkos… Vai arī es vienkārši gribēju saskatīt gaišo tajos, kuros tas vismaz potenciāli varētu būt?

"Nav jāzvana," es saviebos. – Bet piezvani un pasaki, ka viņam mainās darba laiks. Tagad pierakstīšos uz kursiem spāņu, itāļu, franču, vjetnamiešu… kas vēl ir? Es pierakstīšos uz visu, lai varētu biežāk izkļūt no šejienes. Un tad varbūt es varu savest kopā… atvilkt elpu. Un tad es izšķiršos. Es apprecēšos ar Sašu un mēģināšu beigt mīlēt Vaņu.

Koša piegāja pie durvīm un atvēra tās, beidzot paziņojot:

– Padomi un mīlestība jums. Tikai nestāstiet Ivanam Aleksejevičam par saviem plāniem attiecībā uz Sašu. Citādi sakāmvārds melo – ne jau viss pirms kāzām sadzīs.

Koša droši vien jokoja. Bet es vairs nesapratu, kur ir humors.

Man joprojām vajadzēja runāt ar savu vīru. Es nobriedu tikai nākamajā dienā un izmantoju brīdi, kad viņš bija viens birojā. Viņa klusi ienāca un apsēdās pretī. Viņa gaidīja skatienu, pirms nolēma sākt:

– Vaņa, man tikai jācer, ka tas viss kādreiz beigsies.

Acīmredzot viņš bija aizņemts ar dažiem dokumentiem, tāpēc sarauca pieri. Un viņš runāja domīgi, neinteresējoties par sarunu:

– Mana skaistā meitene, beidz izdomāt problēmas no zila gaisa. Un tad viss būs labi.

Tieši tā, kā domāju – vienkārši skaista lelle. Mīļota, aizsargāta, bet tikai lelle – tādam nevajadzētu “izgudrot problēmas”. Es uzstāju uz savu nostāju, jo viņš vispār neredzēja iemeslu manai spriedzei:

– Būs?

Tomēr viņš nolika papīrus malā un diezgan asi atbildēja:

– Pietiek, Liza! – Vaņa paliecās uz priekšu, ar skatienu ietriekdama mani krēslā. – Vai jūs zināt, kāpēc jūs tagad esat šeit? Apprecējos ar skaistu modeli un, godīgi sakot, neko nopietnu no šīs laulības negaidīju! Bet ir pagājuši četri gadi, un katru dienu es priecājos, ka satiku tevi – labāko. Nebiju domājusi, ka sievietes var būt tik gudras! “Man ļoti patika, kā viņš vienā frāzē apvienoja nievājošos “sievietes” un komplimentu. – Ne reizi – vai tu mani dzirdi, ne reizi! – Es nenožēloju, ka apprecējos ar tevi! Tāpēc neliec man tagad žēlot!

– Tātad man jāturpina klusēt, kā jau četrus gadus? – Es nebaidījos no viņa reakcijas uz šādu jautājumu, jo ne reizi viņa agresija nebija vērsta pret mani.

– Kāpēc klusēt? – Vaņa nesadusmojās, bet paņēma uz galda citu mapi un atvēra to, lasot. – Runā, bet nekļūsti par kuci. Un no labas dzīves cilvēki kļūst par riekstiem mūsu acu priekšā. Dariet kaut ko, ir pēdējais laiks, un tagad paveras iespējas. Tāpēc priecājies, Lisa, priecājies! Un ne kucēm.

Es labi dzirdēju viņa viedokli. No šodienas atsākšu lietot kontracepcijas tabletes. Un es vairs neredzēju jēgu runāt. Varbūt es tiešām sāku izdomāt grūtības “no labas dzīves”? Galu galā cilvēkam ir vajadzīgas grūtības – tāpēc izslāpušās smadzenes tās izdomā.

Bet, pirms man bija laiks doties prom, Vaņa pie durvīm man uzsauca:

– Liza, ejam atvaļinājumā? Uz Alpiem!

"Ar prieku," es patiesi iesaucos, jo man patika pavadīt laiku ar viņu vienatnē un neierastā vidē, un tas notika ārkārtīgi reti viņa aizņemtības dēļ.

Bet Ivans sarāvās un gandrīz atvainojoties piebilda:

–Nākammēnes, dārgais. Es izklājos un pacelšos. Kamēr dodaties uz kursiem… Starp citu, iedodiet Kosam sarakstu, viņš mēģinās izveidot savienojumu ar iekšējām kamerām. Nav tā, ka es neuzticos tavam vasaras raibumainajam miesassargam, bet Dievs sargā rūpīgos.

Viņš Sašu neuztvēra nopietni, nopirka man kā tīršķirnes kucēnu vai firmas rokassomu, lai tikai pasmaidītu, bet ar to visas miesassargu funkcijas beidzas.

– Savienot ar apmācību centra kamerām? – Es nespēju noticēt. – Vai tavai paranojai ir pamats, Vaņa?

– Paranojai vienmēr ir iemesli.

Un es jutos smieklīgi:

– Vai jūsu kaķis arī pieslēdzas kamerām? Man likās, ka viņš tikai zina, kā salauzt žokļus!

Ivans paskatījās uz mani ar patiesu izbrīnu, atkal aizmirsdams par papīra lapu rokās.

– Runājot par? Koša absolvēja programmēšanas institūtu – ielēju tajā tik daudz naudas, lai svarīgākos darbus varētu deleģēt uzticamam cilvēkam, nevis vienmēr meklēt speciālistus.

– Koša? Institūts?! – iesmējos arvien skaļāk. – Es nezināju, ka pastāv žokļu laušanas institūti.

Patiesībā mana jautrība slēpa histēriju, kas atkal sākās. Es paliku bez izglītības, un nauda tika ieguldīta kaut kādos sešos bandītos kā vērtspapīros. Mans izbrīns izraisīja Vanju tikai apjukumu:

– Kāpēc tu esi pārsteigts, mana skaistule? Kam es tad nodošu visu šo nozari – saviem bezsmadzeņu ēdājiem? Viņu zarnas ir pārāk plānas, lai nosēdētu manā ādā pat mēnesi, nesabojājot sevi. Bet pasaule mainās, tagad ar rupju spēku tiek atrisināts daudz mazāk problēmu nekā ar smadzenēm. Ir skaidrs, ka jums ir iepriekš jāsagatavo maiņa… ar tādu un tādu dzīvi, ”viņš nosmīnēja, bez prāta pamājot ar galvu uz kādu mapi.

Garastāvoklis pilnībā sabruka. Ne no ziņām, ka Vanja Košu bildina vairāk ar saviem dēliem – tas nav nekas pārsteidzošs. Un no vecā secinājuma, kas katru reizi skanēja kā jauns:

"Es tikai cerēju, ka šīs nozares kādreiz vairs nebūs…" Es pārdomāju un teicu skaidrāk: "Es tevi saprotu, Vaņa, es vairs nenovērsīšu jūsu uzmanību."

Ar mani kaut kas nav kārtībā, ir pienācis laiks to atzīt. Vai nu es, kā teikts, tiešām sāku trakot no labas dzīves, vai arī visus četrus gadus biju kaut kādā miglā – galu galā dzīvoju mierīgi, harmoniski iederējos mājas atmosfērā. Kad es kļūdījos – toreiz vai tagad? Atbilde uz šo jautājumu bija svarīga un sāpīgi sarežģīta, tā saspieda manas domas un piespieda nosmakt pazīstamajās sienās.

"Lūdzu, apstājieties šeit," es jautāju miesassargam, kad atgriezāmies no mācību centra.

Saša paskatījās uz mūsu savrupmājas kaltajiem dzelzs vārtiem un pagriezās uz ceļa malu. Viņš kā parasti paskatījās apkārt, vai tuvumā nav kādas aizdomīgas mašīnas vai cilvēki. Tikai tad viņš paskatījās uz mani.

– Vai viss kārtībā, Elizaveta Andrejevna?

"Labi," es atbildēju, izskatīdamies atslābti no vējstikla. "Mēs pasēdēsim piecas minūtes, tad es atgriezīšos mājās."

Viņš klusēja un arī atspiedās, lai gan vērīgi skatījās uz katru garāmbraucošo mašīnu.

– Cik tev gadu, Saša? – nez kāpēc jautāju. Es tikai gribēju papļāpāt ar kādu, kuram visa dzīve priekšā, un šī dzīve nebūtu saistīta ar kaut ko melnu un pretīgu.

– Trīsdesmit, Elizaveta Andrejevna.

Pārsteigta paskatījos viņa profilu – viņš izskatījās jaunāks, gandrīz manā vecumā.

– Vai vari mani saukt par Lizu? – es turpināju.

– Es nedomāju, ka tas ir profesionāli. Bet es to varu saukt tā, kā jums ir ērtāk.

"Tev". Visus četrus gadus mani sauca manā vārdā un patronīmā, pat cilvēki, kas bija daudz vecāki. Tā kā es esmu Ivana Morozova sieva – jūs nevarat būt pazīstams ar mani, neapdraudot savu veselību. Bet kursos viņi nezina par manu situāciju, tur studenti pat varēja uzsaukt “Lizkoy” – un cik silti kļuva no šādiem saucieniem. Tātad, lai Saša piepūlas pie sevis – izliekas, ka es neesmu pasaules virsotnē, kam ir jākliedz no apakšas un jāklanās kalpībā.

– Jā, Saša, tā man būs ērtāk. – Viņš pamāja. – Kāpēc izvēlējāties šo darbu, ja tas nav noslēpums? Vai tev ļoti patīk nākt pēc manis, gaidīt gaiteņos nodarbību laikā un vest mani uz boutique?

Viņš smaida – viņš bieži vien pasmaidīja vienkārši par savām domām, es to pamanīju jau sen. Nepievilcīga, nav mana tipa, bet piesaista uzmanību ar smaidu. Viņš paraustīja plecus un joprojām atbildēja:

– Droši vien katram ir savs ceļš, Liza. Ar sportu nodarbojos kopš bērnības, biju čempions jaunatnes karatē līgā, pēc armijas iestājos policijā. Bet es ātri sapratu, ka nav man būt iebūvētam šajā konkrētajā sistēmā. Un es nedaudz mainīju savas prioritātes – tu vari būt noderīgs un vajadzīgs un netaisīt darījumus ar savu sirdsapziņu.

Mani ļoti iespaidoja viņa prioritātes, viņš man patika gandrīz līdz asarām – vai arī pēdējā laikā esmu pastāvīgi tuvu sabrukumam? Nākamais jautājums bija nepiemērots, bet man vajadzēja to uzdot, vismaz neitrālākajā formulējumā:

– Vai jūs zināt, ko dara mans vīrs?

Viņa smaids nedaudz pazuda, bet pēc pauzes Saša atbildēja:

– Man šķiet. Mani pirms šī darba pārbaudīja pārāk rūpīgi un uzdeva tādus jautājumus, kurus grūti neuzminēt.

Godīgi sakot, nav iespējams neuzminēt. Pie mūsu kaltajiem vārtiem, pie puišiem, bez kuriem Ivans nekad neiziet no mājas, pēc viņa žargona, kas slīd cauri arī tagad.

– Un jūsu prioritātes necieš? – ļoti klusi jautāju.

"Nē," Saša nekavējoties un izlēmīgi atbildēja. – Mans darbs ir aizsargāt vienu cilvēku – tevi, es nedrīkstu darīt neko vairāk par to. Un jūs, visu cieņu, esat tikai skaista un nekaitīga sieviete, kurai varētu būt nepieciešama papildu aizsardzība.

Es pamirkšķināju prom no mākoņainības, kas ieplūda. Saša nekad nav pārgājusi uz tevi. Viņš mani nosauca par skaistu bez jebkāda zemteksta, tikai paziņojot faktu. Kāpēc es nekad neesmu satikusi kādu tādu? Galu galā viņš ir arī spēcīgs – ne kā mans mīļotais vīrs, bet noteikti ne nožēlojams vārgulis. Un es tagad dzīvotu ar tik uzticamu aizsardzību, es uztrauktos, kad viņš ir darbā, bet tos manus iespējamos pārdzīvojumus nevar salīdzināt ar to, ko jūtu tagad. Un vakaros viņš man uzsmaidīja tieši ar tādu smaidu, zem kura nav slēptas atmiņas par to, kā viņš līdz nāvei spīdzināja kāda bērnus, lai piespiestu kādu atmaksāt parādu.

Es smagi nopūtos.

"Ejam," es jautāju. – Man mājās vēl ir daudz darāmu. Piemēram, izvēlieties zīdaināko no astoņdesmit peignoīriem.

Viņš nesmīnēja un pat nesaskatīja manos vārdos rūgto sarkasmu, bet uzreiz izpildīja pavēli. Mašīnas priekšā atvērās vārti, un mēs uzreiz pagriezāmies pa labi. Tur Saša automašīnu nodos iekšējai apsardzei, kur tiks rūpīgi pārbaudīts salons – katram gadījumam – un tad viņš dosies prom. Viņš atgriezīsies rīt pulksten divos, lai atkal aizvestu mani uz kursu un tāpat pasmaidītu par savām domām. Esmu nonācis pie tā, ka gaidi pat tādus notikumus kā svētkus.

Bet Koša pienāca priekšā, lai mūs pārtrauktu, un pamāja ar roku, lai apstātos. Miesassargs izkāpa no mašīnas, bet uzreiz devās atvērt man durvis – viņš mani "nodod" dzīvu un neskartu, un mana vīra teritorijā viņa funkcijas beidzas. Bet Koša viņu pēkšņi apturēja:

– Dod man atslēgas. – Turklāt viņš pamāja, lai es palieku savā vietā. – Tas ir viss, šodien esmu brīvs, paldies par jūsu darbu.

– Kur? – miesassargs pieķēra, ka Koša gatavojas ieņemt šofera vietu, un nesaspringa, bet runāja skarbāk: – Saskaņā ar līguma nosacījumiem klients teritoriju atstāj tikai manā pavadībā!

"Dodiet man atslēgas," flegmatiski atkārtoja Koša. – Un izelpojiet. Es aiziešu pavizināties ar tavu klientu, viņai nekas nenotiks.

Saša pārliecināti pamāja ar galvu.

– Vai es varu dzirdēt to pašu no Ivana Aleksejeviča?

– Var. Bet citreiz. – Koša piegāja viņam tuvāk un ātri uzmeta skatienu mājas logiem. – Ātrāk.

Miesassargs nesaprata, ko darīt – viņš nepārprotami bija pakļauts spiedienam, un viņš negrasījās padoties. Bet viņš, protams, pazina Košu un nevarēja iedomāties, vai viņam ir tiesības viņu sist. Vai arī Koša viņu sitīs pirmais? Vai arī Koša vienkārši izvilks ieroci un uz vietas nošaus smaidīgo puisi tikai tāpēc, ka viņš labi dara savu darbu? Es kliedzu:

– Saša, dod viņam atslēgas! Ja viņš saka, ka tā ir vīra pavēle, tad tā arī ir.

Vīrietis bija spiests paklausīt un pēc tam paskatīties uz automašīnu, kas brauc atpakaļ, kad tā steidzās atpakaļ uz izeju.

Mēs tiešām vienkārši braucām apkārt – atgriezāmies pilsētā un nez kāpēc kruīzējām pa ielām, apstājoties pie visiem luksoforiem. Es uzdrošinājos runāt tikai pēc divdesmit minūtēm:

– Kas notiek, Koša?

"Nekas, Elizaveta Andrejevna," viņa atbilde bija nelabi paredzama.

Vēl pēc desmit minūtēm es atkārtoju, bet ar nerviem:

– Kas notiek? – un, atraisīdamās, viņa gandrīz kliedza: "Nekavējoties atbildiet!" Es neesmu algots darbinieks, kuram nekas nav jāpaskaidro!

Mans tonis viņu pat neizvilka no relaksācijas:

– Starp citu, Elizaveta Andrejevna, vai jums ir dzīvoklis? Varbūt ir pienācis laiks doties ciemos un paskatīties, vai viss ir kārtībā?

Mana elpa aiz bailēm aizķērās kaklā, tāpēc mana balss padevās:

– Vaņa… vai ir problēmas? Vai mans?

– Vai tu tāds neesi? – Viņš pasmīnēja. Bet, padomājis, viņš joprojām piekāpās: "Nav īpašu problēmu." Meklēt. Ivans Aleksejevičs lūdza jūs turēt prom, lai jūs vairs netraucētu. Tas viss, tagad jūs varat uzmest dusmu lēkmi.

– Meklēt? – Man gribējās kliegt, it kā viņš sauktu, bet enerģijas pietika tikai klusai čīkstēšanai. – Kas ir nākamais?

– Nekas. Tu nedomā, ka tavs vīrs ir debīls, vai ne? Viņi kritīs viens otram uz nerviem un ies katrs savu ceļu.

– Es tā nedomāju… Un cik ilgi mēs… braucam?

– Kamēr viņi nezvana. Jūs priecātos, Elizaveta Andrejevna, ka viņi par jums tik ļoti rūpējas.

Es nevarēju būt laimīgs. Četru gadu laikā mums tas nekad nav noticis, Ivanam vienmēr bija tīras rokas. Bet kratīšana nozīmēja vienu – kaut kāda lieta tika ierosināta, un visa tās “politika” drīz nāks gaismā. Vienmēr neapzināti gaidīju ko tādu – apprecējos ar noziedznieku, bet kuru katru brīdi varēju kļūt par cietumnieka sievu.

4.nodaļa

Man trīcēja rokas, un domas skaļi klauvējās viena pret otru, neļaujot man domāt. Jau pie ieejas es tikko dzirdami čukstēju:

– Koša, vai viņš tiks ieslodzīts?

– Vai tu baidies, ka nepagaidīsi? – Viņš nepagriezās.

"Es no tā baidos mazāk nekā no visa cita…" viņa atbildēja un tad atcerējās: "Koša, beidz!" Man nav līdzi dzīvokļa atslēgu!

Tas laikam nozīmēja, ka manas smadzenes lēnām sāka darboties – pēc inerces ierakstīju ieejas kodu, bet par atslēgu atcerējos tikai tad, kad ieraudzīju durvis. Bet Koša nesamazināja ātrumu un ar pirkstiem pieskārās atslēgas caurumam:

– Cilindrisks bez bruņām?

Aizmirsu, ka pilis tādiem cilvēkiem nav šķērslis. Un tas izraisīja jaunu kairinājuma vilni:

– Man nav ne jausmas! Lētākais ir tā vērts, vienalga šeit nav ko zagt!

Viņš knibinājās ar galvenajām atslēgām apmēram desmit minūtes, un tas, iespējams, nozīmēja, ka Koša nav beidzis institūtu ar šādu profilu. Un tad viņš atvēra durvis, aicinot mani savā dzīvoklī. Viņš sekoja viņam iekšā, vispirms nez kāpēc apskatīja logus – varbūt tas bija ieradums, taču šāda uzvedība harmoniski izskatījās tikai tad, kad to izpildīja Saša, norāva no dīvāna celofānu un nometa to uz grīdas. Piegāju pie klavierēm. Vāks pacēlās ar klusu čīkstēšanu.

Viņa nospieda taustiņus ar vienu roku, sākumā klusi, bet ātri pacēla skaļumu. Zālē sienāzis sēdēja. Zālē sienāzis sēdēja.

– Kāpēc jūs nepārdevāt dzīvokli, Elizaveta Andrejevna?

Zālē sēdēja sienāzis, tas bija zaļš. Atslēga ir iestrēgusi. Vai arī tas jau sen nogrima un es vienkārši aizmirsu? Tas ir nepatiess, tas ir jānoskaņo, bet ausis caururbjošās skaņas tikai palīdzēja, lai neapjuktu un neizjauktu ritmu. Es nepārtraucu melodiju, iedomājoties, ka ar Košas acīm redzu savu novārtā atstāto dzīvokli. Nav slikts rajons, nekustamais īpašums šeit vienmēr būs dārgs, taču šāds mājoklis viņu nevarēja pārsteigt pēc mājas, kurā viņš bija arī pēdējos gadus.

Es nekad nedomāju to pārdot; es gandrīz par to nedomāju. Varētu izīrēt – īrnieki mēģinātu mani apmānīt ar tādu un tādu vīru. Bet ilgi tie santīmi nebija vajadzīgi. Un šis dzīvoklis, šīs četras sienas un nobružātās mēbeles bija pēdējā “mana” manā dzīvē. Es visu atstāju pagātnē, kad uzvilku savu kāzu kleitu, es neko neatstāju no sevis vai sava. Lai tas kakts vāc putekļus, neskarts un nevienam nav vajadzīgs, tikai manējais. Es atbildēju pilnīgi savādāk:

"Ja īpašums tiks konfiscēts, Vaņa man pateiks paldies, ka to nepārdevu."

Koša sabruka uz dīvāna – es to dzirdēju neatskatoties. Un, šķiet, viņu nemaz nekaitināja viltotā “Sienāza” kalšana, viņš tikai nedaudz pacēla balsi, lai es viņu dzirdētu:

– Konfiskācija nebūs, nomierinies. Un termiņa nebūs. Ivans Aleksejevičs arī izvilks kompensāciju par morālo kaitējumu – ne savu, protams, viņu vispār nekas neskar. Viņš tevi izsitīs tavām skumjām acīm.

Ivans to izsitīs, ja uzstādīs tādu mērķi. Bet mani nospieda:

– Vai man nevajadzētu zināt, ka, ja izmeklētāji sāks rakt, viņi noteikti izraks? Ivans nav eņģelis, mēs abi zinām, Koša.

"Es zinu," viņš atzina. – Un kursā ļoti dažādi. Šķiet, ka tikai jums neteica, kurā valstī jūs dzīvojat – šeit ir vieglāk ieslodzīt prezidentu nekā tādu cilvēku kā Ivans Aleksejevičs.

Viņš ticēja tam, ko teica. Tas nozīmē, ka arī es tam ticēju. Bet tas nebūt nebija mierinājums. Droši vien ir negodīgi, ja īsto noziedznieku nevar notiesāt. Bet kāda svētība, ka šo konkrēto noziedznieku nevar notiesāt.

Sēdēja sienāzis zālē, sienāzis sēdēja zālē. Izrādās, ka šī ir ļoti gudra dziesma. Kāpēc, nez, sienāzis tika ieslodzīts? Vai viņš bija vainīgs, vai viņam nebija pietiekami daudz sakaru? Lai gan pavediens par zāli sniedza dažas atbildes.

"Un tomēr runa bija par meklēšanu," es atzīmēju.

– Mēs to palaidām garām. Trūkums. Mēs to labosim, vainīgie tiks sodīti.

Bija viegli iedomāties, kā tieši vainīgie tiks sodīti. Viņš sēdēja zālē, sēdēja, sēdēja… Es paskatījos uz gaišo logu – vakars tikai sākās. Un kaimiņi jau ilgu laiku nav dzirdējuši, ka es mēģināju. Tas nozīmē, ka jums ir jāspēlē nedaudz skaļāk.

"Mamma nomira slimnīcā," viņa nez kāpēc sacīja sev. "Es domāju, ka, ja es šeit atrastu viņas ķermeni, es nevarētu šeit dzīvot."

"Mēs varētu," viņš arī atbildēja, lai gan es neko nejautāju. – Cilvēki parasti spēj izdzīvot apstākļos, kādus viņi nevarēja iedomāties. Vai jūs zināt citas melodijas, Elizaveta Andrejevna?

Es neatbildēju uz atklāto pieprasījumu “mainīt ierakstu”. Mamma šīs klavieres iegādājās pirms kādiem piecpadsmit gadiem – viņa vienmēr domāja, ka kļūšu par mūziķi un it kā nemanīja spilgta talanta trūkumu, ko bērnībā piesedz tikai uzcītība. Un es biju ļoti čakls students.

"Cilvēki izdzīvo jebkuros apstākļos," viņa atkārtoja pēc viņa. – Bet dažiem tas ir grūti, tikai bezdvēseles dzīve ir viegla. Vai redzi viņas portretu pie sienas? Un tā ir taisnība, jūs to neredzat, jo tā tur nav. Nofotografēju pēc bērēm un uzliku uz starpstāvu. Laikam tas nozīmē, ka es negribēju, lai viņa uz mani skatās. Vai tu zini šo sajūtu, Koša, kad tev tik ļoti pietrūkst cilvēka, ka vieglāk par viņu nemaz nedomāt, pretējā gadījumā tu zaudēsi savaldību un sāksi pārdomāt: ko un kā tu dari?

– Es nezinu. Es vispār dzirdu kaut kādu nesakarīgu frāžu kopumu. Bet es jūtu līdzi jūsu zaudējumam,” viņš teica bez līdzjūtības.

es pasmīnēju. Viņš bija zaļš. Ja sienāzis izrādījās zils, tas nozīmētu, ka viņš ir reibumā. Bet zaļā krāsa parāda kādu citu alegoriju, kuru es varu aptvert pēc melodijas tūkstoš reižu atkārtošanas.

– Kāpēc viņi tevi sūtīja līdzi, Koša? Es labāk sēdēšu šeit ar cilvēku – jebkuru. Piemēram, kāpēc jūs nebijāt apmierināts ar manu miesassargu?

– Tikai tāpēc, ka viņam ir normāla darba diena. Pagaidām nav skaidrs, cik ilgi te var pakavēties; tādas lietas nevar paveikt piecās minūtēs. Kratīšana, pratināšana. Varbūt Ivans Aleksejevičs tiks aizvilkts uz policijas iecirkni liecināt. Plus mums pēc tam jāsaved kārtībā māja. Nesagatavotiem cilvēkiem dažreiz ir grūti noskatīties, kā tiek sasmalcinātas viņu personīgās mantas. Un pēdējā laikā jūs pastāvīgi raudāt.

"Ne visu laiku," es vienaldzīgi izlaboju. "Pēdējo četru gadu laikā esmu raudājis tieši divas reizes."

"Divas reizes," bija viņa kārta labot. – Nu, mēs izvairījāmies no trešā. Lai gan nekautrējieties – man nav pienākuma par to ziņot.

– Es iztikšu.

– Brīnišķīgi.

– Viņi tevi pārdēvēja par Koščeju tava patīkamā rakstura dēļ, Koš?

– Vai šeit ir kādas grāmatas, Elizaveta Andrejevna? Šķiet, ir pienācis laiks mums iedziļināties lasīšanā, nevis vienam otrā.

Ļaujiet viņam meklēt grāmatas, man vienalga. Man ir ko darīt. Zālē sēdēja sienāzis, tas bija zaļš. Iedomājies! Es to gandrīz varēju iedomāties. Atskanēja klauvēšana pie akumulatora. Lejas kaimiņš. Iespējams, pēc tik daudziem gadiem es atbrīvojos no ieraduma. Nu, lai viņš iedomājas – iedomājies, ka ir tāda dzīve kā šim sienāzim: šķiet, ka viņš neko sliktu nav izdarījis un visus lēmumus pieņēmis saprātīgi, viņam nevar pārmest piesardzību, cinismu vai ļaunu nodomu. Zaļš nozīmē jauns, stulbs. Alegorijas jēga parādījās ātrāk, nekā es gaidīju. Kur tad ir defekts – kādā šķīdumā vai pašā sienāzī? Un kā šo defektu atrast, izdedzināt no sevis, lai turpinātu pastāvēt?

Koša klusi piegāja klāt, es redzēju tikai viņa roku un paspēju noņemt savējo sekundi, pirms viņš aizcirta klavieru vāku.

"Elizaveta Andrejevna," viņš bezgala mierīgi sacīja, "es īsti nezinu, kā mierināt sievietes, bet ļausim jums izmest savu psihozi klusākā veidā." Kāpēc mums ir nepieciešama jūsu bijušo kaimiņu papildu uzmanība?

Es paskatījos uz viņu no apakšas, Koša nenovērsa skatienu.

"Bet jums pat nav sievietes," es domīgi noteicu. – No kurienes viņa nāks, ja tavs uzdevums ir visu diennakti būt kāda cilvēka rokās? Jūs vienmēr viņam kalpojat. Bet vai tiešām suņu psiholoģijā kaut kas savs nav vajadzīgs?

Koša uz mani skatījās ilgi – šķietami bez dusmām un pārdomām. Es tikai skatījos, bet gaidīju vismaz kaut kādu atbildi. Tomēr sekoja smaids – pat ne smaids, bet lēna viena lūpu kaktiņa vilkšana uz sāniem.

"Vai nav pienācis laiks ēst, Elizaveta Andrejevna?" Kā būtu ar picu?

Viņa ilgi izdvesa.

– Ēd, ēd. Pasūtiet.

Laiks pagāja lēni, un mēs nekad nesaņēmām zvanu. Ir ļoti grūti sarunāties ar Košu. Es viņu neuzskatīju par idiotu – Vaņa nekad tādu idiotu nepaaugstinātu. Košai jābūt ļoti gudrai un viltīgai. Es šeit esmu pilnīgs muļķis, lai gan nekad neesmu sevi nopietni uzskatījis par stulbu. Kāds ir mans defekts? Vai varbūt tā ir jēga – kalpot kādam? Tāpat kā Koša. Tāpat kā Saša. Atradām vadlīniju un piemērotas pavadas, motīvos spraugas nepalika. Jā, un es nesen jutos daudz mierīgāks, kad vienkārši koncentrējos uz Vaņu un nedomāju par pārējo.

Paēdām un ieslēdzām televizoru. Neviens nemainīja kanālu, nevienam no mums tas neinteresēja, un vadītājs radīja sajūtu, ka pasaulē ir kāds, kas spēj runāt.

Pulksten divpadsmitos nevaldāmi žāvājos un jau biju zaudējusi cerību šodien atgriezties mājās.

"Ej gulēt," Koša aizsmakusi ieteica pēc ilgas klusēšanas.

Padomāju un piekritu – ko gan citu man gaidīt? Visas ziņas labākajā gadījumā tiek atliktas līdz rītam.

"Tad mums jāizklāj dīvāns," es piecēlos. – Iekšā ir segas un spilveni. Bet gultas veļas nav. Vai jūs izdzīvosit mūsu komfortu?

– To pašu jautājumu es varētu uzdot arī jums. Paej malā, Elizaveta Andrejevna.

Viņš atlocīja dīvānu un paskatījās apkārt. Es aizņēmu vienu pusi, pārklāta ar segu, kas smaržoja vai nu pēc mitruma, vai putekļiem. Dzīvoklī bija arī mana gulta, piemētāta ar vecām lietām. Es, nedomājot, ieteicu:

– Apgulies kaut kur.

Viņš atbildēja, palūkojoties apkārt putekļainajai grīdai:

"Es domāju, ka esmu iemācījies gulēt pat stāvus."

"Guliet stāvus," es atļāvu. – Tikai ne uz grīdas. Ja tu saaukstēsi, es neesmu pārliecināts, ka Ivans uz mani nedusmosies. Es nemaz neesmu pārliecināts, ka esmu viņam tuvāk nekā tu.

"Es esmu tuvāk," Koša izvēlējās diez vai ironiski. Viņš pārvietoja krēslus, stūma starp tiem cietos dīvānu spilvenus, izrādījās ērtāk nekā gulta. "Bet labāk nekad neuzdot viņam šo jautājumu."

Viņš nokrita uz muguras un palika roku zem galvas. Es arī pagriezos un skatījos griestos. Kādam vajadzēja izslēgt gaismas. Es personīgi nesaskatīju nekādu nosodāmību tajā, ka gulēju vienā istabā ar kādu citu, izņemot savu vīru. Ar citu vīrieti, jā, es justos dīvaini. Bet ar runājošu suni tas ir viegli. Arī viņu nekas nesamulsināja – Koša nekad nedarītu pret Ivanu neko divdomīgu. Viņš man ir suns, un kas es viņam esmu? Vērtīga lelle, kas rīt jānogādā saimniekam?

Miegainība pazuda. Beidzot piecēlos un izslēdzu gaismu, ieņēmu savu vietu un mēģināju vismaz gulēt ar aizvērtām acīm, lai atpūstos. Bet pēkšņi Koša ierunājās, joprojām skatīdamies uz augšu un nemainot savu stāvokli:

– No kurienes tas vispār radās – Kosčejs?

Es biju pārsteigts:

– Tu man jautā? Kā lai es to zinātu?

"Neviens nekad mani tā nav saucis, izņemot jūs."

Es par to domāju. Iespējams, viņi to tiešām nenosauca. Tas tikai kaut kā ienāca prātā mūsu iepazīšanās sākumā, un viņai tas palika.

– Nu… es nolēmu, ka Kosha ir saīsinājums.

Viņš ilgi klusēja, it kā domās tulkotu manus vārdus:

– Ak, tas arī viss. Pirmo reizi es redzēju Ivanu Aleksejeviču izolatorā – viņš izvilka savus puišus. Viņš mani pamanīja un jautāja: "Kas tas par skopušu kaķi?" Un nez kāpēc viņš ar saviem ļaudīm tika galā. Zēni viņam sekoja, es nedomāju, un tas cieši pielipa.

Es neskatījos uz viņu, pat neatvēru acis – šķita, ka jebkurš skatiens izjauks viņa atklātību un nekas cits netiks teikts.

– Tātad jūs viņam kalpojat, jo viņš jūs reiz izvilka no pirmstiesas izolatora?

Koša klusēja. Es vēlreiz uzmanīgi jautāju:

– Kāpēc tu tur nokļuvi?

"Par stulbumu," viņš negaidīti atbildēja. "Cilvēki parasti nonāk nepatikšanās tikai tāpēc, ka viņi ir stulbi."

– Izsmeļoši!

– Ar labu nakti, Elizaveta Andrejevna.

– Mierīgi. Oho, es vienmēr domāju, ka tu esi suns, un tev vajadzēja būt kaķim. Atšķirība maza, kļūdījos ar pasugām.

– Vai jūs domājat, ka es tikai devu mājienu par stulbumu? Vai arī jums patīk nepatikšanas?

– Vai tu man draudi? – klusi iesmējos. "Ja es neklusēšu, vai tu man salauzīsi kaklu?" Tātad jūs pat nedomājat par to?

"Protams, Ivans Aleksejevičs kliegs un satrauksies," šķita, ka Koša nopietni domāja par maniem vārdiem. "Bet viņš zinās, ka kopš es to izdarīju, man nebija citas izvēles."

Ar nopūtu apgriezos uz otru pusi un nekožu mēlē – sapratu, ka viņš pat nav īgns, viņš tikai centās beigt šo dienu un vēlējās pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no manas kompānijas .

– Cik interesanti ir uzzināt šādas detaļas par manu laulību. Paldies, Kosha, par jūsu sirsnību. Respektīvi, ja kāds man salauzīs kaklu, sasmalcinās viņu pulverī. Bet, ja jūs to darāt, tas ir labi, jūs esat to pelnījuši. Tātad Vaņa būtu tevi apprecējusi, nevis pārbaudījusi manu mīlestību uz spēku.

– Tas man nedarbosies.

Es atkal nesapratu, vai tas ir humors vai nē. No Koshy katrs joks izklausās ar zemtekstu.

– Tāpēc, ka nav likuma, kas aizliedz viendzimuma laulības? – es pasmējos. – Vai ir kādi citi likumi, kas jūs traucē? Cik daudz atklāsmju!

– Nē, jo es neesmu stulba maza meitene, par kuru var parūpēties un kura ir atkarīga no viņa viss. Ivanam Aleksejevičam vienmēr bija vajadzīga sieviete, kas visus vienkārši apskautu un mīlētu, neuzdodot liekus jautājumus. Kluss patvērums, kurā viņš var atgriezties, cīnījies ar visu pasauli.

Uz manas pieredzes fona mans prieks bija nedabisks:

– Cik jauki! Priecājies, Lizonka, tu izrādījies pietiekami nožēlojama, lai tavs vīrs tevi patiesi mīlētu. Bet pieņemiet to – vajadzības gadījumā jūs ir vieglāk aizstāt nekā uzticīgu suni. Vienā galvaspilsētā var atrast simts tādus kā tu, Lizonka, nožēlojamus un nevienam nederīgus, bet tikai vienu košu. Kosha tika īpaši audzēta, lai tā kļūtu neaizstājama. Tāpat kā dēls, kura Ivanam nekad nav bijis, lai gan viņam ir divi.

– Tu tiešām sāc kļūt greizsirdīga. Lai gan būtība tika izteikta gandrīz pareizi.

Likās, ka viņš klusībā smejas, bet es nepagriezos, lai pārliecinātos. Viņa neko vairāk neteica – ar to pietika. Nedaudz dīvaini, ka tieši sarunā ar viņu es beidzot formulēju visas savas neskaidrās domas.

Vaņa piezvanīja deviņos no rīta, kad grasījāmies atkal pasūtīt picu. Atnāca zvans uz manu numuru un uzreiz mani atdzīvināja:

– Vaņa, kur tu esi? Viss ir kārtībā?

– Protams, mana skaistā meitene. Nāc jau atpakaļ. Un atvainojos par nepatikšanām.

Kad iegāju mājā, tur nekas neliecināja par nesen veikto kratīšanu – ideāla kārtība. Vaņa pamāja Košai, kurš uzreiz iegāja kabinetā, un vīrs mani cieši apskāva un sūtīja augšā nomazgāties un atpūsties. Viņš visu nakti pat nejautāja, kur mēs bijām. Viņa uzticības pakāpi uzticīgam cilvēkam nevar pārvērtēt. Un vakarā viņš mani iepriecināja ar mūsu staļļa jaunas ķēves iegādi – līča skaistuli, ko nozīmēja mana dāvana.

Es pateicos un priecājos. Es neteicu skaļi, ka saprotu tik vērtīgas dāvanas nozīmi bez iemesla: šī ir atvainošanās un atzīšanās, ka tuvākajā laikā nedosimies atvaļinājumā, un pierādījums, ka viņa bizness iet lieliski – visām manām bažām nav pamata. Pēdējais bija vismaz reāls iemesls atvieglojumam.

Un tas ir pareizi. Mazāk nekā pēc pāris nedēļām lieta tika slēgta – es pat nezinu, kādas apsūdzības tika izvirzītas pret Ivanu, un mūsu mājā arvien biežāk parādījās cilvēki no ziņu kanāliem. Dzīve ir skaista! Mans vīrs spēj atrisināt jebkuru problēmu ar naudu vai draudiem. Par punkciju un kratīšanu kāds maksās ar dzīvību – ko viņš var darīt, viņš to ir pelnījis, jo nevienam nav tiesību visu dienu skumt Morozova sievai acis.

Elpot. Skrien kaut kur tālu prom un dziļi ieelpo. Vai arī atslābināties un rēkt, rūkot no plaušām. Pieraksties vēl desmit kursiem vai paliek stāvoklī. Skatiet Sašas smaidu, kas neslēpj cinismu, vai atlaidiet Sašu, jo viņam pat nevajadzētu būt tam visam tuvumā. Dariet vismaz kaut ko, lai jūsu ieelpas un izelpas nepavadītu skaitītājs galvā: viens-divi, viens-divi, viens-divi-divi “Sienāzis” ritmā.

Es ilgi domāju, pirms nolēmu neko nedarīt. Un tam ir tikai viens iemesls – mans defekts, kas bija mīlestība pret savu vīru. Vaņa mani aprija, paverdzināja, aptumšoja visus – patiesībā esmu ļoti līdzīga Košai, jo no paša sākuma nezināju, kā pretoties mūsu kopīgajam saimniekam.

5.nodaļa

"Zelja, vai varat iemācīt man cīnīties?"

– Kāpēc jums tas vajadzīgs, Elizaveta Andrejevna? – puisis bija pārsteigts.

Pēdējās piecpadsmit minūtēs skatījos boksa sparingu, puiši bieži tos izkārtoja mazā ringā sporta zālē. Zeļa tikko nogalināja Slavku, bet mums vēl jāmeklē tāds milzis.

"Tieši tāpat," es paraustīju plecus. "Es gribu tev sist, bet es nevaru."

"Tu vari," viņš atļāva un neveikli pasmaidīja.

Nozīmē, kas man ļaus. Tagad es viņam iesitīšu pa seju, viņš pat nepamirkšķinās ne aci.

– Un Košu? – pievērsu skatienu jaunpienācējam.

"Koš, es nezinu," slepkava nodomāja. – Tev tas viņam jāpajautā. Koš, kā tu jūties pret pļaukām? Elizavetai Andrejevnai tas ļoti vajadzīgs.

Koša šodien pat nepārģērbās un treniņa beigās ieradās sporta zālē. Pēc jautājuma viņš apstājās mums blakus un pacēla uzaci. Un es nolēmu paskaidrot, pirms viņš man pierakstīja vizīti pie psihiatra:

– Es palūdzu Zeļai, lai viņš mani apmāca cīnīties. Tu nekad nezini. Ja kāds ķēms mani sagrābs, es pat nespēšu atbrīvoties.

"Ak," Koša īsi atbildēja. Tad viņš paskatījās uz mani tā, it kā redzētu mani pirmo reizi. – Bez iespējas, Elizaveta Andrejevna, ar savu svaru jūs nelīdzināsit trenētai cīnītājai.

– Tas ir teikums? – Es samiedzu acis, jo pašu Košu nevarētu saukt par lielu puisi. Bet maz ticams, ka kāds no puišiem vēlētos viņu sadusmot – tas nozīmē, ka lieta ir atšķirīga. – Vai tiešām bezcerīgi?

Pēdējo nedēļu laikā esmu spējis atkal samierināties ar savu situāciju. Bet palīdzēja Vaņa – redzot manu stāvokli, viņš sāka man veltīt vairāk laika un biežāk ienāca mūsu kopīgajā guļamistabā. Viņa mīlestībā bija vieglāk izšķīst nekā problēmās. Bet es arī nonācu pie secinājuma, ka vajag darīt visu, bet ne tā, kā to darīju iepriekš, bet ar pilnu spēku. Un nenāks par ļaunu sajust sevī fizisko spēku, lai vismaz turpmāk būtu kauns mani saukt par nožēlojamu lupatu. Un tomēr bažas deva savu rezultātu: ja Vaņa kādreiz tiks nospiesta, tad es palikšu nevērtīga pele, kuru ikviens var samīdīt.

Bet Koša pakratīja galvu:

– Kas tas par absurdu, Elizaveta Andrejevna? Jums būs iespēja, ja nu vienīgi ar pistoli priekšrocību veidā.

– Tāpēc iedod man ieroci un māci! – Es vēl neesmu padevusies.

"Viņi to jau ir iedevuši, izmantojiet," viņš pamāja Sašai, kurš sēdēja netālu no ģērbtuves un gaidīja, kad mēs beigsim.

Sākumā bija saruna par miesassargu neņemšanu uz sporta zāli, taču Vaņa viegli padevās manai pierunāšanai – kāda viņam starpība, ja necieš mana drošība? Un man vajadzēja kaut kādu orientieri, uz kuru skatos un vairs nezaudējos prioritātēs – smaidošā Saša kļuva par orientieri. Taču vēlāk pats vīrs ar īgnumu skaidroja: “Laiki ir tik ļoti mainījušies, dārgais, ka tikai šī tava modīgā rokassomiņa drīkst legāli nēsāt šaujamieroci. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc es viņu nolīgu. Nekaitināsim atkal varas iestādes. Vai tas nav tas, ko tu gribēji?” Par to Ivans saņēma no manis ilgu un vismaigāko skūpstu, jo galu galā mana cerība nebija pilnībā mirusi. Maz ticams, ka visi viņa puiši ir atbruņojušies, taču viņi noteikti jau ilgu laiku ielās nav vicinājušies ar ložmetējiem.

– Zeļa, valzirgs! – Ridžs sauca no ieejas. – Ejam uz otro stāvu – tur meitenes nodarbojas ar tādu fitnesu, manas bumbas gandrīz plīst!

Vairāki puiši smejoties uzskrēja augšā, kāds devās uz dušu, un es atgriezos pie aparāta un izdarīju vēl divus piegājienus uz tauriņa. Koša kaut ko pārrunāja ar Slavku, kamēr es pārģērbos, tikai Saša vienmēr izskatījās savākti.

Mēs negājām kā vesela grupa – mēs neaicinājām fitnesa frīkus, kuri bija izgājuši visu. Koša iznira pirmais, bet apstājās zem viziera, paceļot galvu un ieelpojot pavasara gaisu. Es jau grasījos domāt, ka šī bija pirmā reize, kad es viņā redzēju kādu cilvēcisku emociju izpausmi, bet viņš teica:

–Šodien ir tāds klusums. Kas mainījās?

"Nekas, Koš," Slavka iesmējās mums priekšā un noklikšķināja uz atslēgas piekariņa, lai izslēgtu signalizāciju savā automašīnā. – Autobusi tika padzīti no stāvvietas – varbūt viņiem tika veikta kāda veida pārbaude.

"Varbūt," Koša atbildēja, bet nez kāpēc gāja man blakus, miesassarga otrā pusē. – Tas ir kaut kā tukšs.

– Vai tā spēlē kaķa intuīciju? – Puisis izplūda smieklos.

Kravas automašīnu stāvvieta atradās labajā pusē, un aiz tās bija kaut kāda ēka, kas izskatījās pēc noliktavas. Saša klusēja, uzmanīgi nopētot tik tikko apgaismoto pusi. Un tad viņš asi pastiepa roku man priekšā, neļaujot man iet sev pa priekšu.

– Kas notika? – Koša pamanīja viņa žestu.

– Nezinu. Varbūt tā šķita,” Saša saspringti atbildēja.

Bet arī Koša atkāpās no sava toņa, un tūlīt, milimetra attālumā no viņa, nosvilpa svilpe un iedūrās asfaltā. Miesassargs zibens ātrumā pagriezās pret mani un spēcīgi trīcēja, it kā viņam būtu trieciens mugurā. Man nebija laika saprast neko, izņemot to, ka ir notikusi kāda katastrofa. Koša mani izvilka no mana krītošā ķermeņa apakšas aiz matiem un švīkas un metās uz mašīnu.

– Tava māte! – Slavka kliedza pa priekšu, arī piespiežoties pie zemes. – Uz jumta!

Puisis atvēra aizmugurējās durvis, viņi mani iegrūda tur vispirms, un kāds atvēra vadītāja durvis. Es mēģināju pagriezties un redzēt, kas ar Sašu ir nepareizi. Visi paspēja paskriet aiz mūsu mašīnām, bet viņš palika tur – apšaudes epicentrā. Es šausmās vaidēju, bet manu kliedzienu apslāpēja Koša:

– Kur pie velna? Atved puisi!

Un viņš piecēlās pirmais, izvilcis stobru ar klusinātāju. Viņš šāva, visticamāk, aptuveni, tikai aptuveni uzminot snaipera atrašanās vietu. Bet tas deva iespēju pārējiem atdzīvoties un steigties izpildīt pavēli. Pēc piecām sekundēm viņi uzmeta Sašu man tieši virsū, pēc kā arī Slava iespiedās. Puisis metās ārā, bet izrāvās tik strauji, ka nogāza nākamās mašīnas spoguli. Tieši ejot, Koša viņam uzkāpa priekšā pasažiera sēdeklī. Saša ievaidējās un atvēra acis – un pēc tam es sāku elpot. Viņam bija ļoti neērti, bet es baidījos kustēties, lai nesagādātu viņam liekas sāpes.

Koša vispirms izņēma savu mobilo telefonu un piezvanīja vienam no puišiem, kas palika fitnesa centrā, un brīdināja viņu. Un tad viņš pagriezās un uzsita Sašai pa ceļgalu, kas bija izspiedies starp sēdekļiem.

– Labi darīts, zēn. Tu esi vienkārši lielisks. Vestē?

"Jā," viņš sāpīgi atbildēja. "Bet mans plecs tika aizķerts."

– Esi pacietīgs, varoni. Ivanam Aleksejevičam ir labākie ārsti.

Milzīgajam Slavkam bija grūti pat elpot, bet viņš zvērēja:

– Kuces! Sitīsim šīs kuces līdz velnam! Kas tas ir? Vai Alajevs ir zaudējis bailes?

"Mēs to izdomāsim, nomierinies," Koša mēģināja viņu nomierināt, vadītājam bija grūti pat bez kliegšanas – viņš steidzās, apdzenot visas mašīnas un nepamanot luksoforu, lai gan mūs nevajāja. . Droši vien mani nervi ņēma virsroku.

Tāpat kā es. Pagāja kāds laiks, līdz visa aina iegrima; tā parādījās fragmentāros rāmjos. Es jutu Sašas roku un saspiedu to, pateicoties viņam. Viņa pirksti man šķita auksti. Bet Ivanānam tiešām ir labākie ārsti – sakārtos, un vīrs arī finansiāli kompensēs… Es nodrebēju par jauno rāmi savā galvā. Kā es varu kompensēt, ja cilvēks gandrīz upurēja savu dzīvību, glābjot mani? Cik naudas kilogramos maksā šāds reflekss?

Bet jaunais kadrs pārklājās ar iepriekšējo. Es neatpazinu savu balsi – tā čīkstēja ar plīstošā papīra skaņu:

– Kāpēc es? Atriebties Vaņai?

Puisis beidzot sarāvās un sāka palēnināties. Un, tiklīdz viņš savaldīja mēli, viņš sāka zvērēt:

– Pedeņi, padauza! Slapjām sievietēm ir galīgi sapuvuši!

"Nē, Liza," izdzirdot Sašas kluso balsi, visi apklusa. "Viņi mēģināja noņemt Košu, viņš vienkārši reaģēja uz manu kustību.

Koša jau bija atslābinājusies, ja vispār bija saspringta. Es pamanīju, ka mēs it kā apspriestu laikapstākļus:

– Tā man likās. Tu nevienam neesi vajadzīga, Elizaveta Andrejevna, histērijai atkal nav pamata.

Puisis nosvilpa:

– Tad noteikti Alajevs! Labi, tas ir labi, nelietis tevi nogalinās. Alekseich ir noguris no sarunām ar viņu, un tagad līgumi beidzas. Koš, esi uzmanīgs tuvākajā nākotnē, pretējā gadījumā viņš tevi dabūs.

– Viņam būs apnicis to iegūt. Skatieties ceļu, pretējā gadījumā jūs mūs piebeigsit pirms Aleva brāļiem.

Es dauzīju, it kā no Sašas aukstajiem pirkstiem aukstums tiktu pārnests pa vēnām un inficētu visu ķermeni. Tika pievienoti jauni kadri, vairojot emocijas. Miesassargs ir varonis, Koša visu pareizi izklāstīja. Bet kas ir pats Koša? Viņš arī rīkojās profesionāli un refleksīvi, bet, ja paskatās uz to milisekundi pa milisekundei, izrādās, ka viņš briesmas sajuta uzreiz – un piesedza sevi ar Sašu un mani. Precīzāk, viņš ļāva miesassargam piesegt sevi tajā pašā laikā, kad viņš piesedza mani. Protams, tad viņš mūs visus izvilka un neatstāja tur Sašu, taču pirmā sekunde bija izšķiroša – vispirms viņš izglāba sevi un tikai tad pārējos. Un viņa pirmais jautājums apstiprināja, ka viņš toreiz nezināja par vesti. Šī pirmā reakcija pasaka daudz, daudz par cilvēku.

Ivans izklīdināja visus kalpus un kliedza gandrīz līdz rītam, līdz sienas saplaisāja. Man nebija ne jausmas, uz ko viņš kliedz, bet es paredzēju kaut kādu izrēķināšanos tuvākajās dienās. Mūsu mājā bandu kari nekad nebeigsies.

Saša tika ievietota kaut kur istabā pirmajā stāvā, sniedzot nepieciešamo palīdzību. No rīta es iegāju viņa istabā, sveicinot drūmo Dude, bet neaizvēru durvis. Es uzreiz ieraudzīju Ivanu, un pacients sēdēja uz gultas un izskatījās daudz labāk nekā vakarā.

"Vai tu šodien vispār negulēji?" – jautāju vīram un pamāju ar galvu. Bet es uzreiz apsēdos uz krēsla blakus gultai un vēlreiz rūpīgi nopētīju miesassargu, nopriecājos, ka viņš nolēma mani nenobiedēt pat ar savu slimīgo bālumu. – Kā tev iet?

– Viss kārtībā, Lisa. – Pazīstamais smaids nav pazudis – arī tas ir labs rādītājs.

"Paldies," viņa teica to, ko viņa tūlīt gatavojās teikt. – Vai jums ir sieva? Māte? Varbūt kādam vajadzētu piezvanīt, lai nesatraucas?

– Tikai vecāki, bet viņiem par šādu sīkumu nav jāzina. Nesakiet man paldies – tas ir mans darbs.

– Strādā, jā! – Ivans pasmīnēja. – Neviens no maniem strupajiem griezējiem to neizdomāja. Ja viņi vakar būtu notriekuši Košai vai Lizai galvu, šodien Maskavā būtu sācies Trešais pasaules karš. Tu, lielacainais, neēd tikai savu maizi.

"Es to pamanīju nejauši, Ivan Aleksejevič," Saša bija manāmi samulsusi. – Paveicās.

Es apsedzu viņa roku ar savējo un pieliecos tuvāk.

– Atveseļojies ātrāk, Saš! Un, tiklīdz jums kļūst labāk, meklējiet citu darbu.

Viņš pacēla uzacis, bet Ivans vēlreiz jautāja:

– Lizonka, ko tu dari? Kurš atlaiž tik labus puišus? Tādus cilvēkus vajadzētu apbalvot, nevis vajāt. Jā, varoni?

Viņš runāja ar viņu maigi, tāpat kā nekad nebija runājis ar saviem dēliem manā klātbūtnē. Viņš ir pateicīgs un sirsnīgi slavē – es pārāk labi pazinu savu vīru, lai par to šaubītos. Un Saša izbrīnā piebalsoja:

– Atlaists? Par ko?

Es paskatījos no viņa uz savu vīru – tas bija Ivanam, kuram tas bija jāpaskaidro:

– Tāpēc, ka es vakar gandrīz nomiru.

"Nāc," Vaņa iesmējās. – Nokasīt! Lieliski piemērots kolekcijai! Ko tu dari, mana skaistule? Godīgi sakot, es neticēju zēnam – es paļāvos uz Košija viedokli. Bet es teikšu tā: es uzticos saviem puišiem kā nevienam citam, taču neesmu ļoti pārliecināts, ka kāds no viņiem metīsies lodes priekšā, lai piesegtu manus radiniekus. Viņš ir labs cilvēks, mūsdienās jūs nevarat atrast tādus cilvēkus kā viņš!

Es lēnām pamāju:

– Tieši par to es runāju. Lai labi cilvēki meklē labu darbu, kur lielākā problēma ir kaitinošos fanu aizdzīšana no popzvaigznes.

– Ak, par ko tu runā… Vai tu uztraucies? – Ivans paskatījās uz Sašu un jautāja viņam: – Ko tu saki, labi darīts? Jebkurā gadījumā es neaizmirsīšu jūsu rīcību un atlīdzināšu jums nodarītos zaudējumus; es jūs neapvainošu. Bet, ja mēs pieņemtu lēmumus, kad sievietēm bija mūsu žēl, tad nekas nebūtu atrisināts. Vai, cīnītāj?

Viņš nepārprotami pārliecināja. Spriežot pēc cietušā sejas, arī mani vārdi viņam šķita dīvaini – viņš sevi parādīja un acīmredzami nebija gaidījis šādu virzienu. Viņam ir blāva pašsaglabāšanās sajūta, tāpat kā visiem citiem man apkārt. Bet mani aizvainoja kas cits: kā Vaņa mani atkal padarīja par stulbu meiteni, kuru vajadzētu aizsargāt spēcīgiem vīriešiem, un viņš noteikti nevēlas mani atlaist no kāda, kurš ir pierādījis savu vērtību. Es pārvarēju savu apjukumu un runāju pēc iespējas skaidrāk:

– Vaņa nekad nekļūdās par cilvēkiem, Saš. Un labiem cilvēkiem ir jābūt labam liktenim. Es nepārdzīvošu, ja manis dēļ mirst cienīgs cilvēks. Es te nokļuvu pēc paša vēlēšanās, nav ko vainot.

– Nu, tas ir sācies…

Mēs nepievērsām uzmanību Ivana piezīmei. Saša nenovērsa skatienu un tikpat stingri atbildēja:

"Tad es palikšu, Lisa, ar jūsu atļauju." Nekad agrāk savā karjerā neesmu redzējis tik lielu nozīmi saviem centieniem.

Viņa nopūtās un pamāja. Galu galā man tiešām būtu ļoti žēl viņu vairs nekad neredzēt – vienīgo, kuru es nopietni priecājos redzēt. Bet paskatoties uz vīru, viņa atvilka otu. Man nepatika viņa šķielēšana. Varbūt mans vīrs pamanīja, kā miesassargs mani maigi un it kā ar zemtekstu uzrunā vārdā, vai arī es ar savu vainas sajūtu aizmirsu par atturību un satvēru svešinieka roku. Nekam mūsu rīcībā objektīvi nevajadzēja izraisīt greizsirdību, bet es aizmirsu, ka Ivanam visa bija par daudz – un labāk tādu cilvēku neprovocēt.

Viņa piecēlās un vēlreiz novēlēja veselību, uz ko Saša atbildēja:

– Es atvainojos, Lisa, ka vēl nevaru tevi aizvest uz kursiem.

– Kādi kursi tie tagad ir? – Vaņa arī piecēlās un devās uz manu pusi. "Drīz mans skaistums būs mājās." Meklēsim vainīgo – un atkal brīvība. Vai tas ir labi, Lizonka?

Uzskatīju jautājumu par retorisku – it kā es tagad sāktu būt sašutis, viņš pārdomās. Jā, Ivans drīzāk aizliegtu mani istabā un vilktu ar ķēdēm, nekā riskētu, un mans viedoklis šajā jautājumā neko nenozīmē.

Koridorā es samazināju ātrumu un runāju klusāk:

– Van, tu izskaties nogurusi. Tev vajag miegu. Un uz ko tu visu nakti kliedzi?

"Uz Košu," mans vīrs mani apskāva, noskūpstīja templī un pastūma uz savu biroju.

Es pārsteigts pagriezos:

– Kāpēc? Kas bija pirmais, ko snaiperis neredzēja?

"Un par to, un par to, ka ļāva šai situācijai notikt vispirms." – Ivans smagi piegāja pie sava galda un ielēja glāzē degvīnu. – Mēs pavadījām divdesmit gadus, zāģējot Maskavu, un ko tad? Apšaude dzīvojamā rajonā, it kā deviņdesmitie nekad nebūtu beigušies!

Es nevarēju nepiekrist pēdējam, bet es tomēr pamanīju:

– Kāds jūsu cilvēkiem ar to sakars?

Ivans iekrita krēslā.

"Nekas, nekas, lai arī Koša saspringst un padomā, vai mūsu komandā ir žurka?" Tas viss tiešām vienā brīdī sanāca: zēniem bija apnicis pacelties no fitonjas, viņi aizdzina kravas automašīnas. Ja nebūtu mūsu vasaras raibuma varoņa, būtu bijušas nepatikšanas.

– Bet Koša bija ar mums, kāpēc lai mēs uz viņu būtu dusmīgi? – Šķita, ka es pat cerēju, ka Vaņa izteiks kaut kādu argumentu – pirmo vēsturē –, ka viņa galvenais palīgs nebija ideāls. Bet viņš tikai pamāja:

– Jā, tu esi tikai kaut kāds līdzjūtīgs eņģelis, Dieva dēļ. Klau, varbūt, kad visu nokārtosim, atvērsim jums kādu fondu? Labdarība – tā ir jūsu nodarbošanās, un jūs varat žēlot visus bāreņus un nožēlojamos.

Man atkal gribējās histēriski pasmieties:

– Van, tas nekad nebeigsies! Viss nekad neizdosies! Un kādu dienu jūs nogalinās vai ieslodzīs. Par pārējiem man vienalga! Bet viņi nekad par tevi nerūpēsies.

Mans vīrs noliecās uz priekšu un iedūra mani ar savu skatienu, un tajā pašā laikā mani ar to nomierināja. Un balss kļuva maigāka līdz tai vibrējošajai notij, kas manī vienmēr izraisīja patīkamu saviļņojumu:

– Un es tev pateikšu, Liz, kas notiks. Visu savu enerģiju izmetu legalizācijai. Protams, ir arī astes un vecas rīves, tās nenokrīt vienā dienā. Bet nepaies pat pāris gadi, pirms atcerēsities savas bailes.

– Tā ir patiesība? – Es vairs neticēju šādiem vārdiem.

Un Ivans apliecināja:

– Tā ir patiesība. Tad klausies vēlreiz, mana skaistule. Galvaspilsētu sadalījām pirms vairākiem gadiem, un vakar notikušais neietilpst nekādos vārtos. Gribi vai nē, bet es šeit esmu kārtības pamats. Nevienam policistam nav izdevīgi, ja sešinieki atkal savā starpā cīnās ielās. Kāpēc viņi mani neieliek cietumā, mīļā? Jā, jo jūs nevarat mani ievietot cietumā, nenogalinot mani nākamajā haosa dienā. Bet viss mainās, un dažiem cilvēkiem ir nieze. Vecie un jaunie ienaidnieki – un kas zina, kur viņi atrodas?

Atcerējos:

– Vakar puiši runāja par kaut kādu Alajevu.

Un Vaņa turpināja, īsi pamājot ar galvu:

“Mēs ar Košu strīdējāmies, jo reiz mēs nepiekritām. Viņš naktī gribēja virzīties uz priekšu pret Alajevu, bet es palēnināja kampaņu. Tur joprojām ir netīrumi, par to nav šaubu, bet viņš nav kretīns. Es nevaru iedomāties, kāpēc Alajevam man vajadzētu pieteikt karu tagad, kad esam kaut kā atrisinājuši galvenās problēmas. Šajā posmā nav jēgas mani nogalināt; tas jums izmaksās vairāk. Katra gnīda pagrabā zina, ka struktūru tūlīt vadīs Koša, tāda viltīga kuce kā es. Bet viņš neesmu es, viņam vēl ir jāizaug līdz legalizācijai. Un viņš atriebsies par mani kā par savu tēvu; ar to nevienam šķitīs par maz. Lūk, Liza, jautājums: vai viņi vēlas viņu noņemt, lai vēlāk varētu tikt pie manis, vai arī viņi vēlas viņu noņemt, jo viņš pats ir tik šarms, ka visas muļķības apgriež iekšā? Tāpēc es biju satriekts – mums vispirms tas ir jāizdomā, jāsaprot, kas ir ienaidnieks, un tikai tad ļoti klusi jāatrisina problēma. Un virzieties tālāk – tas ir ceļš, ko es jums izklāstīju. Bet mēs nevaram pārvietoties, kamēr neesam to izdomājuši. Saproti?

Man žoklis atkrita.

– Van… šī ir pirmā reize, kad tu man kaut ko paskaidro…

Beidzot viņš pasmaidīja, bet viņa skatiens palika nemainīgs.

"Jo es vēlos tavu sirdsmieru vairāk nekā tu pati, mana skaistā meitene." Un nedusmojies, jo tuvākajā nākotnē man atkal būs jācīnās. Un lai nebūtu skumji, ka pāris nedēļas gulēsi dibenā. Miers ir jāveido, šis karš rodas pats no sevis. Un ir vēlams, lai vēlāk jūs paliktu šajā pasaulē – dzīvs un neskarts. Citādi, kāpēc pie velna man būtu vajadzīga tāda uzvara?

Es nevarēju to izturēt – es piegāju pie viņa un apskāvu viņu. Droši vien es biju naivs muļķis, kad domāju, ka visu tā konstrukciju pārbūvēs vienas dienas laikā – tā nenotiek. Bet viņš tēmē uz to pašu vietu, kur es. Un manā pieķeršanās bija pateicība – par piekāpšanos un runāšanu ar mani tā, it kā viņš uzskatītu mani par spējīgu saprast.

Es vairs neapciemoju Sašu – es patiešām negribēju, lai mans vīrs mani tur aizdomās par kaut kādu līdzjūtību pret glābēju. Košu vairākas dienas mājā nemaz neredzēja – šķiet, ka Ivans viņu kaut kur nosūtīja ārpus kaitējuma. Manam vīram nav vajadzīga pasaule bez manis, es to skaidri dzirdēju, bet viņš ne tikai iesildīja mantinieku – viņam vajadzētu arī palikt dzīvam. Es nebrīnītos, ka tas bija iemesls strīdam: Koša acīmredzami negribētu atstāt savu priekšnieku savas drošības dēļ. Viņi visi ir kaut kādi vājprātīgie, viņi visi dzīvo aizrautībā un sajūsmā – un tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc nav iespējams uzreiz atjaunoties jaunai dzīvei.

Neatkarīgi no tā, kā izrādās, ka šis iemesls ir vienīgais.

6.nodaļa

Māja bija klusa vairākas dienas. Ivans gandrīz neienāca, viņš nemitīgi vazājās kopā ar lielāko daļu puišu. Lai gan apsardze, protams, bija. Aiz garlaicības gandrīz visu dienu klejoju no staļļa uz dārzu, no dārza uz stalli. Un trešajā dienā es nolēmu iet gulēt daudz agrāk nekā parasti. Bet pie guļamistabas durvīm pieklauvēja.

– Ridžs? – Biju pārsteigta, ieraugot pazīstamu druknu puisi. – Kas notika?

– Nekas, Elizaveta Andrejevna! – viņš atbildēja ar vieglu smaidu. – Nomainiet drēbes. Ivans Aleksejevičs lūdza jūs aizvest pie viņa.

Es paskatījos uz savu mobilo telefonu.

– Kāpēc viņš pats nezvanīja?

“Es sēju Mobile,” bija atbilde. – Sagatavojies, mums jāsteidzas.

Bet es pielecu kājās un jautāju:

"Vai jūs sakāt, ka šeit nav droši?"

"Es gribu teikt, ka Ivans Alekseichs deva pavēli." Un, ja vajadzēs, viņš pats tev to paskaidros.

– Labi. Dodiet man piecas minūtes.

Tomēr, meklējot savā garderobē džemperi, ko piestāvēt ar džinsiem un ērtiem apaviem, es neņēmu no auss viedtālruni. Mana vīra numurs patiesībā izrādījās atvienots. Nav dīvaini pazaudēt telefonu, bet Ivans noteikti atrastu citu ierīci, no kuras man piezvanīt. Es piegāju pie logiem, vēl nebija pat tumšs. Bodē atradās apsargs – viss kā parasti. Ja ir sagaidāms, ka šeit ieradīsies noziedznieki, vai nebūtu pareizāk cīnīties ar visiem spēkiem? Ivans neatstās savu māju, lai tiktu izlaupīts… Un viņš noteikti neatstās piecus cilvēkus bodē. Šeit kaut kas nav kārtībā.

Pie durvīm atskanēja skaļi klauvējumi.

– Pasteidzies, Elizaveta Andrejevna!

– Tagad, Spine, tagad.

Es vienkārši nezinu visu – Ivanam varēja būt motīvi mani izvilkt no mājas. Bet, ja pēc manis būtu nosūtīts Koša, tad nekādas šaubas nebūtu radušās… bet viņš likās kaut kur aizsūtīts, noņemts no biznesa. Lai gan pēdējais radīja jaunu domu, un es sazvanīju Kosha. Es nekad to nebiju darījis, lai gan viņa numurs bija saglabāts – "katram ugunsdzēsējam", un dīvainas lietas zināja, ka pašreizējā "katra ugunsdzēsēja" lieta ir tāda, kāda tā bija. Viņam par pārsteigumu viņš nekavējoties atbildēja:

– Kas?

Un es izteicu:

– Ridža nāca pēc manis. Viņš saka, ka tas ir no viņas vīra. Vai esat informēts? Vai jums ir saikne ar Ivanu? Viss ir kārtībā?

"Viss ir kārtībā," viņš monotoni atbildēja. – Bet nesteidzies.

– Par ko?..

Bet viņš atmeta zvanu – tās ir visas atbildes, es atradu kādu, kam pajautāt. Un manā kontaktu sarakstā nebija neviena cita numura. Labi, mums jānomierinās. Izejiet klusi, bet izsauciet apsardzi pagalmā – tikai pajautājiet, vai viņi var piezvanīt Ivanam vai puišiem, kuri tagad ir kopā ar viņas vīru. Atkal klauvē – tagad gandrīz rēciens. Un kāpēc Ridža tā steidzas? Vai viņš klusi mani nošaus istabā, ja es neizlikšos, ka nepamanu nekādas dīvainas lietas, vai viņam būs aizdomas, ka es kādam zvanu?

Viņa pasmaidīja, atvēra durvis un nogāja lejā pa kāpnēm viņa priekšā.

– Ridž, pasaki vismaz – Vaņai ir padomā kāds romantisks randiņš?

– Jā, es par to domāju.

– Ak, vai tad es nepareizi saģērbos? Labs restorāns? Varbūt man vajadzētu valkāt kokteiļkleitu?

– Nē, Elizaveta Andrejevna, tas nav svarīgi …

Nebija vairs redzama steiga, bet es jutu spriedzi mugurā – vai arī es vienkārši pati biju saspringta. Bet zālē Saša piecēlās pret mums.

– Kur? – Viņš uzvedās tieši tāpat kā pirms traumas.

– Iziet ārstnieciskā pastaigā, varoni? – Mugurkauls ķiķināja. "Tas ir labi, neuztraucieties, tā ir priekšnieka pavēle."

– Tad es esmu ar tevi.

– Bet kāpēc? Jums ir likumīgs slimības atvaļinājums, atpūtieties. Vai arī jūs domājat, ka es nevarēšu noskrūvēt stūri bez jūsu palīdzības?

No miesassargu acīm nebija skaidrs, vai viņš dalās manā sajūsmā. Mugurkauls īsti neraustījās, taču bija kaut kā dīvaini redzēt viņu mana gida lomā. Un es uz sekundi paplašināju plakstiņus, refleksīvi signalizējot par savām bažām.

"Jā, man ilgi jāvēdina galva," Saša pasmaidīja kā parasti. "Sāpēja tikai mans plecs, bet viņi izturējās pret mani kā pret invalīdu."

– Nomierinies, varoni, – Ridžs saspringa, bet atbildot arī pastiepa pieri, it kā reaģējot uz draudzīgu emociju. Taču viņi visi trīs saprata, ka vispārējais prieks nebija patiess. "Puiši tik ļoti smejas, ka jūs skatāties uz saimnieci mīlošām acīm." Man vajadzētu būt uzmanīgiem!

Tagad es vairs nešaubījos, ka lieta ir netīra. Mežonība nebija ietverta pat neķītrās mājienos, par kurām Vaņa, ja viņš būtu šeit, būtu izsitis visus padotajam zobus, bet visneparastākajā runīgumā. Mans miesassargs viņu tik tikko pazina, bet četru gadu laikā no Ridžas es neesmu dzirdējis četrus vārdus pēc kārtas man adresētus, bet šeit viņš tikai izlej savus vārdus – viņš ļoti vēlas par kaut ko pārliecināt. Viņš nepārprotami ir ieinteresēts pēc iespējas ātrāk izklīst, bet problēmu gadījumā viņš, iespējams, izvilks stobru. Un Saša ir ģērbies T-kreklā un sporta biksēs, viņam nav līdzi ieroča. Viņš ir ierocis pats par sevi, bet viņš ir bezspēcīgs pret pistoli… Tas mani nobiedēja:

– Saš, tiešām nav iemesla tevi vilkt. Tas ir Ivana uzticīgais cilvēks! – un atkal uz brīdi atvēra plakstiņus – tiklīdz mēs iekāpsim mašīnā, viņam jāsteidzas pie apsarga. Ja viņi neatvērs vārtus, mēs nevarēsim doties prom, bet viņam būs palīgi – bruņoti un neievainoti. Es darīju visu iespējamo, lai tēlotu vieglprātīgu jautrību: "Mugurkauls, vai man jāiet uz tualeti?" Pirms satikšu savu vīru, es piepūderēšu degunu.

"Nedari," viņš ar diviem pirkstiem pieskārās manam elkonim, un es uztvēru šo žestu kā reālu draudu. – Jums ir lielisks deguns, Elizaveta Andrejevna.

– Kāpēc tu esi tik neromantisks? – Es apspiedu no sevis muļķības, taču esmu pārliecināta, ka ar savu bālumu nodevu savu stāvokli. "Viņš pat neļāva man sataisīt matus!"

– Vienkārši… viņš tevi ļoti gaida, Elizaveta Andrejevna. Labā restorānā.

Vēlreiz uzmetu Sašu skatienu un paklausīju gidam, kurš iegriezās kreisajā koridorā. No turienes bija izeja uz pazemes garāžu un pagalmu. Veselus piecus soļus es ticēju, ka Saša tagad ielīks no aizmugures un viņu apdullinās, taču tas nenotika – acīmredzot, mūsu domas saplūda vai miesassargs pat precīzi uztvēra, kā Hrebs jūt pret pistoli kabatā. Vai viņam vajadzētu atkal sevi izturēt par mani?

Un koridorā Ridža vairs nespēja atturēties – viņš mani satvēra un gandrīz vilka sev līdzi, bet turpināja izrunāt savu absurdu, kam tagad, lai kā es gribēju, nebija iespējams noticēt:

– Iesim tagad, Elizaveta Andrejevna, kāpēc tu esi tik sajūsmā? Ivans Aleksejevičs būs ļoti priecīgs…

Viņš mani izveda pagalmā un iegrūda mašīnā. Kamēr gāju apkārt, mēģināju atvērt durvis un izlēkt ārā, bet pēkšņi spēcīgas rokas mani satvēra un piespieda pie grīdas, iestumjot starp sēdekļiem. Es kliedzu, mēģināju izrāpties ārā, bet man iesita ar dūri pa seju, un uzreiz smags ķermenis uzspiedās uz leju tā, ka mūs nevarēja redzēt pa logu. Mašīnā kāds slēpās – līdzdalībnieks. Un apsargiem nebija aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā, jo Ridža iegāja teritorijā it kā viens.

Sašas kliedziens bija dzirdams uz sāniem – viņš kliedza par vārtiem sargiem, kas nozīmē, ka viņš uztvēra manu ziņojumu. Taču Ridžs paātrinājās un pilnā ātrumā metās uz izeju. Vēl pēc dažām sekundēm ar šausmām sapratu, ka vārti nav aizvērti – varbūt viņš par to jau iepriekš pajautāja, un tagad kabīnē esošajiem cilvēkiem vienkārši nebija laika reaģēt. Uz gludekļa atskanēja mašīnas slīpēšanas skaņa, bet aizvēršanas režģis vairs nevarēja noturēt automašīnu. Strauji nogriezāmies uz ceļa, bet nesamazinājām ātrumu.

Pēc tam man atļāva pacelt galvu. Vīrietis nokāpa no manis un apsēdās uz sēdekļa, netraucēja man nedaudz izstiepties, bet paķēra manu mobilo telefonu no džinsu aizmugurējās kabatas un izmeta pa logu. Viņš nebija pazīstams un bija manāmi satracināts:

"Kāpēc tik daudz trokšņa, Spin?" Vajadzēja to darīt klusi!

Šoferis neatbildēja un šķita, ka tikai palielina ātrumu.

Es atkal sniedzos pēc durvju roktura, bet tas bija aizslēgts. Vīrietis pasmējās par maniem centieniem. Bet viņš paskatījās uz viņa seju un teica, uzliekot pistoli ar trokšņa slāpētāju uz gurna:

– Smuki. Sēdi mierīgi, kaķenīt, tev nav jautājumu. Un tā nebūs, ja Morozovs jūs patiešām novērtēs, kā viņi mums dziedāja.

Tas ir skaidrs. Tas nozīmē, ka jums ir nepieciešams ķīlnieks, bet nekas nevar tikt caur Ivanu. Viņš kādam pieteica jaunu vai vecu karu, bet neparedzēja šādu pavērsienu. Un viņi, iespējams, izdarīja vienīgo derību, kas varēja nostrādāt – Vaņa būtu mierīgāk reaģējusi pat uz viņa dēlu nolaupīšanu. Es nezinu, vai viņš mani izpirks, bet viņš acīmredzot sajauks lietas, kad viņi viņam to pateiks. Lai gan mēs noteikti nerunājam par naudu – nepareizie cilvēki, šeit ir kaut kas cits… Ietekme? Kapitāls tika izzāģēts, un kas zina, vai kāds to vēlas zāģēt?..

Es piespiedu vaigu pret stiklu, vaimanādama no sāpēm un bailēm. Viņi Vanju labi nepazīst – viņam nav trūkumu. Un es neesmu viņa vājība, viņi nevarēs viņu tādu dabūt. Tas nav saistīts ar viņa mīlestību pret mani, tas ir atšķirīgs. Viņš pat var mani nodot viņiem saplēst gabalos vai uz laiku padoties, atzīties zaudējis, bet jebkurā no šiem variantiem viņš mani pēc tam simtkārtīgi atgriezīs maniem likumpārkāpējiem. Bet Vaņa pieminēja žurku… Mugurkauls laikam juta, ka var būt vaļā, tāpēc viņam vairs nebija ko zaudēt.

No aizmugures tuvojās mašīna, to pamanīju no bremžu čīkstēšanas griežoties.

– Pievienot vel! – vīrietis sāka kliegt. – Drošība atbildēja! Jātiek līdz vārtiem uz šosejas, mūsējie jau ir – apturēs dzīšanu. Kuce, tev lika klusēt!

No mājas veda viens ceļš – viņiem visbīstamākais posms, kuram viņi steidzās ātri tikt garām. Pēc manām aplēsēm līdz apvedceļam nebija palicis vairāk par kilometru, un Khrebets izrādījās izcils braucējs – viņš pilnā ātrumā apsteidza retas automašīnas mūsu joslā un stūrēja pārliecinoši. Un tad es pagriezos uz kapsētu – grants dēļ nācās nedaudz piebremzēt, bet tas bija pamests stūris, lai tiktu uz šosejas.

"Ne drošības," atbildēja Spine, skatoties spogulī. Viņš šķita mierīgāks no abiem. "Viņi nebūtu paspējuši laikā." Šis ir mūsu kundzes bruņinieks. Viņš ir ievainots un bez ieroča. Tātad viņš vienkārši pavada mūs uz pareizo vietu, ko viņš vēl darīs?

– Zaļš? – slepkava aiz viņa šķielēja, cenšoties atpazīt šoferi vajājošajā automašīnā.

"Zaļš, bet kamikadze," Ridža atbildēja pēc sekundes, bet sāka arvien satraukti skatienus mest atpakaļ, it kā viņš pats būtu gaidījis no Sašas kādu burvju triku.

Viņš neatpalika, bet attālums vairs nesaruka, un uz šosejas jau būtu, kas viņu aiztur… Mani nolaupītāji to saprata, tāpēc vīrietis smīnēja drošāk. Es šausmās klabēju ar zobiem, bet centos neizdvest nekādas skaņas. Man pietika ar vienu sitienu, bet šis mīdīsies zem kājām, ja viņa psihozei pievienošu savu.

"Jums būs jāatbild arī par troksni," viņš nez kāpēc turpināja šņākt uz savu līdzdalībnieku. – Paldies, Koša ir kaut kur šifrēts, viņš mums būtu psiho…

Viņš nepabeidza, jo Spine kliedza. Mēs tagad skatījāmies uz vējstiklu – pretimbraucošā virzienā mums pretī steidzās cita sveša mašīna. Bailes nerimās, bet es histēriski pasmīnēju. Izskatās, ka kāds uzskricelējis – neņem psihovārdu par velti.

Puisim aiz mums pat nebija laika pacelt ieroci – automašīna ietriecās mums, sekundi pirms sadursmes nogriežoties pa kreisi un pilnā ātrumā nojaucot buferi. Gandrīz uzreiz man no aizmugures uztriecās cita mašīna. Dubultais auns sagrieza mūs gandrīz par simt astoņdesmit grādiem.Ridžs ieskrēja stūrē un ievaidējās. Man blakus sēdošais sāka šaut pa stiklu, tas saplīsa ar apdullinošu triecienu, bet Saša nolaidās. Koša izsita priekšējo logu un, kamēr Khrebets neatkāpās no sitiena, iegrūda nazi viņam tieši acī. Un viņš tūdaļ notupās, izvairoties no šāviena. Kauslis krita panikā, bet atcerējās mani un satvēra mani aiz matiem, kliedzot:

– Ejiet prom! Citādi…

Viņam acīmredzami nebija plāna šādam gadījumam, tāpēc viņš apstājās. Izpūtējs sāpīgi iespiedās manā vaigā. Mēs netikām līdz lielceļam. Viņš var mani nošaut, bet tas neglābs viņa dzīvību. Un mašīnas iedarbināšana nav garantēta, pat ja viņš brīnumainā kārtā pārvietojas pie stūres. Bet vīrietis sarāvās un dziļi ievilka elpu. Pēc tam viņa balss pirmo reizi visā sacīkstē skanēja mēreni:

– Koša, nomierinies, es teicu! – ātrs skatiens uz sāniem. – Tāpat kā tu, pacel rokas, lai es tās redzu! Paņemiet vēl divus soļus atpakaļ un palieciet tur. Koša, atslēdz durvis! Ātrāk. Vai arī es viņai izpūtīšu smadzenes.

Koša pastiepa roku pār līķi un nospieda vajadzīgo pogu. Bet kaut kā es īpaši nesteidzos. Tad viņš paskatījās uz mums ar gandrīz draudzīgu skatienu:

– Tā iztur, ko tu gaidi? Man vienalga. Bet tad es tevi izturēšu nedēļu, pat Ivans Aleksejevičs sāks nožēlot to, kas no tevis palicis.

Slepkavam trīcēja roka. Es arī prātoju, ko viņš varētu darīt tādā brīdī. Izkāp no mašīnas, izmantojot mani kā aizsegu? Bet pēc Kosija vārdiem pat es nebiju pārliecināts, ka šāds vāks darbosies. Un, iespējams, viņš pieņēma vienīgo pareizo lēmumu – viņš norāva pistoli no mana tempļa un vispirms mēģināja nošaut Košu. Taču vairāk aiz bailēm, nevis no apzinātas domas man izdevās viņu iegrūst rokā, tāpēc lode lidoja uz priekšu. Taču ar šo sekundi pietika, lai Saša atvērtu durvis, satvertu viņu aiz elkoņa un pagrieztu roku. Koša izvilka nazi un pasniedza viņam – tieši manas sejas priekšā. Bet Saša pakratīja galvu, nepieņemot šo iespēju:

– Nē! Mums jāsauc policija!

"Nu jā, mēs tūlīt piezvanīsim," atbildēja Koša. "Mēs jums pastāstīsim, kā godīgiem pilsoņiem tika nozagta meitene, un mēs viņu cēli izglābām." Vai esat pilnīgi atpalicis?

Negaidot reakciju, viņš pats apstaigāja automašīnu. Vīrietis sēcās, bet nevarēja izbēgt no tvēriena, Saša savilka žokļus līdz staigājošajiem mezgliņiem. Es pamodos un izlidoju ārā, nevēloties skatīties, kā upurim pārgriež kaklu.

Koša iznāca pie manis pēdējais, Saša skatījās uz zemi nevis uz mani. Bet tie uzsita viņam pa plecu un apliecināja:

– Tagad jūs esat līdzdalībnieks, tas ir, pilnībā jūsu. Apsveicam ar paaugstināšanu amatā, Aleksandr.

Saša spļāva zemē un pirmo reizi nolādēja manā priekšā:

– Tava māte…

– Nu, tagad tu runā kā savējais. – Koša paskatījās uz mašīnu, kas steidzās tikai divsimt metru pa asfaltēto ceļu. Šāvieniem tur nevajadzēja būt dzirdamam, taču policija drīzumā tiktu izsaukta jebkurā gadījumā, ja kādam ienāktu prātā griezties kapsētas virzienā.

"Mums jātiek prom no šejienes," Koša izteica vispārējo domu.

– Uz māju! – Saša pamāja savas mašīnas virzienā.

– Neesmu pārliecināts. Tur ir apsargi, no tiem nav jēgas, un tos ir lētāk iegādāties nekā savējos. Klausieties un atcerieties. Neejiet atpakaļ uz māju, gaidiet zvanu. – Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un pasniedza miesassargam. – Ivans Aleksejevičs piezvanīs, tiklīdz būs informēts, un pateiks, kurp doties. Es nevaru tur iet, priekšnieka pavēle. Ja viņi jūs arestēs, nesniedziet liecības un gaidiet, viņi jūs izvilks. Pastāstiet savam priekšniekam, ka tas ir jāsakārto un ka man bija taisnība. Elizaveta Andrejevna sēdēs ar mani, neuztraucieties.

– Bet…

– Viss ir dzīvs.

Viņš ar diviem ķermeņiem aizcirta visas sasistās automašīnas durvis un aizvilka mani pie sava. Es nepretojos, lai gan viņa rīcība daudz neatšķīrās no iepriekšējās nolaupīšanas. Un mašīna apgriezās ar tādu pašu čīkstēšanu kā nesen. Bet atvieglojums nāca ar tādu vilni, ka es tiku atsviests. Tas izdevās. Šoreiz izdevās.

Koša mani atveda uz dzīvokli pilsētas nomalē – ne tik tālu no mūsu mājas. Vienistabas Hruščova māja, kurā viņš dzīvoja pēdējās dienās. Tapetes karājas lupatās, sienas ir kartons – metru attālumā no mums var dzirdēt, kā kaimiņi skaļi lamājas. Tikai tajā, apsēžoties uz veca saplēsta matrača uz grīdas, es pirmo reizi ierunājos:

– Patiesībā ir dīvaini, ka tavs vīrs tevi izņēma no kāršu atklāšanas. Tu sēdi šeit, drošībā, kamēr viņš cīnās.

Koša aizvilka aizkarus un pēc ilgas pauzes atbildēja:

– Vēl nekaroju, meklēju ienaidnieku. Un viņš mani aizveda, lai es nesāktu slaktiņu, kamēr viņš nebūs pārliecināts.

– Tātad jūs esat tas, kurš visus nogalina bez izšķirības?

– Es esmu tas, kurš uzreiz iedomājās par Alajevu. Un izrādījās, ka man bija taisnība – es to vērsi nepazīstu, bet viņš mani pazīst. Tikai Alajevu banda uz mani asina zobus tik ļoti, ka uzreiz var atpazīt.

– Bet līdz šodienai jūs par to nevarējāt būt pārliecināts! Tātad Vaņai bija taisnība, ka jūs atlaida!

– Tā varēja būt. – Koša pieskārās saraustītajam ķeblītim, tad uzmanīgi apsēdās uz tā. Viņš pats šķita pārsteigts, ka tas zem viņa nesabruka. – Visbiežāk ikvienu var atpazīt pēc rokraksta. Tādi cilvēki vienkārši nemainās. Tāpat arī viņu metodes.

– Vai tu runā par Alajevu vai par manu Vaņu?

Koša neatbildēja, bet mēģināja izstiept lūpas kaut kā smaidam.

– Elizaveta Andrejevna, mums un jums ir jāsēž šeit ilgi. Atkal. Mēģināsim nestrīdēties. Piemēram, sāciet ar pateicību par izglābšanu – es pārkāpu rīkojumu, bet atnācu un izdarīju visu, kā nākas.

Es nopūtos, atzīstot, ka viņam bija taisnība. Bet kādu iemeslu dēļ es viņam negribēju pateikties – piedalījās arī Saša, un es viņam pateikšos no visas sirds. Atcerējos:

– Vai arī labāk sāciet ar pateicību, ka izglābu tevi – tieši es iesitu vīrieša plaukstu, lai gan nevarēju atcerēties sevi no šoka!

"Paldies," viņš mierīgi atbildēja. – Redziet, nav nemaz grūti būt pateicīgam. Vienīgais, kas tev pietrūkst. Es iešu uzlikt tējkannu.

Es īsti nesapratu, par ko viņš runā, bet es vairs nejautāju. Kaut kā pārāk bieži mums diviem ir jāatstāj laiks, vienkārši deja vu. Bet šeit ir vēl mazāk vietas: trīs reiz trīs istabas un pusotru reizi pusotra virtuve. Mēs pat nevaram attālināties piecus metrus viens no otra, lai atvilktu elpu.

Bet es kļūdījos un gandrīz uzlēcu uz vietas, kad aizcirtās vannas istabas durvis. No turienes iznāca sieviete un sarkastiski sacīja ar jautru smaidu:

– Vakars mājās, jaunieši! Mūsu pulkā viss nāk un nāk. Jums būs jāguļ pārmaiņus.

"Anfis, mums beidzas tēja," Koša atbildēja aiz locītavas.

"Es naktī došos uz diennakts biroju un iepirkšos."

Viņai ap matiem bija aptīts dvielis, un bija gandrīz neiespējami noteikt viņas vecumu – es uzminēju apmēram trīsdesmit. Viņa vispār nelieto kosmētiku un ir diezgan glīta, ar smalkiem vaibstiem, kas piestāvētu astoņpadsmitgadīgai meitenei, bet ap acīm no smaidīšanas ir nelielas krunciņas. Pēc dušas slapjā augumā tika uzvilkti īsi ādas svārki un vīriešu T-krekls ar izstieptu apkakli. Viņa basām kājām gāja pa netīro grīdu tuvāk man, cieši paskatījās un noteikti nepazina:

"Vai jūs pārtraucāt meitenes vaimanu?" Kot, vai tu tiešām esi pedelis? – sieviete maigi jautāja, bez ne mazākās agresijas. – Es tiešām negaidīju, ka tu nolaidīsi tvaiku uz sievietēm.

– Nē, ne es. Bet atkārtojiet un uzminiet, par ko es to lauzīšu.

Es neapdomīgi pieskāros savam vaigam, kas bija sastindzis no sāpēm. Bet sievietei likās, ka man nav žēl – tikai interese.

"Sveika, es esmu Lisa," es iepazīstināju ar sevi, pirms man jautāja.

"Forša rokassprādze," viņa pamāja uz platīna ķēdi uz manas plaukstas locītavas un piemiedza aci. -No kurienes tu esi, mazā karameļu dāma? Tas tā, tas tā, nežēlo. Mēs sēdēsim, līdz priekšnieks sakārtos lietas, un tad dosimies katrs uz savu stendu.

Es nečīkstēju un neraudāju, es tikai trīcēju no pārdzīvojumu pārpilnības. Un es ļoti ātri sapratu, ka mums ir ļoti paveicies, ka mums ir šāds "kameras biedrs". Tas būtu ilgi jāgaida – ļoti iespējams, vairākas dienas, bet Anfisa izrādījās rupji dzīvespriecīga un taisni labsirdīga – viņa kļuva par stresa absorbētāju. Bet tajā pašā laikā viņa nepieļāva klusumu, kurā es varētu justies skumji.

7.nodaļa

"Ja es vēlreiz dzirdēšu šo stāstu, es uzkāpšu pa sienu," Koša atzina, piemetot acis uz griestiem.

Gaismu neieslēdzām, bet laterna loga priekšā bez aizkariem bija nežēlīga – visu ap mums padarīja vienlīdz pelēku. Vienīgā gaišā vieta bija Anfisas sarkanie mati. Mēs visi trīs sēdējām uz matrača un skatījāmies uz šo laternu kā uz televizora ekrānu. Sieviete mani neatlaidīgi sauca par “karameļu mazuļiem”, lai ko tas arī nozīmētu. Bet negaidīti Koša sekoja piemēram:

– Divi malki, sasodīts, tu nesalūzīsi. Jūsu kratīšana nepazūd.

Es šķielēju viņam acis, bet es sapratu, kāpēc viņš mani tā sauc – nebija nekāda pamata reklamēt, kas es esmu. Es asi izelpoju, bet atšķaidītais spirts tik un tā trāpīja pa degunu. Bet trešo reizi Anfisas stāsts izklausījās smieklīgāks:

– Es viņiem uzreiz pateicu, ka esmu sagrupēta pēc cita kursa! Bet viņi visi ir nomētāti ar akmeņiem, mammu, neuztraucieties. Es vērsos pie mūsu cilvēkiem, lai viņi mums palīdzētu. Nu labi, es domāju, ka tagad mazliet iekodīšu, lai zinātu, kā aizvainot godīgos devējus. Un otrs sāka man tuvoties no mugurpuses – un man sāka savilkties žoklis. Asinis, kliedzieni, pilnīgs izsmiekls, un taimeris ir uz sekundēm. Bet puiši laicīgi izņēma durvis, man pat nebija laika tās satvert sejā. Un mierīgi skaidro, ka vainīgi ir paši klienti. Un šis, kurš bija ievainots uz maniem zobiem, izrādījās kāda liela šāviena dēls! Vai man tās atšķirt pēc olu formas?

Es sabruku uz viņas pleca, smejoties līdz asarām. Viņa noglaudīja manu pieri un turpināja:

“Arī Ivans Alekseichs gandrīz nomira no smiekliem. Un tad zvērēsim – viņi saka, tas varēja būt balstīts uz bumbiņu formu, viņam bez manis ir daudz problēmu. Viņš mani atsūtīja uz šejieni – sēdies, saka, nokārtosim un tad pārvedīsim uz citu iestādi. Un te jau sēž Kotja. Viņš, iespējams, arī nograuzis kādu kamolu peni. Viņš vienkārši to vēl neatzīs, bet tas ir labi, viņš padosies pēc pāris dienām!

Alkohols lika domāt, ka Ivans sargāja arī prostitūtas, un meiteņu darbs bez šāda jumta bija vienkārši elle. Anfisa vairākkārt pieminēja manu vīru – ar uzsvērtu pateicību un patiesu cieņu. Lai gan viņa varēja paļauties uz viņa sapratni? Pats atbildīgais vīrietis iejaucās viņas jautājumā un pareizi to atrisināja. Koša nesteidzās neko atzīt, tāpēc Anfisa no apakšas saplaisāja krūzi:

– Nāc, nāc, karameļu dāma, netur konteineru!

Man tas bija elpu aizraujošs savā integritātē. Mums trijatā bija viena krūze un viena metāla bļoda, kurā amatniece paguva uzvārīt makaronus. Vakar vakarā arī no veikala atnesu cepumus. Anfisai bija tik traka enerģija, ka viņa uzreiz kļuva par mājas galveno saimnieci, aptumšojot mani un Košu. Viņi abi šeit bija jau četras dienas un noteikti negrasījās gausties par savu niecīgo iztiku. Un man bija kauns vaimanāt tādā kompānijā. Sacensību laikā mans telefons pazuda, bet viņi man apliecināja, ka, kad beigsies mans cietumsods, mums noteikti tiks paziņots. Turklāt Koša arī jēgpilni paskatījās manā virzienā, it kā ar ironiju liekot saprast: "Viņi joprojām var aizmirst par mums, bet viņi noteikti jums pateiks, Elizaveta Andrejevna."

Es biju pirmā, kuru nolika gulēt. Pūta stiprs vējš pāri grīdai, priecājos, ka man ir vismaz viens matracis. Un, kad alkohols sāka beigties, es atkal sāku trīcēt. Mans mugurkauls neļāva man paķert jaku, un dzīvoklī nebija pat nobružātas segas. Sākās melnā neveiksmes svītra, tajā harmoniski iederējās pat izslēgtā apkure. Es novilku Košas ādas jaku no naglas pie sienas un mēģināju zem tās sasildīties.

Viņi abi dzēra virtuvē – viņi neradīja nekādu troksni, bet to joprojām varēja dzirdēt aiz plānām sienām. Un šī diena man kļuva par atvērumu daudzos jautājumos. Papildus grūtajai prostitūtu ikdienai man bija zināmi citi noslēpumi: piemēram, Koša joprojām nav aseksuāla būtne. Viņi droši vien domāja, ka esmu cieši aizmidzis, un tāpēc viņi nepievērsa uzmanību nejaušajam noklausītājam.

Anfisa klusi iesmējās. Likās, ka Koša smejas, kaut ko viņai čukstus. Tagad viņas maigā izturēšanās pret viņu bija saprotama – viņa un “Kotja” izlaida savu ieslodzījumu, līdz es parādījos dzīvoklī, es nekļuvu viņiem par traucēkli.

"Ššh," likās, ka Koša viņu nomierināja neparasti jautrā tonī. – Man tas bija kaut kur kabatā, tagad esmu šeit.

Viņš iegāja istabā, sastinga manā priekšā, tad apsēdās un izņēma no jakas kabatas prezervatīvu paku. Es nevarēju izlikties, ka guļu dziļā miegā, un man šķita, ka šķielēt acis ir pilnīgi muļķīgi, tāpēc es nedaudz atvēru acis. Viņš nebija ģērbies T-kreklā un izrādījās, ka es skatos uz viņa vēderu. Kaila, liesa ar tikko pamanāmu svītru, kas iet uz leju. Iespējams, sievietes, kuras viņu labi nepazīst, uzskata, ka Koša ir seksīga.

"Shh," viņš man atkārtoja tādā pašā tonī. – Guli, Elizaveta Andrejevna.

Dīvaini, ka “fragiņam” nav riebuma. Viņa tikko dzirdami atbildēja:

– ES guļu. Neesi kautrīgs.

– Mēs tā nedomājām.

Viņš tikpat klusi piecēlās kājās un atgriezās virtuvē, neaizmirstot atkal aiz sevis aizvērt durvis. Un atkal apslāpēti smiekli, čuksti, rosīšanās un tad ritmiska galda klauvēšana pret sienu. Anfisa kliedza, bet atkal kāda smiekli apslāpēja nesaprotamo apjukumu. Es ieķēru apakšlūpu starp zobiem. Cik neveikli, lai gan kāpēc man būtu jākaunas? Viņš tur drāž nevainīgu meiteni, vai arī viņa nodod sevi nevainīgam zēnam. Tur, netīrajā virtuvē, metrs pēc metra, nav neviena eņģeļa. Ritmiskā klauvēšana pie galda ir tam pierādījums. Pieaugušie atrada veidu, kā pavadīt tukšo gaidīšanas laiku, nekas ārkārtējs. Bet es biju neizpratnē.

Interesanti, vai viņš viņai par to maksās, vai arī viņai uzliks jumtu tāpat kā “nodokļus”? Un viņa vienmēr tik nožņaugti vaidē par katru grūdienu ar saviem klientiem? Vai tas ir praktizēts manevrs vai arī tas notiek netīšām? Interesanti, vai Koša viņu skūpsta, vai arī viņš ir tālu, kā parasti? Viņš, iespējams, pazaudē savu necaurlaidīgo masku seksa laikā. Varbūt viņš nemaz neizskatās pēc sevis. Bet es domāju, ka viņš ir diezgan nežēlīgs un agresīvs. Vai arī viņš kož lūpā tāpat kā es tagad?

Viņi turpināja vannas istabā, un tikai pēc tam, kad viņi pārcēlās, es varēju snaust. Bet no rīta man trīcēja no aukstuma. Es pat uzreiz nesapratu, ka pamodos no Anfisas čukstiem, mēģinot saspiesties vēl ciešāk.

"Mūsu meitene ir pilnībā sasalusi." Nu, mīļā, tu esi diezgan izlutināts, vai kā?

"Tā sasildiet to," Koša klusi atbildēja. – ES nē. Mans uzdevums ir viņai izkļūt no šejienes dzīvai, bet es neesmu vainīgs, ka viņa ir karamelizēta.

Viņa mani apskāva no aizmugures un burtiski pievilka sev klāt, berzējot manu plecu zem manas jakas. Un viņa izelpoja ar alkohola smaku:

– Tu esi kuce, Koša. Vīrietis, protams, bet tāda kuce. Dzīvot bez sirds ir skumji.

Es neviļus pasmaidīju par viņas definīciju. Tātad, kāds ir Anfisa defekts? Galu galā viņa noteikti ir labs cilvēks, viņas dvēsele nāk no čaulas. Un kāpēc jūs izvēlējāties šo darbu? Runa ir par morāli, nepieciešamību katru vakaru pārkāpt sev pāri un par risku – pat elitāras pavadībā meitenes riskēja nonākt nepatikšanās, un rīt vārtos varēja atrast parastu prostitūtu ar pārgrieztu rīkli. Bet šķiet, ka Anfisa nepārkāpj sevi, man apkārt ir cilvēki – katrs no viņiem. Ģenētikas vai ļauna likteņa dēļ viņiem ir kaislība uz pašiznīcināšanos, un tas ir vienīgais ceļš, ko viņi izvēlas… Nevis “viņi” – un es esmu ar viņiem.

Es ienīdu puisi. Nākamajā dienā viņš atnāca un paņēma Anfisu, bet mēs abi negribējām viņu atdot. Izrādījās, ka viņas problēma jau bija atrisināta, un Dude tikai īsu brīdi čukstēja ar Košu. Viņš atdeva savu mobilo telefonu un pakratīja galvu, atbildot uz kādu jautājumu, pēc kura Koša zvērēja. Asistents pat nepaskatījās uz mani – iespējams, viņš negribēja atvainoties, ka vēl nav mani pacēlis. Un tas varētu nozīmēt tikai vienu: māja ir nemierīga, Ivanam ir nopietnas nepatikšanas, tāpēc man jāpaliek šeit – komfortā un drošībā. Kāpēc viņi nevelk Košu, kad viņi ir nolēmuši par ienaidnieku, ir pilnīgi nesaprotami. Bet pēc viņa drūmā skatiena, kad durvis aiz Anfisas un Dude aizcirtās, es nojautu, ka bija pilnīgi iespējams, ka viņi nevarēja atstāt mani vienu, tāpēc viņi izvēlējās visvairāk apmācīto suni visā audzētavā.

Šī doma man pārņēma vēsumu – cik ilgi mēs vēl varam te dzeguzēt, ja es nekļūdos savā pieņēmumā? Un tad vēl viens vilnis, jau ledains – vai mēs te bez Anfisas paliksim? Jā, viņa ir vienīgā, kas iedvesa dzīvību mūsu kompānijai! Un Košai bija tāda pati ideja:

"Labāk būtu paņemt līdzi uzkodas, nevis atņemt mūsu resursus."

Es neatbildēju. Šeit pat nebija televizora, nebija nevienas avīzes, ko lasīt. Es sēdēju uz matrača un skatījos uz laternu aiz loga, gaidot, kad tā iedegsies. Uzkurināta. Tas nekļuva jautrāk. Ko darīt, ja man šeit jāsēž nedēļu? Kā būtu ar divām nedēļām? Kā cilvēki gadiem ilgi cietumā netrako? Tā viņi sēž un domā par savu uzvedību? Es arī domāju. Bet es nevarēju neko iedomāties; manas domas, gluži pretēji, šķita sastingušas un vairs nekustējās.

– Ir pienācis laiks ēst, Elizaveta Andrejevna.

Koša manā rokā iegrūda vienu bļodu ar blīvu makaronu gabaliņu. Vakar Anfisai šis pats ēdiens izrādījās daudz labāks.

Ja starp frāzēm ietaisīsiet garas, garas pauzes, tās aizņems ilgāku laiku – es domāju frāzes. Klusums var būt graujošs, un mums ir tikai dažas patronas – tās ir jātērē taupīgi, lai neiztērētu ātri, bet laicīgi, lai aizbaidītu klusumu. Tāpēc es vispirms izvēlējos vakariņās, tad paliku pie laternas un tikai tad reaģēju:

– Vai es tagad atkal esmu Elizaveta Andrejevna? Pārstāja būt mazulis? Ko šis vārds vispār nozīmē?

Koša, visticamāk, uztvēra spēles pamatnoteikumu, tāpēc arī neatbildēja uzreiz – laternu vēroja veselas desmit minūtes. Un, kad viņš runāja, viņš vai nu pilnībā aizmirsa par jautājumu, vai arī negrasījās atbalstīt šo konkrēto tēmu:

– Varbūt nopērkam katliņu?

– Katliņš ir brīnišķīgs, – es apstiprināju vēl pēc piecpadsmit minūtēm. "Tajā ir vieglāk pagatavot makaronus, un pārējā laikā mēs varam tos pieklauvēt – viens sitiens jums, otrs man."

Aiz loga bija pavisam tumšs, tāpēc arī pati laterna kļuva arvien interesantāka. Koša lēnām ievilka elpu.

"Tad mēs nepirksim kastroli." Konservēti ēdieni burkās ir labāki, tos ir jautri atvērt – viens tev, otrs man. Bet man lika ārā neiet, tāpēc gaidām, kamēr vairs nebūs ko ēst. Mums ir jāsagatavojas, lai šādi sēdētu vismaz trīs dienas. Šajā laikā Ivans Aleksejevičs vai nu izspiedīs Alajevu, vai arī Alajevs izspiedīs Ivanu Aleksejeviču.

Laterna smalki deva mājienu, ka bažām nav pamata. Bija vēl par ko uztraukties:

"Pēc trīs dienām manas smadzenes liks man dzīvot ilgi."

– Vai viņš jau nav? Jūs gandrīz nerunājāt četrus gadus, un tagad tas ir salūzis.

Nežēlīgi, bet godīgi. Gandrīz.

– Ne gluži tā, Koša. Varēju sasveicināties ar kalpiem, sērfot internetā, lasīt grāmatas un tikties ar vīru reizi nedēļā. Ak, starp citu, es varēju arī sasist plaukstas – tāpēc, ka man dzīvē paveicās.

– Aplaudē. – Koša lēnām pievērsa skatienu manam profilam. – Kurš apstājas?

– Iemesla trūkums ir traucēklis.

– It kā viņš tur būtu bijis agrāk.

– Nebija. Tas ir tāds joks.

– Ha. Ha,” vienmuļi reaģēja Koša. -Tā ir taisnība, ko viņi saka, humors padara dzīvi gaišāku.

– Zini, mūsu pirmā stratēģija nerunāt vienam ar otru tagad neizskatās tā zaudējošākā.

Bet viņš nepārstāja runāt:

– Piekrītu. Starp citu, jūs varat gulēt visu laiku. Es varu gulēt visu laiku, un tu?

Ja nemaldos, viņš šonakt negulēja, ja vien ērti neapsēdās uz ķeblīša. Bet es atkal ar nožēlu atcerējos par Anfisu, kas mūs pameta – ja vien man būtu kāds, ar ko pavadīt vakaru mazāk kūtri!

– Nē, Koša, es naktī negulēšu. Tas daudz pūš pa grīdu. Pa dienu nedaudz pagulēšu.

– Mēs vēl varam atšķaidīt spirtu. Plānāks, pietiek trīs dienām.

– Vilinošs piedāvājums. Kad bērnībā mācījos svarus, sapņoju par to: kad izaugšu liels, pabeigšu konservatoriju un dzeršu alkoholu bandīta sabiedrībā. Reizēm pat priecājos, ka mammas šeit vairs nav, viņa neredz savu bērnības sapņu piepildījumu.

Pēc ilgas klusēšanas Koša piecēlās un devās uz virtuvi. Bet viņš atgriezās nevis ar atšķaidītu spirtu, bet ar pistoli. Viņš to pasniedza man.

– Par ko? – Es biju pārsteigts un paņēmu to, novērtējot smagumu.

– Tā tiek noņemta drošība. – Viņš parādīja. – Vienkārši nešaujiet, pat ja es sāku kļūt ļoti kaitinoša. Jūs nevarat radīt troksni.

Nu, es noklikšķināju uz drošības slēdzi, jo nekas cits nav iespējams. Un tad viņa vēlreiz jautāja:

– Par ko?

Viņš paraustīja plecus.

– Tu pati kaut kā jautāji. Un pieredze rāda, ka tev bija taisnība. Ja viņi pa ceļam būtu nocirtuši Ridge, viss būtu izvērties gludāk.

Es arī nedaudz mērķēju uz laternu, lai gan tas man neko sliktu nenodarīja. Šī bija jauna veida izklaide: pagrieziet drošinātāju, nobiedējiet laternu, pārliecinieties, vai laternai ir viss, kas saistīts ar laternu, pārslēdziet drošinātāju. Bet tas nebija ilgi. Tāpēc Koša atkal piecēlās un sniedza man roku.

–Vai tu prasi mani dejot? – Es uzreiz nojautu, bet izklausījos tikai skeptiski.

– Nu jā.

Es piecēlos pati – ne invalīds. Bet Koša ar spēku satvēra manu plaukstas locītavu. Sašutumā viņš paskaidroja:

– Jāgriež caur īkšķi, tas ir vienīgais vājais satvēriena punkts. Asāk!

Man tas izdevās gandrīz uzreiz – bet tikai pēc tam, kad viņš pats nedaudz atlaida tvērienu. Tomēr es sapratu principu un kādu laiku praktizēju, pūšot un pūšot. Tiklīdz viņš sāka justies pārliecinātāks, Koša turpināja:

– Tagad tālāk – ja vīrietis nav pārāk vesels, tad labāk uzreiz pārtvert viņu pašam. Ideālā gadījumā sagrieziet roku.

Viņš norādīja uz mani un uzreiz iedeva man savējo, ar ko nodarboties. Šis paņēmiens, maigi izsakoties, izrādījās daudz grūtāks. Sapratu, kur jāspiež un kā jāgriežas, bet viņa ekstremitāte nepadevās nemaz.

– Tātad jūs esat viens no pārāk veselajiem vīriešiem? – jautāju, izsakot secinājumus.

– Nē, jums vienkārši jārīkojas ātrāk, lai pārnestu ātrumu inercē.

Mums joprojām nebija jautrākas stundas, un es mēģināju ar visu dedzību. Beidzot man izdevās laicīgi izdarīt spiedienu uz viņa plecu un atbīdīt viņa roku atpakaļ. Bet pēc sekundes viņa paskaidroja:

–Tu piekāpies?

"Par ko jūs runājat, Elizaveta Andrejevna, jūs esat vienkārši milzīgs pretinieks," tas izklausījās kaut kā pilnīgi ļaunprātīgi. "Tikai nelauziet manu roku, es jūs lūdzu."

Aiz dusmām atkal iesitu viņam pa pleca locītavu. Bet Maskava netika uzcelta uzreiz, un ne visi puiši prata uzreiz citiem iesist pa seju. Turklāt tas ir aizraujoši un nav garlaicīgi. Pirmajos simts atkārtojumos nebija garlaicīgi, bet otrajā kaut kā sāka palikt garlaicīgi, bet es to izdarīju un izdarīju,” Koša apliecināja, ka tam jākļūst automātiskai, un, ja pati kustība aizņem sekundes daļu, tad tas kompensēs spēka atšķirību.

Maz ticams, ka atšķirība starp mums tika kaut kā kompensēta, taču reiz viņš pat īsi izelpoja – viņš mani neslavēja un neatzina manus panākumus, bet vienkārši izelpoja. Es nolēmu, ka šī ir līdzvērtīga medaļai Ultimate Fighting čempionātā, un es kļuvu vēl vairāk iedvesmots.

Arī izlauzties no kravas no aizmugures sākumā nebija viegli, bet laiks paskrēja ātri! Un jau pirms pirmajiem panākumiem bija viegli iedomāties, kā man no mugurpuses uznāks maniaks izvarotājs, sagrābs mani aiz kakla ar savu vareno roku, un es viņu pieskrūvēšu! – Es sarīkošu pārsteigumu, kā parādīts. Reizēm šķita, ka Koša smaida, bet, tiklīdz paskatījos taisni, es redzēju tikai vienaldzīgu koncentrēšanos.

"Tas ir vienkārši, ja jūs to praktizējat," viņš mudināja. – Šādos brīžos nav laika domāt, tāpēc automātiski ieslēdzam reakciju uz labročiem. Atkal satveram roku no augšas, soli pa labi, pakustinām zodu, galvu uz leju, atpakaļ, kā iepriekš trenējāmies. Ja jūs nedalīsieties savā pirmajā mīlestībā ar bijušo klasesbiedru, tad nepaļaujieties uz spēku. Tikai ātrums un pārsteigums dos jums priekšrocības, tāpēc nevajadzētu būt nevienai papildu kustībai – tam nav laika. Pagaidām lēnām Elizaveta Andrejevna.

Es jau biju diezgan nogurusi un ļoti bez elpas, bet man nebija nodoma apstāties. Man vajadzēja tikai dažas sekundes, lai elpotu.

"Vismaz jūs šobrīd varētu iztikt bez Andrejevnas."

"Labi, karameļu frija," Koša nemaz nebija pārsteigts par savu priekšlikumu.

– Nemaz ne īsāks! – kritizēju. "Cilvēks, kurš jau desmit reizes ir satvēris mani aiz rīkles, var mani saukt par Lizu."

– Tikai ar vienu nosacījumu – ja mani sāks saukt par Ruslanu Vladimiroviču. Visi, kurus es desmit reizes satvēru aiz rīkles, mani tā sauc.

– Labi, “Elizaveta Andreevna” derēs. Turpināsim.

Vēl pirms dažām stundām es domāju, ka tas nav iespējams. Bet tagad viņa pati saprata, ka ir iespējams aizbēgt, ja jūs negaidīti pārtvertu. It īpaši, ja kāds mugurkauls to negaida no izsmalcināta cāļa. Un Koša nedaudz atslāba – viņš satvēra mani asāk un ar spēku, lai es varētu pieslīpēt savu meistarību apstākļos, kas pietuvināti reālajiem apstākļiem.

Es vēlreiz noelsos un iepazīstināju ar ideju:

– Tātad mana apetīte ir pamodusies! Iesaku ieturēt pauzi cepumiem un atšķaidītajam alkoholam!

– Var.

Es pagriezos uz virtuvi; man bija jābūt uzmanīgiem, ejot pa gaiteni tumsā. Bet Koša satvēra viņu aiz kakla no aizmugures. Perfekts solis pa labi, neaizmirstot par zodu, un kliedziens, kad manevrs neizdevās:

– Kā tā? Tu to satvēri ar otru roku!

"Tāpēc, ka esmu kreilis," man gandrīz ienāca ausī. "Tiem cilvēkiem kā jūs, pusizglītotiem cilvēkiem, nekas nevar būt briesmīgāks." Pēc uzkodām trenēsim kreiso satvērienu.

Es devos gulēt, kad bija jau rītausma un istabā sāka kļūt silts. Koša tikai nolika galvu uz matrača pie manām kājām. Bet es viņam nepiedāvāju viņa jaku, es to uzreiz privatizēju kā šeit nenovērtējamāko lietu. Nogurums nāca uzreiz, patīkama un atslābinoša melanholija. Mūsu ieslodzījumam bija jēga, tad kāpēc gan nepriecāties – pat ja ne līdz plaukstām?

8.nodaļa

Otrā diena bija daudz jautrāka nekā pirmā. Treniņu sajaucām ar atpūtu, kopā vārījām tējkannā griķus. Koša bija principiāli pret šo kulinārijas pieeju:

– Uzvārīsim tēju karotē?

– Šķīvī! – es atcirtu. – Un nenovērsiet mani, es jau esmu aizmirsis, kā gatavot griķus …

Mēs vismaz paēdām gandrīz pieklājīgi. Un atkal viņi sāka praktizēt jaunu tehniku. Koša uzstāja, ka man labāk nespert – ja viņi mani pārtvertu, es noteikti zaudēšu savu pozīciju. Bet dažos gadījumos spēriens pa seju vienkārši prasa.

"Darīsim to vēlreiz," viņš pavēlēja. – Un tikai veiksmīgas notveršanas gadījumā. Ja rodas šaubas, labāk ir izmantot elkoni uz augšu.

Un es ļoti vēlējos viņam vismaz vienu reizi iesist pa degunu – ne tāpēc, ka es ļoti mīlu kādu nodarīt pāri, tas vienkārši nozīmētu manu progresu. Pats Koša ir skops ar uzslavām, tāpēc man vajadzēja citu apstiprinājumu. Bet nez kāpēc viņš pastāvīgi izvairījās tieši pussekundi pirms sadursmes un atkal aicināja mani to atkārtot. Kārtējo reizi, kad pēc veiksmīgākās sagrābšanas mans ceļgals atkal caururba tikai gaisu, no bezspēcības norūcu.

– Kas tā par skaņu? – Koša iztaisnojās un atkāpās.

"Es esmu dusmīgs," es godīgi atzinu. "Es esmu dusmīgs, ka pēdējās trīs stundas bija veltīgas – es to nevaru."

"Tas izrādīsies piektajā vai deviņpadsmitajā stundā," viņš šķita pārsteigts. – Jebkura attīstība prasa laiku, it īpaši, ja tā notiek no nulles. Bet kāpēc būt dusmīgam?

– Jo es esmu vīrietis! – Viņa noplātīja rokas.

– A. Tas ir vēl viens jūsu trūkums, Elizaveta Andrejevna.

– Būt cilvēkam? – pasmējos par absurdu.

– Paņemsim pauzi.

Atkal uzkodām sausos griķus, bet šoreiz atļāvāmies pāris malkus alkohola. Sāpēja viss no cīpslām zem ceļgaliem līdz nagu galiem. Labi, ka tagad biju ģērbusies džinsos un kokteiļkleitā un tādas izklaides nebūtu pieejamas. Un jau atkal sāka satumst, un es kaut kā apguvu piecus pārvietošanās paņēmienus – pat ja ne pret Košī, bet pret kādu invalīdu bez rokām un kājām izturēju. Viņa pasniedza viņam vienīgo krūzi un jautāja:

– Varbūt tomēr vari man iemācīt šaut? Nu, kad būsim mājās.

– Es? Lai māca miesassargs. Vai arī instruktors, ja Ivans Aleksejevičs to uzskata par nepieciešamu.

es pasmīnēju.

"Vai jūs skaitāt minūtes, līdz varēsit atgriezties savā biznesā – nogalināt, sist un spīdzināt, nevis jaukties ar mani?" – Viņa negaidīja atbildi un turpināja: – Bet es teikšu tā – es redzu arī priekšrocības, ko sniedz šeit kopā ar jums. Es ļoti šaubos, vai Vaņa ļaus kādam mani pārspēt mājās.

"Es tevi neiesitu – tu man iesit ar roku." Starp citu, tāpēc vingrinājumi ir bezjēdzīgi. Jūs neiemācīsities izveidot labu bloku, kamēr nesapratīsit, kā jūs saņemat sitienu pa seju ar sliktu bloku.

Es pamāju ar galvu, lieliski saprotot, par ko viņš runā. Es paņēmu krūzi un iedzēru mikroskopiskus malkus – tikai lai enerģija vairotos, bet nenogurtu no reibuma. Mēs sēdējām uz matrača, izstiepuši kājas uz priekšu, un vērojām nogurušo laternu, kas pēc brīža izskatīsies gaišāka. Tas palīdzēs pārlaist nakti, un rītausmā mēs atkal dosimies gulēt.

– Kā ar dusmām, Koš? – Atcerējos. – Un kā ar veselīgu agresiju cīņā?

Pēc ilgas pauzes viņš atbildēja:

– Pietiek ar veselīgu izpratni par to, ko darāt un kāpēc. Bet jūs nevarat zaudēt savaldību – tas palielina kļūdu skaitu. Uzņemieties attieksmi, ka, zaudējot savaldību, jūs zaudējat.

– Nekad?

– Tikai tuvāko cilvēku klātbūtnē, kuriem tu uzticies simtprocentīgi. Vai arī tad, kad tu drāksi, ”šķita, ka viņš par mani neņirgājas, bet patiesībā bija iegrimis skaidrojumā. – Visos citos gadījumos emocijas ir jāpārbauda. It īpaši cīņā. Un it īpaši tavā gadījumā, kad nav nevienas sekundes papildu manevram.

Es paskatījos uz viņa profilu – gribēju pārliecināties, vai viņš tiešām nesmejas.

– Šķiet, Koša, ka tu vispār nerunā par kautiņiem, bet par visu kopumā. Vai tu dod mājienu uz maniem diviem dusmu lēkmēm?

– Kāpēc dot mājienu? Es tev saku taisni. Nu tu kliedzi un raudāji – vai tu daudz panāci?

Es biju nopietni ieinteresēts, tāpēc es pat pieliecos viņam nedaudz tuvāk:

– Mazliet. Bet vai Vaņa ir arī mans ienaidnieks? Kāpēc jums ir jāatturas ar viņu?

"Tātad jūs pati pieteicāt viņam karu, Elizaveta Andrejevna," Koša bija pilnīgi drosmīga. – Viņi sāka pieprasīt kaut ko tādu, ko viņš nekad nav bijis. Attiecīgi viņš par to nevarēja priecāties. Bet jums vajadzēja rīkoties otrādi – jūs izvēlaties to, ko vēlaties, un gaidāt, kad viņš radīs tam apstākļus. Tāpat kā ar kursiem. Bet mazākais nosodījums – un viņš jau nogriež nākamo tiesnesi, un nerada apstākļus. Nav nekā vieglāk kā būt kopā ar viņu – Ivans Aleksejevičs taranē pasauli sev un visiem apkārtējiem, taču nav nekā sliktāka kā būt pretējās pusēs ar viņu. Tā ir tava kļūda.

– Apbrīnojami, cik labi tu to apguvi!

"Tas ir gan manas situācijas cēlonis, gan sekas."

– Teiksim. Un kā to var iemācīties – lai nezaudētu savaldību kāda iemesla dēļ?

– Tāpat kā kluča ielikšana ar vairākiem atkārtojumiem. Vai šādi cilvēki reaģē uz problēmu? Viņi paceļ rokas un čīkst “A-ah!”, ja visas neķītrības ir izgrieztas. Bet tam ir jābūt savādākam. Jūs sanākat kopā un sakāt: "Mēs tagad visu atrisināsim." Jebkurā situācijā, pat ja visapkārt viss ir pilnīgs bardaks, pat ja sienas jau brūk, un līdz mandelei ir iegrūsts armatūras gabals, pirmā automātiskā reakcija ir: “Mēs visu atrisināsim. ” Nekādu citu emociju, izslēdzot jebkādus papildus refleksus. Vēlāk var satraumēties – starp citu, ir jāprot arī izbīties, droši piedzīvot psihozi, kad viss apkārt nav pilnīgs dupsis vai kad vajag kādam parādīt, ka esi uz robežas.

Es izplūdu smieklos par saviem secinājumiem:

"Tagad ir skaidrs, kāpēc Ivans pret jums tā izturas!" Tu esi to apguvis tiktāl, ka vari nesodīti manipulēt, un grūtās situācijās esi iemācījies nesatraumēties!

Koša vāji sarāvās:

"Acīmredzot viņš pret mani neizturas tik labi, jo es šeit sēžu un visi puiši ir klāt." Un, ja pirms apstākļu noskaidrošanas to vēl kaut kas attaisnoja, tagad…

Koša nepabeidza, kārtējo reizi iegrimis domās. Viņš, protams, nezaudēja savaldību, taču ir viegli nojaust, ka šī tēma viņam bija nepatīkama – tik tālu no vispārējās kustības viņam nekad nebija nācies būt. Un pati situācija varētu nozīmēt, ka Vaņas uzticība viņam nav tik nesatricināma, kā šķita iepriekš. Vai arī ne visos jautājumos.

"Varbūt viņš vienkārši nevēlas riskēt ar tavu dzīvību," es izdarīju visredzamāko pieņēmumu. – Labi, mēs sapratām, kāpēc Ivans tevi satuvināja. Bet kāpēc tu gribēji tuvināties?

Koša no pudeles krūzē izšļakstīja vairāk duļķainu šķidrumu. Varbūt reibums viņu maz ietekmē. Lai gan tas nav pārsteidzoši – mēs šeit nemirstam, bet arī nejūtamies īpaši piesātināti. Un tas var būt vienīgais iemesls viņa runīgumam:

– Visticamāk, tā paša iemesla dēļ, kā jūs viņu apprecējāt. Tādu cilvēku tuvumā izdzīvot ir visvieglāk.

– Apbrīnojami! – es izdvesu. "Jūs tikko nosaucāt mani par oportūnistu." Un tajā pašā laikā es pats.

– Hmmm, Elizaveta Andrejevna, kā jums patīk visam dot kādu nekrietnu definīciju un pēc tam vaimanāt, cik zemiski tas izklausās.

– Jā, es jau sapratu tavu pieeju dzīvei – neuztraucies. Bet tas nenozīmē, ka nevar saukt lietas īstajos vārdos!

"Sauc to kā gribi," viņš laiski pamāja. "Un tas, kurš nav oportūnists, vairs nav ar mums." Vai esi atpūtusies? Tad turpināsim trenēties – kāpēc gan nepielāgoties dzīvei visoptimālākajā veidā?

Man nebija iebildumu turpināt nodarbību, bet es labi apzinājos, ka es vairs nesaņemšu tādu noskaņojumu, tāpēc satvēru viņu aiz elkoņa un apsēdināju atpakaļ.

– Pagaidi, Koš, vēl viens jautājums – un tas varētu būt arī jautājums par manu izdzīvošanu. Kas vainas Alajevam? Biedējošs cilvēks?

"Ne sliktāk par Ivanu Aleksejeviču," Koša gandrīz pasmaidīja. "Bet viņš šeit atveda visu savu diasporu." Tas nonāca tiktāl, ka gandrīz neviens nespļaudīs nevienam – ne mūsu, ne Alajevam. Mēs mēdzām lietas risināt nežēlīgi, bet mums vajadzēja piecus gadus, lai to atrisinātu. Izdevīgāk ir sadalīt ietekmes zonas un izspiest no tām visu, nevis turpināt slaktiņu un zaudēt cilvēkus un resursus. Viņi pat apsprieda sfēras: Ivans Aleksejevičs – politikā, Alajevs – lielajā biznesā, lai atkal nekrustotos viens ar otru un nepārbaudītu pasaules spēku.

"Es nesaprotu," es joprojām turēju viņu aiz elkoņa, lai gan Koša, protams, varēs atbrīvoties, ja viņam apniks atbildēt. – Kāpēc tad Alajevs atgrieztos pie vecās dzīves, ja visi ir laimīgi? Paskaidrojiet! Galu galā vakar mani varēja nolaupīt – un es šaubos, ka, ja tas atkārtosies, papildu informācija mani traucēs.

"Es nezinu," Koša beidzot piecēlās un piegāja pie loga, gaidot, kad es pļāpāšu. – Un Ivans Aleksejevičs nezina. Tāpēc viss notiek tik lēni. Tam būtu bijis acīmredzams motīvs, pretējā gadījumā viņi būtu rīkojušies. Varbūt Alajevs nav iemācījies izslēgt emocijas? Tagad viņš stāv uz kājām, grābj naudu ar lāpstu, un vecie parādi joprojām karājas mugurā.

– Veci parādi? – mēģināju saprast līdz galam. "Tu nogalināji viņus, viņi nogalināja tevi." Un tas, visticamāk, netiks kompensēts ar kompensācijām.

"Par to," Koša piekrita. – Bet par kaut ko tādu var vienoties. Es reiz apšaudē notriecu viņa vecāko dēlu. Tas noteikti nenozīmē savstarpēju izlīgumu. Un līguma laikā Alajevs prasīja tikai vienu lietu – manu galvu, tāpēc viss bija tik grūti.

Es pamanīju, ne bez ironijas:

"Un jūsu galva, kā es redzu, joprojām ir savā vietā."

Koša jau nogurusi atbildēja, savā tonī uzsverot, ka pienācis laiks pabeigt:

“Ivanam Aleksejevičam tas izmaksāja divas rūpnīcas un vienu pārpumpētu narkotiku tirdzniecību. Un pēc nodošanas Alajevs pazemojās un paspieda viņam roku. Nevienam nebūs nākotnes, ja vien viņš nemācēs aizmirst. Tā mēs domājām piecus gadus.

"Tīri cilvēciskā līmenī viņu var saprast," es domīgi atbildēju.

"Nē, Elizaveta Andrejevna, jūs nevarat," Koša iecirta. – Ja vienojāmies, ka jautājums ir slēgts, tad pēc dažiem gadiem to atvērt ir stulbi. Īpaši šādā veidā. Ivans Aleksejevičs savu veco ienaidnieku nekad nav uzskatījis par stulbu, tāpēc mēs visi esam pārsteigti.

Es vairāk nejautāju – es jau biju priecīgs, ka esmu tik daudz iemācījies. Vaņa man paskaidroja kaut ko līdzīgu: jūs varat doties tālāk, ja aiz jums nav palikuši ienaidnieki vai melni plankumi. Alajevs piecus gadus vēroja, ka Koša ir dzīvs un vesels, un laika gaitā viņam būs jākārto bizness – ar dēla slepkavu. Viņš nevēlas karu – gluži pretēji, viņš vēlas iziet pasaulē ar tīru dvēseli, bet pats Koša viņam paliek melnais punkts. Noņemiet viņu, vienkārši noņemiet vienu personu no turpmākās vispārējās vienošanās, un mokas beigtos. Un snaiperis viegli iederējās šajā skaidrojumā. Protams, tur bija arī mana nolaupīšana – Alajevs varēja vienkārši pieprasīt no Ivana vienu dzīvību par otru un pēc tam izpirkt savu vainu ar rūpnīcām un satiksmi. Bet šādā veidā viņš, visticamāk, palaidīs vaļā asinsizliešanu: "ir jāveido miers, šis karš rodas pats no sevis." Bet kas tur tagad notiek? Jaunas kāršu atklāšanas un jauns satiksmes sadalījums vai mēģinājumi atkal nodibināt attiecības? Lai kā arī būtu, es neviļus apbrīnoju Ivanu – galu galā viņš visas problēmas varēja atrisināt uz sava cilvēka rēķina, taču viņš pat nepieļauj šādu domu.

Un lai Koša neapmierināti šķobās – viņam pat piestāv izrādīt vismaz kādas emocijas. Maz ticams, ka mēs pametīsim šo dzīvokli kā sirdsdraugi, taču mēs noteikti nevarēsim izturēties viens pret otru tā, kā agrāk – ar attālu vēsumu. Galu galā viņš arī ir cilvēks. Un viņš ir uzticīgs tam, kurš ir gatavs par viņu cīnīties. Vaņa ne tikai apmāca savus suņus – viņš lieliski baro tos ar savu raksturu.

No rītiem ilgi nomazgājos dušā – man tas bija atpūtas periods visam ķermenim, kad vismaz var atrauties no džinsiem. Es vairs negribēju sevi atlaist, un es necentos to darīt. Tomēr, kā mainās komunikācija, ja nedaudz koriģē savu attieksmi pret cilvēku. Un Koša izskatās bez ierastās pilnīgas vienaldzības – izrādās, ka viņš ir spējīgs arī uz humoru, kad man kārtējo reizi nebija laika pareizi pārtvert viņa roku sitiena brīdī.

Kad viņa atgriezās, Koša jau bija apgūlās – atkal tikai ar galvu uz matrača. Un es nevarēju pretoties – es to nožēloju. Un, lai arī viņš joprojām ir saimnieka uzticamais suns, jums arī ir jājūt līdzi suņiem. It īpaši, ja zini, ka sunim ir cilvēciska runa un viņam ir savs, lai arī dīvains raksturs.

– Koša, apgulies man blakus. Vienreiz jūs labi izgulēsities.

– Kas vēl. Ko darīt, ja mani refleksi sāk darboties, kad esmu piedzēries?

Viņš nemaz nebija piedzēries – nez kāpēc pārspīlēja. Bet es pasmaidīju cita iemesla dēļ:

"Un es domāju, ka jūs esat iemācījušies izslēgt visus savus refleksus." Es to gleznoju!

Protams, viņa necentās viņu pārliecināt. Viņam laikam taisnība, ka nepieļauj nekādas neskaidrības. Tad Ivans varēs ar pilnu sirsnību ziņot, ka viņš man pieskārās ar pirkstu tikai tad, kad praktizē tvērienus un sitienus – šis godīgums viņam ir svarīgs. Lojalitāte nav tikai par to, kur var aizķerties, tā ir ieprogrammēta zemapziņā ar pamatprogrammu.

Un nākamajā dienā mēs gaidījām atbrīvošanu. Ivans atnāca pats. Es gandrīz iekliedzos, ieraugot savu vīru. Un viņš plati pasmaidīja, atplešot rokas, ko es atradu pēc sekundes. Viņš noglāstīja matus un lūdza piedošanu par neērto piedzīvojumu, bet es pārliecinoši pārliecināju:

– Man nekas nav noticis, Van, ne cukurs! Un paldies Dievam, ka viss izrādījās labi…” Es neviļus pievienoju jautājumu: „Vai izdevās?”

Vīrs mani atbrīvoja un pagriezās pret Košu.

– Prieks, ka tev viss kārtībā, dēls. Lai gan esmu uz tevi dusmīgs, es patiešām vēlos tev iesist.

Koša pat vairs nejautāja: "Par ko?" Es tikai gaidīju turpinājumu. Bet es saspringu – ne tāpēc, ka viņš man palīdzēja, pārkāpjot rīkojumu? Vaņa nevar viņu par to nopietni vainot! Un šajā laikā mēs ar Košu nekļuvām tuvāki, taču mēs tik un tā sasniedzām punktu, ka vajadzības gadījumā biju gatavs par viņu iestāties.

Bet Ivans runāja par ko citu:

"Jūs varat doties mājās, mēs ar puišiem visu apgriezām kājām gaisā, tagad tas ir pilnīgi droši." Bet tu, Koš, vispirms apsoli vienu: nekādas rīves, pat ja Fatihs nāks pie manis ciemos, tu man paspiedīsi roku un nolaidīsi acis pret grīdu.

– Piedod, ko? – Koša joprojām izrādīja vieglu neizpratni. – Vai jūs ar Alajevu atkal esat mierā?

– Un mēs to nekad nepametām! – Ivans abus pārsteidza. – Tas nav viņš, tas nav viņš! Sapratu? Pēdējās nedēļas laikā neesmu īsti gulējis vai sūdos, visiem pacēlu ausis, bet nevarēju atrast neko, kas atspēkotu viņa vārdus. Un viņš nav tik liels kretīns, jūs zināt.

– Vai esat pārliecināts, Ivan Aleksejevič?

– Gandrīz simtprocentīgi. – vīrs par to domāja. "Tas bullis, kuru jūs nogalinājāt automašīnā, atradās viņa bandā vai, pareizāk sakot, ārējā apsardzē, bet pirms sešiem mēnešiem viņš tika izmests no turienes." Alajevs viņu sauc par apzinīgu, taču jebkura iemesla dēļ viņš krīt panikā. Vērsim histērija ir sasodīta, bet citiem uzdevumiem viņš bija pilnīgs debīls.

– Alajevs prot melot.

– Var būt. Un viņam ir motīvs. Bet tādi cilvēki nekļūdās, Koš. Ja Alajevs gribēja tevi nošaut kā snaiperi, lai neviens par viņu neiedomātos, viņš to būtu darījis savādāk nekā agrāk. Galu galā netālu no fitnesa centra viņi gandrīz parakstīja viņa vārdu! Un, ja viņš klusībā negribēja jūs noņemt, tad kāpēc gan viņš tik spītīgi atteiktos – viņi saka, ka viņam nav biznesa, un šī ir pirmā reize, kad par to dzirdu. Es ienīstu šo netīrumu, bet neuzskatu viņu par gļēvuli vai idiotu. Tāpēc jūs sēdējāt šeit, lai nesāktos kāršu atklāšana bez pierādījumiem. Spriedze starp viņu un mani jau bija sakāpināta, ja tā vispār bija mazinājusies.

Koša pakratīja galvu – viņš nepārprotami šaubījās par Ivana secinājumiem vai vismaz viņam nebija tādas pašas absolūtas pārliecības. Tomēr viņš turpināja no saviem vārdiem:

– Teiksim tā. Un, ja jums ir taisnība, tad jūs pieņēmāt vissaprātīgāko lēmumu: mani uz laiku noņēma, lai nesaasinātu situāciju, un buļļi netika atbrīvoti. Vai tiešām kāds vēlējās, lai divi varenākie cilvēki būtu viens otram pie rīkles? Bet tad tas varētu būt jebkurš – kādi mazie vai jaunpienācēji, kuriem nepietika tirgus daļas. Viņi sniedzās pret Alajeva debīli un mūsu grēdu, lai attēls nekavējoties izveidotu. Alajevs domātu, ka mēs nopirkām viņa bijušo darbinieku, un mēs domātu, ka viņš ir mūsējais.

Ivans smagi nopūtās pamāja.

"Izskatās, ka grēda tika izpirkta jau sen." Puiši apstiprināja, ka savējo vidū viņš ceļ nervus pret vecajiem ienaidniekiem. Un šeit ir mana sūdzība jums – kāpēc, pie velna, jūs nogalinājāt Ridžu? Ja viņi būtu zēnu nopratinājuši, tad jau tagad būtu nopļāvuši visus vainīgos. Un sasodītā tatāra nevainība vairs netiktu apšaubīta – es viņam ticu, loģika atbilst, bet man joprojām niez redzēt, vai viņš nav licis mani aptīt ap pirkstu, viltīgo lapsu.

Koša noplātīja rokas, nevēlēdamies attaisnoties:

– Tātad es izglābu jūsu dāmu Ivanu Aleksejeviču. Nebija laika runāt. Man pat nebija līdzi ierocis – katram gadījumam atstāju to Anfisai. Es nezināju droši, ka viņi nevēlējās mani šādā veidā izvilināt.

Ivans skaļi, skaļi iesmējās, atkal pievelkot mani sev klāt.

– Vai Anfisa arī mana lēdija? Nu, paldies, dēls, tu izglābi visas manas dāmas! Pat tie, kuru sejas es gandrīz neatceros. Bet par šo meiteni, – viņš pazemināja toni un noskūpstīja mani uz tempļa, – īpašs paldies.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.