Edgars Auziņš
Baltais eņģelis

1.NODAĻA

Pilsētā ienāca nakts. Viss bija iegrimis tumsā. Pilsētas nomalēs privātmāju logos nodzisa gaismas. Klusums izplatījās visur. Vārti nečīkstēja, to eņģes bija bagātīgi ieeļļotas ar mašīnu eļļu. Neskaidrajās kontūrās varēja uzminēt vīrieti, kurš aiz sevis vilka milzīgu ceļojumu somu. Slogs nebija viegls. Viņš neveikli mēģināja nest somu sev priekšā, taču rokā esošā lāpsta tam traucēja. Viņam bija grūti. Arī plecs tik tikko izturēja somas svaru. Viņš ātri gāja pāri ceļam. Sākumā viņš gāja pa zāli, nemitīgi atsitoties pret zemu augošiem krūmiem, jo tumsā viņš nebūtu redzējis savu izstiepto roku. Viņš labi pārzināja šo jomu. Intuitīvi viņš atrada vietu, kas, viņaprāt, bija ideāla, un nometa somu zemē. Atbrīvojies no lielās slodzes, vīrietis ar plaukstu noslaucīja sviedrus no pieres un mēģināja atvilkt elpu. Viņš paskatījās uz naksnīgajām debesīm un priecājās par to tumsu.

Viņš paņēma lāpstu un sāka rakt, bija daudz jāstrādā, lai izraktu šai lielajai somai bedri. Vispirms jums rūpīgi jānoņem zāles segums. Kā šis. Nežēlīgais mēness tomēr paskatījās no aiz mākoņiem. Viņš nebija laimīgs; tumsā viņš jutās pārliecinātāks. Beidzot caurumā tika ievietota soma. Viņš steigšus apbēra to ar zemi un ar prieku samīda to, lai sablīvētu zemi. Es neaizmirsu visu noklāt ar zāli. Šeit gandrīz nekad nav garāmgājēju. Bet, ja kāds nejauši iemaldītu šajā vietā, viņš nepamanītu neko neparastu.

Viņu pārņēma iepriekš nezināma brīvības sajūta. Brīvība! Viņš iztaisnojās tā, ka visi muguras skriemeļi saplaisāja. Nesteidzīgā solī viņš devās atpakaļceļā. Viņš neaizmirsa paņemt līdzi lāpstu. Šeit ir ceļš. Tad viņš kļuva piesardzīgs, vai kāds viņu ir redzējis? Viņš apstājās, uzmanīgi paskatījās apkārt un klausījās. Nakts putns klusi paslīdēja viņam garām. Viņu traucēja nakts šalkas un skaņas. Cilvēki? Tuvumā neviena nebija. Viņš stāvēja nekustīgi, nokratīja zemi, aptaustīja tumsā uz zāles guļošu kociņu un ar to notīrīja lāpstu no iestrēgušās zemes. Viņš mierīgi un nesteidzīgi šķērsoja ceļu. Vārtus nečīkstot, viņš iegāja pagalmā. Viņš iebāza lāpstu puķu dobē un iegāja mājā. Šeit ir gulta. Klusums skanēja manās ausīs. Viņš apgūlās, saritinājies. Viņa spēks viņu pameta. Viņš aizmiga.

2.NODAĻA

Rudens. Tas nav nekā vērts vēlā lietainā rudenī. Aukstas, šķības, nogurdinošas lietusgāzes griezās cauri gandrīz kailiem kokiem, karājoties lielās, smagās lāsēs. Jūs nevarat pasūtīt savu sirdi. Kāda starpība, kāds laiks ir ārā? Vadims ir iemīlējies. Viņa nav tāda kā visi, viņaprāt, viņa ir ārkārtēja. Viņai ir trīsdesmit un slaida. Biezi brūni mati tieši zem pleciem ierāmē viņas apaļo seju. Zaļas acis, nerātns, uz augšu pagriezts deguns klāts ar vasaras raibumiem, kas nepazūd pat aukstākajā ziemā. Ņina ir bezrūpīga smējēja, viņa kaut kā ļoti vienkārši un viegli skatās uz dzīvi. Un kas? Dievs mums nav atņēmis veselību. Rokas un kājas ir savās vietās. Viņas ģimene nav bagāta. Jā, un ģimene, mamma un Ņina. Viņas vecāki izšķīrās, kad Ņinai bija četri gadi. Kur ir tēvs? Pazuduši, pazuduši no viņu dzīves. Pārvietots no vietas uz vietu, tagad nekādas pēdas nav atrodamas. Pēc skolas Ņina ieguva apkopējas darbu lielā pārtikas preču veikalā, un tagad viņa ir pārdevēja. Viņi dzīvoja, nezaudēja sirdi, nevis bagātīgi, bet draudzīgi. Māte un meita bija kā draugi; un viņi čukstēs un priecāsies kopā, un raudās, ja kas. Ņina iemīlējās deviņpadsmit gadu vecumā, dēls Koļa palika, bet Ņina nekad nekļuva par viņa sievu. Nu, nekas, dzīve ar to nebeidzas. Vecmāmiņa atbalstīja. Viņš izaugs par palīgu un aizsargu, par prieku savai mammai un vecmāmiņai. Koļam drīz būs desmit gadi. Patiešām, aug labs puisis, paveicies gan mammai, gan vecmāmiņai. It kā viņi būtu ieguvuši laimīgu loterijas biļeti. Viņš labi mācās, asistents. Ko vēl es varu teikt?

3.NODAĻA

Katru dienu Vadims devās uz darbu un atpakaļ ar vilcienu. Aiz loga pazibēja meži, pļavas, mājīgas apmetnes un lielas pilsētas. Vadims mīlēja skatīties uz mājām, kas mirgo aiz loga. Viņš pārstāvēja to īpašniekus. Kas tur dzīvo? Ģimene vai varbūt kāds, kurš nīkuļo viens? Šeit atrodas sakopta divstāvu privātmāja ar sarkanu dzelzs jumtu. Apkārt aiz žoga ir augļu dārzs ar lapeni. Šeit droši vien dzīvo laimīga ģimene. Kā pierādījumu savām fantāzijām Vadims, braucot garām, vairākas reizes redzējis, kā ģimene strādā dārzā vai atpūšas lapenē. Tā Vadims, klusi nopūšoties, aplūkoja katru māju. Nē, viņš nebija noguris no skatiem pa logu. Patiesību sakot, ja tas būtu bijis iespējams, Vadims savā stacijā nemaz nebūtu izkāpis no vilciena. Viņš gribētu braukt un doties uz nezināmām valstīm vai vismaz vietām, nevis doties mājās.

Bet šeit ir viņa stacija. Vadims piecēlās un devās uz izeju. Viņam drīz būs trīsdesmit pieci gadi. Kas viņam ir dzīvē? Draugi? Nav neviena. «Tas notiek?» – nodomāja Vadims. Viņš gāja pa dzelzceļa sliežu ceļu. Viņš savu lietussargu līdzi nepaņēma. Lietus līstošais lietus drīz padarīja slapjus viņa tumšos, nedaudz cirtainos matus. Aukstuma lāses noripoja pa jakas apkakli, liekot Vadimam nodrebēt. Tā bija neparasta iela, tā bija izbūvēta gar dzelzceļu. Kādreiz pa šo dzelzceļa līniju bezgalīgi steidzās vilcieni, bet tagad vilcieni uz šejieni brauc reti un lēni. Jo tuvāk Vadims nāca savai mājai, jo pamestāka un pamestāka bija viņa iela. Tā viņš sasniedza tuksnesi. Brīvā zeme ir aizaugusi ar zāli un krūmiem. Pēdējā māja ir Vadima māja. Koka žogs nesen nokrāsots zaļā krāsā. Vadims to gleznoja pēc darba vairākus vakarus, lai gan bija ļoti noguris – mamma pasūtīja. Vadims atvēra koka vārtus. Nē, tas nečīkstēja, jo eņģes bija bagātīgi ieeļļotas ar mašīnu eļļu. Vadims tos ieeļļoja – mamma lika.

Viņš gribēja nepamanīts paslīdēt pa asfaltēto celiņu, caur nelielu sakoptu pagalmu iekšā mājā. Taciņai abās pusēs bija puķu dobes. Ziedi uz tiem vienmēr ziedēja visos gadalaikos, protams, izņemot ziemu. Un tagad, vēla rudens vakara krēslā, puķu dobēs ziedēja dzelteni, bordo un zili ozoli – jaunākie rudens ziedi. Vadims tos iestādīja savām rokām, lai iepriecinātu māti, viņai ļoti patīk puķes. Bēdīgs noskaņojums vienmēr iestājas, kad pirmais sniegs noputina viņu ziedlapiņas. Bet arī šeit ozoli nepadodas uzreiz. Viņi cīnās par savu dzīvību, cerot uz brīnumu. Ko darīt, ja ziema ir silta vai tādas nebūs vispār. Šādās reizēs Vadims ir īpaši skumjš, viņš jau sen vairs negaida no dzīves neko labu. Rīt viss būs kā šodien, vakar. Tad viņš iziet pagalmā, nogriež ozolus, sakārto šo krāsu dažādību lielā vāzē un aiznes uz mammas istabu. Lai mamma priecājas, mammu!…

Māja bija sadalīta divās daļās, un tai bija divas ieejas, kas atradās zem vienas nelielas nojumes. Mājas labajā pusē dzīvoja mamma un Vadims, bet mājas kreisajā pusē dzīvoja mammas tēvs, Vadima vectēvs Dmitrijs Ivanovičs. Varētu teikt, ka viņš nedzīvoja, bet nodzīvoja savu garo mūžu. Dmitrijs Ivanovičs bija diezgan vecs. Viņš ilgu laiku nebija cēlies no gultas un tikai sapņos atcerējās, cik vesels, dzīvespriecīgs un sparīgs viņš steidzās uz savu rūpnīcu. Viņam šķita, ka tuvumā atrodas viņa draugi, un viņi visi bija aizņemti, aizņemti ar jokiem un smiekliem. Ļubašas sieva ir aizņemta strādniece, meita Tanjuška… Bet, tiklīdz viņš atvēra acis, realitāte atgriezās – baltie griesti vai meitas Tanjas novecojusi seja, vai varbūt Vadima mūžīgi nogurusī seja – tas ir viss, ko varēja redzēt Dmitrijs Ivanovičs.. Viņš skumji nopūtās un atkal aizvēra acis. Dmitrijam Ivanovičam bija nepieciešama pastāvīga aprūpe: vajadzēja laikus pabarot, noskuties, nogriezt matus, veikt injekciju, masēt, lai nebūtu izgulējumu. Labi, ka Vadims bija profesionāls masāžas terapeits. Viņa spēcīgajām, uzpūstajām rokām pietika visiem: gan atpūtniekiem, kuri atpūtās un ārstējās sanatorijā, kur Vadims strādāja par masieri, gan vectēvam, gan mammai, gan «kreisajiem», kurus Vadims uzņēma plkst. mājas. Papildu santīms nenāks par ļaunu.

Tātad, Vadims atvēra durvis, neieslēdzot gaismu, un ieslīdēja istabā. Man ļoti gribējās ēst. Viņš atvēra ledusskapi.

– Vadim, vai tas esi tu? – atskanēja mammas balss.

– Jā.

– Tu nez kāpēc kavējies.

«Es esmu kā parasti,» Vadims mēģināja attaisnoties.

– Ko tu nopirki vakariņās?

– Jā, es kaut kā nedomāju, lija lietus, un man pat nebija lietussarga.

– Nu, ko mēs ēdīsim vakariņās?

«Es domāju, ka jūs varētu doties uz veikalu, jo šodien ir jūsu brīvdiena.»

– Vai tu man iedevi naudu?

– Vai nauda, ko es tev iedevu, jau ir beigusies?

– Es tos atliku uz grūtiem laikiem.

– Kam tu krāj naudu?

– Tu, Vadim, esi pieradis slēpties man aiz muguras. Tu ne par ko nedomā. Es aizmirsu, kā mēs klaiņojām, kad tavs tētis mūs pameta. Aizmirsa!

«Viņš mūs nepameta.» Jūs tikko izšķīrāties. Un, starp citu, sava rakstura dēļ.

«Mana rakstura dēļ,» mana māte vaimanāja. Jā, kā tu grozi mēli, es tevi audzināju viens, naktīs negulēju, viss bija priekš tevis – mans mīļais dēls. Tevis dēļ es neapprecējos. Es negribēju, lai kāds cits onkulis tev sit ar galvu. Tu sabojāji visu manu dzīvi.

– Jā, mans tēvs sūtīja alimentus, lai gan viņš tika izmests no policijas, jo jūs par viņu sūdzējāties varas iestādēm. Man viņa pietrūka, bet tu neļāvi man viņu redzēt.

– Jā, tu viņam nevajadzēji.

– Muļķības! Viņš joprojām dzīvo viens. Tas biji tu, kurš izpostīji visu mūsu dzīvi.

– Es?! Nepateicīgs! – mamma raudāja.

Vectēvs ievaidējās aiz sienas. Vadims devās pie viņa. Vadims mīlēja savu vectēvu. Viņš atcerējās, kā vectēvs par viņu rūpējās, kad Vadims ieradās ciemos atvaļinājumā. Nopirku rotaļlietas, labumus, devos ar viņu makšķerēt, iedevu naudu meitai mazdēla uzturēšanai. Tāda arī ir vīriešu izglītība. Mamma visus vīriešus uzskatīja par viņas necienīgiem. Jā, un vīrieši no viņas izvairījās. Nebija neviena vīrieša, kurš būtu gatavs iekarot viņas sirdi. Vadims iedeva vectēvam injekciju, masāžu, rūpīgi pieregulēja spilvenus. Izņēmu no ledusskapja vakardienas zupu, ko viņš bija sagatavojis, uzsildīju un devos pabarot vectēvu. Iezvanījās telefons, un kāda vecāka kliente ieradās uz masāžu, sūdzoties par muguras sāpēm. Šķīvja apakšā bija palikusi zupa, vectēvs atteicās to pabeigt, Vadims ātri pabeidza, ielika šķīvi izlietnē un skrēja pretī klientam.

Vadims iznāca satikt sirmgalvi, laipni smaidīdams. Viņš veda viņu pa asfaltēto taku garām skaistajiem rudens ozoliem. Ieejot gaitenī, Vadims laipni piedāvāja novilkt virsdrēbes. Pavadot dāmu cauri zālei, viņš pasmaidīja un teica mātei: «Mums ir ciemiņš!» «Es priecājos jūs redzēt,» sacīja mana māte un aizvainota atkāpās blakus istabā. Vadims un klients iegāja tīrā telpā, kas bija aprīkota kā masāžas telpa. Kundze bija apmierināta ar masāžu, uzslavēja Vadima rokas, atstāja iepriekš norunāto summu un devās prom. Bet pie vārtiem bija cits klients, Vadims viņam laipni uzsmaidīja, viņš veda pa asfaltētu taku, garām mammas mīļākajiem ozoliem. Un tad bija vēl viens klients. Un tad bija vēl viens klients. Vakarā nopelnīto naudu Vadims ielika mammas kastē. Viņš zināja, ka viņa neguļ, un precīzi zināja, cik klientu ir saņēmis, tas nozīmē, cik daudz naudas ir nopelnījis. Nedaudz padomājis, viņš paņēma nelielu daļu naudas ceļam un pusdienām. Izslēdzis gaismu, viņš paslīdēja zem segas un aizvēra acis. Mamma pienāca klāt, iztaisnoja segu un teica, ka vienmēr mīlējusi savu mazo puiku. Vadims aizmiga. Rīt es atgriezīšos darbā, un manam vectēvam vēl ir jāveic visas procedūras.

4.NODAĻA

Mamma ļoti mīlēja Vadimu, ilgu laiku nevarēja no viņa šķirties. Pat naktī viņai vajadzēja dzirdēt dēla elpošanu. Galu galā, bērnībā viņš bija ļoti slims zēns.

– Vadim, vectētiņš par kaut ko vaid!

Vectēvs bija izslāpis, mazdēls viņam iedeva padzerties.

– Vadim, pie vectēva ir pārāk kluss.

Vadims atkal devās pāri pagalmam uz otru mājas pusi, lai iztaisnotu Dmitrijam Ivanovičam spilvenus. Ir rīts.

Diena nomainīja nakti, un nakti nomainīja diena. Tātad viņi savijās Vadima neinteresantajā dzīvē. Viņš jau ilgu laiku ir noguris. Bet… Pavasaris jau nikni plosījās ar visu savu kaislību. Ziedi uzziedēja ne tikai dabā, bet arī cilvēku sirdīs. Šis patiesi ir mīlestības laiks. Bet Vadimam bija vienalga. Viņš nebija varonīgs mīļākais. Viņš uz sievietēm neatstāja nekādu iespaidu. Kāpēc sievietes, pat meitenes skolā, nevēlējās ar viņu draudzēties, it kā sajustu pret viņu kaut ko pretīgu. Vadims, kad viņš skūstējās un paskatījās spogulī, bija pārsteigts. Normāls izskats, nu, varbūt šaura seja. Šīs brilles ar melniem rāmjiem un biezām lēcām liek Vadimam izskatīties kā «nerdam». Viņš ir ģērbies pieticīgi un viņam nav automašīnas. Bet viņš ir slaids, slaids un muskuļots. Ir vīrieši, kas neizskatās labāki par viņu, bet meitenes viņus mīl.

– Kas ar mani notiek? – Vadims jautāja sev ne reizi vien.

Sanatorija, kurā Vadims strādāja par masāžas terapeitu, atradās gleznainā vietā neliela kalna nogāzē. To no visām pusēm ieskauj lapu koku meži. Gaiss bija piepildīts ar svaigumu un vēsumu, intensīvs karstums šeit neienāca vasarā, un ziema mīloši īsi un nežēlīgi apmeklēja šo vietu. Tieši zem administratīvajām un medicīnas ēkām atradās gleznains ezers. Apkārt ezeram, šur tur zem koku paēnā zem augstiem kārkliem bija paslēpušies omulīgi soliņi. Atpūtnieki viņus mīlēja. Šeit varat mierīgi sarunāties, lasīt savu iecienītāko grāmatu, rakņāties pa viedtālruni vai spēlēt šahu. Eh, labi!

Vadims noguris un nesteidzīgi gāja pa asfaltēto taku pa ēnainu aleju, garām ezeram, nepamanot šo skaistumu, viņš jau sen bija pieradis. Ejot garām apsargiem, viņš atvadījās, pamāja ar roku, izgāja no sanatorijas vārtiem un devās uz dzelzceļa staciju. Kad piebrauca vilciens, viņš iegāja iekšā un, sēžot pie loga, darīja savu ierasto lietu – mēģināja izspiegot kāda cita dzīvību, skatoties uz svešām mājām. Galu galā viņš pats nebija interesants pasaulei, un tāpēc pasaule viņam nebija interesanta. Viņam šķita, ka brīžiem viņš kļūst neredzams. Stacijās cilvēki izkāpa no vilciena, citi iekāpa. Cilvēku nebija daudz. Taču Vadims nekad nenovērsās no loga, lai paskatītos uz cilvēkiem. Par ko? Un atkal cita stacija… Un atkal cilvēki…

Kāds nogāzās uz sēdekļa Vadima priekšā. Viņš pat nepagrieza galvu.Neinteresē.

– Sveiki!

– Vai tu runā ar mani? – Vadims nesaprata un pat paskatījās apkārt.

– Jā.

Vadima priekšā sēdēja meitene.

– Mani sauc Ņina, kāds ir tavs?

«Vadim,» viņš atbildēja ar izbrīnu.

– Un es šeit strādāju, ziniet, centrālajā laukumā ir liels pārtikas veikals. Tātad es tur esmu pārdevējs. Viņi maksā – pietiekami. Cilvēku ir pārāk daudz. Kolektīvs ir kārtībā, meitenes ir sabiedriskas. Īsāk sakot, ir ar ko parunāt.

– No kurienes tu nāc?

«Arī no darba,» Vadims klusi atbildēja, joprojām neticēdams, ka var tik viegli sarunāties.

– Kur tu strādā? – Nina turpināja jautāt.

– Sanatorijā, par masāžas terapeitu.

– Klase! – Ņina iepleta apbrīnas pilnās acis – tas nozīmē, ka tu ārstē cilvēkus. Lieliski!

Ņina no laimes pat sasita plaukstas.

«Es redzu, ka jūsu rokas ir spēcīgas.» Tu esi tik foršs!

Vadims katram gadījumam vēlreiz paskatījās apkārt, tuvumā neviena nebija. Visi šie vārdi ir adresēti viņam?! Vai viņš ir foršs?! Vai tās apbrīnojamas acis skatās uz viņu?! Vadims izmisīgi domāja, par ko ar viņu runāt, kāda tēma viņai būtu interesanta? Viņš gribēja viņai pastāstīt par grāmatām, ko viņš lasīja, būdams viens. Par filmām, ko viņš skatījās viens pats. Viņam nebija neviena, ar ko tās apspriest. Ņina nepārtraukti runāja un runāja. Viņai, iespējams, izdevās runāt par kaut ko interesantu, bet viņš to nedzirdēja.

«Apmainīsimies ar tālruņu numuriem,» Ņina teica, pretējā gadījumā tā ir mana pietura.

– Noteikti!

Jaunieši apmainījās ar tālruņu numuriem.

– Un šeit es izeju, tu zvani, nepazūdi! – meitene jautri teica un skrēja uz izeju. Kamēr vilciens vēl nebija aizbraucis, Ņina paspēja pamāt Vadimam. Tad viņa sparīgi gāja pa platformu.

Vadima sirdī ienāca pavasaris, viņš gribēja kliegt, dziedāt, skriet, lēkt, salto. Viņš tik tikko atturējās no tā. Bet viņa acīs iemirdzējās mīlestība un cerība. Viņš, no laimes piedzēries, izkāpa savā iecirknī. Viss apkārt bija neticami skaists: mājas, žogi, koki, zāle, ziedi, debesis, garāmgājēji.

5.NODAĻA

Šeit ir Vadima māja. Viņš apstājās vārtu priekšā, lai atvilktu elpu un nomierinātu. Viņš gribēja nepamanīts ieslīdēt mājā, lai kādu laiku pabūtu viens un atgūtos. Bet māte, dzirdot viņa soļus, gaidīja viņu gaitenī.

– Tu šodien atnāci agrāk nekā parasti.

– Tas notika.

Vadims nevēlējās katru vakaru strīdēties ar māti.

– Jūs nopirkāt pārtikas preces.

– Tagad es ātri uzvārīšu mannas putru, un mēs paēdīsim vakariņas. Drīz vien Vadims baroja vectēvu ar tikko vārītu putru, un viņa māte slavēja putru, apēdama putru un sviestmaizi ar sviestu. Un tad, kā parasti, Vadims nomazgāja savu vectēvu, pārvietojot viņu uz vannas istabu. Viņš veica nepieciešamo injekciju, masāžu, rūpīgi noregulēja spilvenus un pārklāja viņu ar segu. Paēdusi aukstu mannas putru, nomazgāju traukus. Šodien Vadims ātri pabeidza savus mājsaimniecības darbus. Tad iezvanījās mobilais, klienti ieradās uz masāžu. Vadima rokas paklausīgi izpildīja ierastās kustības, klienti viņam kaut ko stāstīja. Viņš, protams, tajos klausījās, bet viņa domas bija tālu. Vadims domāja par Ņinu, viņš gribēja tūlīt nomest visu un piezvanīt viņai. Viņš pieveda katru klientu pie vārtiem, mīļi smaidīdams. Katru reizi, kad viņš bija pie vārtiem, viņš iebāza roku kabatā, kur gulēja tālrunis, glāstīja to. Bet Vadims uz muguras sajuta mātes skatienu no loga. Viņš paskatījās apkārt, cerēdams, ka viņa jau ir aizmigusi un nevēro viņu pa logu. Bet māte bija noraizējusies par savu dēlu, un viņas skatiens vienmēr viņam sekoja. Vadims nekad neuzdrošinājās piezvanīt Ņinai. Kā viņš paskaidros savai mātei, kas ir Nina? Viņš atgriezās mājā.

– Jūs aizmirsāt ielikt naudu mūsu kastē. Un starp citu, vai alga nāca uz karti? Ir pienācis laiks maksāt komunālos maksājumus.

«Nē, es neatnācu,» Vadims atļāvās melot. Un nauda, labi, mums ir ārsta jubileja darbā. Viņš mani uzaicināja, ir neērti atteikties. Redzi, īstais cilvēks. Vadims atkal meloja.

Mamma bija ārkārtīgi nelaimīga. Bet, pretēji savai paraža, viņa uz viņu nekliedza, tikai kaut ko murmināja zem deguna un devās skatīties savu iecienītāko seriālu. Vadims pat ievilka galvu plecos, gaidot atriebību. Bet tagad viņš atviegloti uzelpoja. Duša. Sapņot. Mamma uzmanīgi iztaisnoja nokritušo segu un nopūtās. Viņa tik ļoti mīlēja savu zēnu. Viņai arī patika klausīties sava guļošā dēla elpošanu.

Rīts. Visi mājas darbi ir pabeigti. Vadims iznāca pa vārtiem. Viņš attālinājās no mājas un skrēja, viņam likās, ka viņam ir izauguši spārni, un viņš lidoja pāri zemei. Mana sirds bija gatava izlauzties no krūtīm. Šeit ir stacija, vēl ir laiks līdz viņa vilciena pienākšanai. Vadims apsēdās uz omulīga soliņa, kura priekšā kā daudzkrāsains paklājs izpletās puķu dobe. Likās, ka viņš viņu ieraudzīja pirmo reizi. Ilgu laiku viņš nevarēja atvilkt elpu, viņa sirds izmisīgi pukstēja no domas, ka tagad viņš varētu saukt labāko meiteni pasaulē – Ņinu. Ko viņš teiks? Varbūt viņa jau ir aizmirsusi par viņu? Nē, viņš nezvanīs. Bet pati roka sniedzās pēc telefona. Līdz ar to…

«Sveiki,» sacīja Vadims.

– Sveiki! Sveiki! Kāpēc tu vakar nezvanīji? Es jau sāku uztraukties! Rīt sestdiena, man brīva diena. Un tu?

– ES arī.

«Tad es satikšu tevi savā pieturā vienpadsmitos.» Piekrita?

– Jā.

– Čau. Uz redzēšanos.

6.NODAĻA

Kas notika ar Vadimu. Vai tas varētu būt tik vienkārši? Viņš nespēja noticēt, ka dodas uz īstu randiņu…

– Kā tas nākas, ka tev sestdien jādodas prom? – mamma bija pārsteigta. Kurš parūpēsies par vectēvu? Un lietas ir sakrājušās mājās. Ja tikai es varētu nokrāsot lapeni, ir pienācis laiks atraisīt puķu dobes. Nē, es ļoti pieprasu, lai jūs man paskaidrojiet, kurp dosieties brīvajā dienā.

«Mammu, es tev teicu, ka ir mūsu ārsta jubileja,» Vadims meloja. Viņš mani uzaicināja, bija neērti atteikties.

– Jūs kļūstat pilnīgi bezatbildīga. Tev ir jārūpējas par mani un vectēvu.

– Mammu, es to daru katru dienu. Vai es varu atļauties nedaudz atpūsties.

– Šīs tavas jubilejas neko labu nenesīs.

Mamma izplūda asarās. Vadims, protams, paredzēja, ka viņu saruna beigsies tieši šādi. Nereti jebkura dēla un mātes saruna beidzās ar mātes pārmetumiem un asarām. Bet arī šoreiz Vadims atrada spēku nākt augšā, apskaut mātes plecus, pačukstēt viņai, ka mīl viņu un ka viņam būs laiks veikt visus mājas darbus no rīta, agri ceļoties.

No rīta Vadimam tomēr izdevās aizbēgt no mājas. Stacija. Elektriskais vilciens. Telefona zvans.

– Sveiki! Sveiki! Sveiks kur tu esi? Citādi mēs tevi gaidām.

– Es jau esmu vilcienā. ES eju.

– Uz redzēšanos.

Vadims no laimes kļuva kurls un akls. Viņa viņu gaida. Bet es domāju, ka viņa teica, ka viņi gaida. Bet ar ko viņa viņu gaida? Man apreiba galva. Viņš kļuva satraukts, un viņa galva pilnībā griezās. Šī ir viņas pietura. Vadims ar grūtībām piecēlās, kājas padevās. Viņš gāja, pieķēries pie sēdekļiem un vestibila sienām. Vilciena durvis atvērās, un Vadims burtiski izkrita no vagona.

– Sveiks, pie viņa pieskrēja Ņina, kas viņu gaidīja uz perona. Kāpēc tu esi tik bāls un noguris?

– Jā, man griezās galva.

Vadims nevarēja viņai pateikt, cik ļoti viņš vēlas viņu satikt un kā viņš baidījās no šīs tikšanās.

Ņina, nedodot viņam pārtraukumu, sacīja:

– Iepazīstieties, tas ir mans dēls Koļa. Viņam drīz būs desmit gadi. Viņš ir gandrīz pieaudzis puisis. Turklāt viņš ir ļoti neatkarīgs. Vai jūs neiebilstu, ja mēs trīs pastaigātos?

«Protams, es neiebilstu,» Vadims paspēja izspiest.

Kāds pagrieziens. Vadims nezināja, kā uzvesties. Viņam nebija laika sakārtot savas domas. Bet bija labi. Vadims nokļuva sev neierastā situācijā. Labi, ka Ņina bija blakus. Koļa draudzīgi pasniedza roku Vadimam un pasmaidīja.

– Iepazīsimies!

«Jā,» sacīja Vadims.

«Tad iesim, Koļa un es jums parādīsim mūsu pilsētu.» Jūs droši vien nekad neesat šeit bijis.

– Jā, es tikko gāju garām un skatījos uz to pa vilciena logu.

Viņi nokāpa pa kāpnēm pazemes ejā un izgāja stacijas laukumā. Iebraucām omulīgā parkā ar celiņiem un soliņiem.

«Un šeit ir mūsu iecienītākais saldējums,» sacīja Koļa, «mums patīk saldējums ar saldējumu.» Kas tu esi?

– Es arī mīlu popsi.

Vadims domāja, ka gandrīz neatceras saldējuma garšu. Viņš prātoja, kāpēc viņš ir aizmirsis par saldējuma esamību. Kamēr viņš domāja, Ņina nopirka trīs saldējumus.

«Šeit ir mūsu iecienītākais sols,» sacīja Ņina.

Viņi trīs apsēdās uz soliņa un ar prieku sāka baudīt saldējumu. Vadims ēda saldējumu, skatīdamies uz Ņinu un Koļu, un viņš jutās labi. Tagad viņš it kā atdzima un sāka sajust dzīvi. Kad saldējums bija beidzies, Koļa teica:

– Ejam braukt ar karuseli.

«Jā,» sacīja Vadims.

Tikai viņi nebrauca karuselī, bet skrēja. Koļa paņēma māti un Vadimu aiz rokām. Vadims nodrebēja, bet pēkšņi sajuta vienotību ar viņiem. Vadims jau ilgu laiku nav juties tik labi. Viņi iegādājās biļetes divām automašīnām. Koļa un Vadims iekāpa sarkanajā mašīnā, bet Ņina – zaļajā. Viņi skrēja pa apli, saduroties. Viņi priecājās un smējās. Tad viņi devās vizināties uz panorāmas rata. Kad viņi sasniedza augstāko punktu, visa pilsēta viņiem pavērās kā uz delnas. Vadimam šķita, ka viņam aiz muguras izauguši spārni. Viņš gribēja lidot. Varbūt kļūt par balto eņģeli. Tajā brīdī viņš gribēja mīlēt visu pasauli.

Omulīgo pilsētiņu ieskauj zaļumi. Apkārt bija tik daudz interesantu māju, taču Vadims nevēlējās atšķetināt to iemītnieku likteņus. Šodien viņu interesēja viņa dzīve. Tad viņi devās uz kino. Sēžot omulīgos sarkanā samta krēslos, viņi ēda popkornu un dzēra soda. Tā vakars pieslējās nemanot.

– Nu, man ir laiks atgriezties mājās.

«Bet tas joprojām ir diezgan gaišs,» sacīja Ņina.

«Bet mana māte un vectēvs mani gaida.» Es viņu pieskatu. Viss jādara saskaņā ar grafiku: barošana, injekcijas, masāža.

«Jā, protams, ej,» Ņina teica. Mēs jūs izvedīsim cauri.

«Tu nāc rīt,» Koļa ieteica. Ejam vēl pastaigāties.

Vadims nodrebēja, iedomājoties, ka viņam būs jāskaidrojas mātei. Bet tomēr viņš teica:

– Nu, ja jūs uzaicināt…

Ņina un Koļa sasita plaukstas.

– Protams, nāc! Gaidīsim jūs rīt tajā pašā laikā.

Biļete ir iegādāta. Vilciens ieradās. Vadims tik ļoti gribēja palikt pie viņiem nedaudz ilgāk, bet tas nav iespējams. Vadims nopūtās. Vilciena durvis atvērās. Negaidīti Ņina un Koļa noskūpstīja Vadimu uz abiem vaigiem. Vadims no laimes noelsās. Viņš ielēca vilcienā un kliedza:

– Līdz rītdienai!

Pa ceļam Vadims piestāja pie veikala pēc pārtikas precēm. Šeit ir pazīstami vārti. Viņš atkal gribēja nepamanīts ieslīdēt vectēva pusītē. Mamma viņu gaidīja pagalmā.

– Vadim, tu esi piedzēries.

– Nē.

«Es domāju, ka tu piedzersies.»

– Mammu, es esmu prātīgs.

– Ko tad tu tur darīji?

– Es runāju.

– Ar ko? Vai tur bija sievietes?

– Tikai darbinieku sievas.

Mamma turpināja pratināšanu. Tikmēr Vadims sacepa kartupeļus, sagrieza siļķi un sagrieza salātus. Es visu izklāju uz trim šķīvjiem. Mamma apsēdās vakariņās, Vadims devās pabarot vectēvu. Pabeidzis savu biznesu, Vadims sāka vakariņas viens pats. Mamma skatījās savu mīļāko seriālu. Kad tējkanna sāka priecīgi burbuļot, Vadims lēnām uzvārīja tēju. Viņš lēnām ielēja tēju un iedzēra mazu malku. Tagad viņš bija viens pats ar sevi. Ņina un Koļa tagad bija tālu no viņa, it kā viņi būtu citā dzīvē. Un šīm dzīvēm nav iespējams krustoties. Vadims nodrebēja no šīs domas. Kāpēc tas nav iespējams? Atmiņas par šo laimīgo dienu viņam plūda atpakaļ.

7.NODAĻA

Vadims gribēja ielīst zem segas. Tas ir tas, ko viņš izdarīja. Saritinājies, aizmidzis, viņš nez kāpēc atcerējās savu tēvu. Vadims ļoti mīlēja savu tēvu. Viņam patika tēva policijas uniforma. Manam tēvam patika kalpošana. Turklāt manam tēvam bija melna un smaga pistole. Mans tēvs, slepus no visiem, ļāva Vadimam to turēt rokās. Dēls lepojās ar savu tēvu. Spēcīgs un stabils vīrietis uzlika Vadimu uz pleciem, un tad Vadims kļuva par lielāko un drosmīgāko puisi pasaulē. Pēc ģimenes skandāliem un mātes sūdzībām pret tēvu viņš tika atlaists no policijas. Tēvs kaut kā novājēja, novecoja, noliecās. Ģimene izjuka, Vadims palika pie mātes. Tā nebija viņa izvēle, tā vienkārši notika. Viņi pārcēlās uz citu pilsētu prom no sava tēva. Mamma nevēlējās, lai Vadims sazinātos ar šo «neliešu». Ak, un viņš ar māti iedzēra malku. Manai mātei nebija nopietnas profesijas, pēc apprecēšanās viņa nestrādāja nevienu dienu. Tagad man bija jāstrādā veikalā par apkopēju. Ar šo niecīgo naudu bija nepieciešams īrēt mājokli. Mēs varējām atļauties tikai kopmītnes istabu. Vadims vairāk sapņoja par saldumiem, nekā tos ēda. Arī Vadims skolā jutās atņemts un nobijies. Viņam ļoti pietrūka tēva. Bet tēvs viņu neapmeklēja, viņš tikai nosūtīja viņam nepieciešamos alimentus. Vadims labi mācījās.

Kad Vadims nolēma iestāties medicīnas skolā, viņa vectēvs palīdzēja ar naudu. Pēc tam viņi dzīvoja pie vecmāmiņas vienā no tagad atdalītajām republikām. Nu, parādu ir vērts maksāt. Vecmāmiņa nomira, vectēvs palika pilnīgi viens. Vadims viņu ar lielām grūtībām pārcēla uz šo māju un ilgu laiku centās iegūt pilsonību un pensiju.

Uz šo māju! No kurienes radās šī māja? Kad Vadims pabeidza medicīnas skolu un kļuva par lielisku masāžas terapeitu, viņš saprata, ka tā dzīvot vairs nav iespējams. Viņš nolēma ņemt hipotēku, lai iegādātos māju. Viņš domāja, ka, pārceļoties no īrētas kopmītņu istabas uz savu māju, viņi būs laimīgi. Vadims atcerējās, kā viņš meklēja viņu ģimenei piemērotu māju. Ilgu laiku viņš nevarēja atrast savas mājas. Mamma šai idejai neticēja. Viņa viņu ķircināja. Un viņš turpināja ticēt, ka viņa mājas tiks atrastas. Un visbeidzot viņam paveicās. Vissvarīgākais ir tas, ka māja ir sadalīta divās daļās. Ar divām izolētām ieejām. Vienā pusē dzīvos mamma, otrā – Vadims. Cik viņš bija priecīgs, kad uznāca pirmais lietus, Vadims pirmo reizi paskatījās uz lietu no sava loga. Lietus lāses bungoja pa viņa paša mājas jumtu. Vadimam pat bija savi zvirbuļi, jo tie dzīvoja zem viņa mājas jumta. Viņi ielidoja dzert ūdeni no peļķes viņa pagalmā. Vadims viņus ar prieku pabaroja ar drupačām un prosu. Viņš mīlēja zvirbuļus un ar tiem visu pasauli. Vadims lidoja spārnos. Viņš nebaidījās no gaidāmajiem remontdarbiem. Viņš dzīvoja ar lielām cerībām. Viņš tur atvedīs savu mīļoto meiteni. Apprecas. Un tad, lūk, parādīsies bērni.

Vadims vienmēr sapņoja par draudzīgu, laimīgu ģimeni, kurā valdītu mīlestība un harmonija. Cilvēki kopā piedzīvo priecīgus un skumjus notikumus. Ģimene pulcēsies pie draudzīga galda, varēs dalīties pārdomās, pasmaržot ābolu pīrāgu. Galu galā tā arī notika. Bet ne viņa mājā.

8.NODAĻA

Mazajā virtuvītē visi ģimenes locekļi tik tikko varēja satilpt pie apaļā galda. Nu nekas šauros apstākļos, bet ne vainas. Jūsu mīļākā ābolu pīrāga aromāts, ko mamma tikko bija izņēmusi no krāsns, sajaucās ar tikko pagatavotā boršča smaržu. Uz šķīvja kūp mājās gatavotas kotletes. Ak, tās svētdienas pusdienu smaržas! Īstas svētdienas pusdienas!

Vadims sēdēja pie galda. Tas ir, galds ir apaļš. Taču Vadims uzskatīja, ka viņa vieta ir vissvarīgākā. Nina apsēdās viņam blakus, viņa jautri čivināja. Viņai tas izdevās lieliski, tāpēc ik pa laikam visi sāka smieties. Koļa izplūda smieklos, mamma pasmaidīja. Vadims stāstīja smieklīgus jokus. Tad visi iegāja istabā. Mēs skatījāmies mūsu iecienītākās multfilmas, pieslēdzoties caur internetu. Vadims šīs «multenes» vēl nebija redzējis, taču tās bija viņa mīļākās, jo tās patika viņa mīļajiem: Ņinai, Koļai un Ņinas mammai. Visi bija priecīgi. Tad visi devās uz virtuvi ēst saldējumu. Tas bija ļoti garšīgs saldējums. Pēc tam skatījāmies smieklīgas komēdijas. Un tā šī dīvainā, nez kāpēc priecīgā svētdienas diena pagāja. Viņš izrāva šo dienu no sava vienmuļā likteņa.

Vadims ar šausmām domāja, ka viņš būtu varējis palaist garām tik laimīgu dienu, ja nebūtu nācis klajā ar bagātu klientu, kuram viņa mājās bija nepieciešama masāža.

Pat no rīta, kad Vadims brauca ar vilcienu sagaidīt Ņinu, viņš viņai piezvanīja un teica, ka jau ir ceļā un drīz būs klāt. Viņam bija bail dzirdēt, ka viņa viņu negaida. Bet nē, Ņina viņu gaidīja. Viņa tikai precizēja, kurā karietē Vadims brauc. Tiklīdz vilciena durvis vēlamajā pieturā atvērās, Vadims nokļuva Ņinas un Koļas rokās. Viņu prieks tika nodots Vadimam. Viņi pārvērtās par ļauniem pusaudžiem.

– Šodien atkal pastaigāsimies pa pilsētu un ēdīsim saldējumu? – jautāja Vadims.

– Nē, šodien mums ir cita programma jums. Mēs jums parādīsim, kur un kā mēs dzīvojam, Koļa smējās.

«Mēs aicinām jūs apmeklēt,» Ņina teica.

– Tā vienkārši, vai varu aizbraukt pie tevis ciemos? Vadims bija pārsteigts. Un viņš gandrīz vaicāja par remontu. Vai viņiem ir remonts? Vai ir pieklājīgi ienest svešiniekus savās mājās? Likās, ka no kaut kur tālienes atskanēja manas mātes balss atbalss.

Nu nē, Vadims neko tādu skaļi neteica. Viņš bija vienkārši apmulsis.

«Kas par vainu, nekautrējies, iesim.» Ņina satvēra viņu aiz rokas, bet Koļa satvēra otru roku. Vadimam nekas cits neatlika, kā jautri iet kopā ar viņiem pa ielu. Šeit ir parasta pelēka piecstāvu ēka, ieeja, pirmais stāvs, pa labi. Šeit ir mūsu durvis. Durvju zvans.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.