Edgars Auziņš
Nodevējs

PRIEKŠVĀRDS

Patiesībā Krievijas Ārējās izlūkošanas biroju (BVR) var salīdzināt ar skudru pūzni, kurā tā iemītnieki ievelk visu, kas var noderēt tā labklājībai un drošībai. Vienīgā atšķirība ir tā, ka šīs skudras dažreiz atrodas daudzu tūkstošu kilometru attālumā no savām mājām. Un šo orķestri diriģē nevis karaliene māte, bet tā pati skudra, kura pēc likteņa gribas tika uzmesta šīs stingri strukturētās organizācijas pašā augšgalā. Un apskaust šīs skudras augsto amatu ir nepateicīgs uzdevums, ņemot vērā milzīgo atbildību, kas reizināta ar praktisko brīvā laika un personīgās dzīves trūkumu.

Šeit arī beidzas salīdzinājums ar skudru pūzni, jo tā efektivitāti un eksistences lietderību vērtē pavisam cita skudra, kas nosaka varbūt simtiem, varbūt vairākiem simtiem tādu pašu skudru pūzņu darbības virzienu, nodrošinot labklājību. un visas raibās tautas kopienas drošību.

Intelekts daudzu gadu laikā ir noslīpējis savu darba stilu, izveidojies unikāls iekšējo attiecību un tradīciju kods. Taču šo organizāciju arī nevar nosaukt par pārkaulotu un arki konservatīvu, laiks pats par sevi liek pastāvīgi turēt pirkstu uz notikumu pulsa un varbūt soli priekšā šiem notikumiem. Taču lielākās daļas darbinieku augstā profesionalitāte, pienākuma apziņa un gatavība pašaizliedzībai, kas savu dzīvi veltīja mūsu Dzimtenes – Krievijas drošības aizsardzībai, vienmēr paliek nemainīga un, es ceru, arī paliks.

Veltīts veterāniem un aktīviem ārvalstu izlūkdienesta darbiniekiem.

***

Tumša zāle, kurā ir izgaismota tikai viena vieta – siena, uz kuras karājas BVR ģerbonis; uz šī gaišā plankuma fona krēslā stāv vīrietis. Vīrietis svinīgā balsī pasludina skautu zvērestu:

«Iestājoties Ārējās izlūkošanas biroja rindās, es svinīgi zvēru netaupīt spēkus un, ja nepieciešams, arī savu dzīvību, sargājot savas Dzimtenes drošību.

Es zvēru izmantot visas savas zināšanas un pieredzi, lai iegūtu informāciju, kas veicinās Krievijas labklājību. Es zvēru godam ievērot Biroja tradīcijas un turpināt strādāt, lai stiprinātu tā spēku, varu un ietekmi. Es zvēru neapšaubāmi pildīt savas vadības pavēles un glabāt slepenībā informāciju, kas man kļuvusi zināma mana darba dēļ. Es zvēru strādāt ar drosmi un godu savas Tēvzemes un krievu tautas godam!

1. nodaļa

Krievijas Ārējās izlūkošanas biroja galvenā mītne, biroja direktora birojs. Plašs un gaišs birojs, kurā ērti var izmitināt 20 cilvēkus, bet steidzamas nepieciešamības gadījumā līdz 30 cilvēkiem. Bet saskaņā ar iedibināto praksi šī telpa necieš satraukumu un pūli, šeit tiek pieņemti lēmumi, kas prasa pārdomātu pieeju, pamatojoties uz milzīga apjoma informācijas analīzi, kas pamazām savākta no visām pasaules malām. Jebkurš neapdomīgi pieņemts lēmums pie šī galda neizbēgami ir saistīts ar neveiksmi, aiz kuras slēpjas konkrētu cilvēku kropļotie likteņi un ne tikai inteliģences, bet visas Krievijas valsts aptraipītā seja.

Birojā ir tikai divi cilvēki – BVR direktors un viņa pirmais vietnieks.

– Biedri direktor, pēc ienākošās informācijas amerikāņi pietuvojušies mūsu aģentam «Milvus», pastāv liela varbūtība, ka viņš tiks atklāts. Pats avots ir nervozs un lūdz par savu drošību,» ziņoja direktora vietnieks.

– Ko Tu domā par šo?

«Ņemot vērā «Milvus» nopelnus, viņa sniegtās informācijas vērtību, kā arī neizbēgamo negatīvo starptautisko rezonansi, kas saistīta ar viņa iespējamo izpaušanu, domāju, ka ir pienācis laiks izcelt varoni. «Mēs viņam nodrošināsim ērtas un nezināmas vecumdienas,» bez vilcināšanās ziņoja deputāts, acīmredzot jau iepriekš paredzot šādu jautājumu.

– Tu gribi izņemt!? Es saprotu, ka par informāciju, ko mēs no viņa saņēmām, mūsu valstij vajadzētu uzcelt viņam māju pie Melnās jūras no tīra zelta, un šajā mājā mēs ar jums katru rītu smērēsim sarkano un melno kaviāru uz viņa sviestmaizēm! – direktors atcirta.

Vienmēr nosvērtajam un uz negatīvām emocijām netiecīgam direktoram viennozīmīgi ir savs viedoklis šajā jautājumā. Un tas patiesībā ar simtprocentīgu varbūtību garantē, ka viņa paša lēmums tiks pieņemts, ja pretinieka krājumos nebūs īpaši pārliecinošu pretargumentu.

Režisors pieceļas, pieiet pie loga, tad pagriežas un skatās uz prezidenta portretu virs krēsla.

«Mums ir rets gadījums, kad bez atļaujas aizņemtā tehnoloģija tika ieviesta ātrāk nekā tās personas tehnoloģija, kurai mēs to nozagām.» Un tas ir ne tikai mūsu militāri rūpnieciskā kompleksa efektivitātes dēļ, bet arī tāpēc, ka «Milvus» otrā pusē bremzē savu attīstības procesu! – Direktors nesteidzīgi apsēžas apmeklētāju krēslā, iepretim vietniekam, «Jūs lieliski saprotat, ka sistēmas, kas uzņēmušās kaujas pienākumus, ļāvušas nolīdzināt svarus un atdzesēt mūsu Galveno partneru „karstās“ galvas. Un visbeidzot, augstākais komandieris,» rāda ar pirkstu uz portretu, «varēja ar žestiem parādīt šiem kungiem ar zemu sociālo atbildību visu, ko viņš par viņiem domā!»

«Sergej Jevgeņevič, es neesmu pret, bet pastāv lieli riski…» deputātam nav laika pabeigt, jo direktors viņu pārtrauc.

– Klausies, Dima! Vai esat aizmirsis, kur mēs strādājam!? Riski ir lieli!?… – te viņš apzināti ietur īsu pauzi, lai sarunu biedrs saprastu katra viņa izteiktā vārda nozīmi. – Un tas, ka Milvus nav pēdējais cilvēks korporācijā, kas ir Pentagona galvenais piegādātājs tēmām, kas interesē mūsu militāri rūpniecisko kompleksu. Un tas, ka aizsardzības budžets štatos ir divdesmit reizes lielāks nekā mums! Un tuvākajā laikā šie nelieši atkal izdomās kaut kādu netīru triku, lai mēģinātu vēlreiz pārzīmēt pasaules karti, un, protams, nerēķinoties ar mūsu interesēm! – pabeidza direktors.

– Biedri direktor, uzdevums ir skaidrs. Izmantosim visus nepieciešamos spēkus un līdzekļus! Es domāju, ka šai operācijai būs vajadzīga Viņa paša sankcija! – pamāj uz portretu.

– Piektdien Drošības padome jums piešķirs sankciju! Ziņošu personīgi. Savienojiet visu, kas jums ir: nelegālos imigrantus, rezidences, tehniķus, naudu, bet lai «Milvus» nākamos piecus līdz desmit gadus sēž tur, kur tagad sēž un ar smagu darbu pelna iztiku sev un saviem bērniem, lai būtu ērti vecums!

«Mēs nekavējoties sāksim izstrādāt operāciju, rīt ziņošu par darbības plānu,» sacīja deputāts.

– Nāc, biedri ģenerālis, nepieviļ mani.

Deputāts pieceļas un dodas uz durvīm, direktors viņu aptur.

– Dmitrijs!

– Es klausos, biedri direktor!

«Ja amerikāņi atklās šo kurmi, tad jūs un es uzrakstīsim tumšāko lappusi mūsu biroja vēsturē.»

Iespējams, tikai BVR daudzo pastāvēšanas gadu laikā ir izveidojies īpašs komunikācijas gars, kas smalki robežojas starp oficiālām un neformālām manierēm. Un, neskatoties uz šo smalko līniju, katrs darbinieks precīzi zina, kad, kā un ar ko pāriet uz draudzīgāku sarunu veidu. Un tagad, saņemot konkrētu, vairāk nekā nopietnu uzdevumu, ir pienācis brīdis, kad var nedaudz samazināt oficiālo intensitāti un pāriet uz draudzīgu komunikāciju un smalku humoru, kas Biroju atšķir no dažiem citiem departamentiem, tostarp tiesībaizsardzības iestādēm:

«Kaut kas man saka, ka šoreiz ne.» Viņi, protams, uzvarēs kauju, bet mēs cīnīsimies par uzvaru karā!

Direktora sejā pazib apstiprinošs smaids, un viņš draudzīgi pamāj ar roku pret vietnieku.

Deputāts iziet no kabineta, aizver aiz sevis durvis un pārliecinoši dodas savas istabas virzienā. Tieši no šī brīža viņa smadzenes aktivizē visu savu potenciālu, simtiem jau pabeigtu veiksmīgu operāciju tiek izgūtas no atmiņas, netiek aizmirsti punkcijas, jau ir neskaidri ieskicēts operatīvā pasākuma plāns un noteikti nepieciešamie spēki un līdzekļi. Vai varbūt šī aktivitāte nekad nav mazinājusies, bet tikai reizēm ieguvusi vai samazinājusi apgriezienus!? Katrā ziņā šoreiz tiek izspēlēta vēl viena liela šaha partija, kurā likts uz spēles ļoti, ļoti svarīgs elements – Dzimtenes un tās teritorijā dzīvojošo cilvēku drošība.

2. nodaļa

Nevarētu teikt, ka BVR štābam tiek pievērsta maza uzmanība tās attīstības un modernizācijas ziņā, bet tomēr šur tur ir ar vecu korpusu smaku piepildīti biroji, diezgan nolietotas mēbeles, ar gaisa trūkumu. kondicionēšana un remonts. Un nemaz nav nepieciešams, lai priekšniekam vienmēr būtu svaigi izremontēts birojs, bet padotajam bez remonta paliekoša darba vieta, gadās, ka priekšnieks, tāpat kā viņa padotie, gadiem nelokāmi gaida savu kārtu. Tieši šādā telpā, pat ne lielā platībā, strādā biroja vienas nodaļas nodaļas vadītāja vietnieks Gļebs Mihailovičs Listvennijs.

Gļeba biogrāfija neatšķiras no simtiem tādu darbinieku biogrāfijas kā viņš. Bieži rodas iespaids, ka tie visi ir rakstīti no vienas kopijas un atšķiras tikai dažādās augstskolās, kuras BVR kandidāti absolvē pirms iestāšanās Birojā. Protams, ar visām līdzībām biogrāfijās, aiz tām stāv pavisam citi cilvēki ar dažādiem raksturiem, kurus vieno kopīga lepnuma un cieņas izjūta, kas rodas viņu sirdīs, pateicoties apziņai par iesaistīšanos vienā no slēgtākajām un noslēpumainākajām struktūrām. Krievijā.

Līdz piecdesmito gadu sākumam Gļebs jau vairākas reizes bija devies tālos komandējumos, kur uzticīgi pildīja viņam uzticētos pienākumus. Lai gan tas nav īpaši liels, tam ir konkrēti rezultāti savā darbā, un kopumā to raksturo vadība. Tāpat kā daudzi citi darbinieki, viņš rēķinās ar nākamo paaugstinājumu. Gļebs ir jautrs biedrs un smējējs, jebkura uzņēmuma «dvēsele», ar prieku viņš paspilgtina savu biedru dažkārt vienmuļo darbu ar ikdienas jautru stāstu un anekdošu porcijām.

Gļeba birojā pie sienas sēž divi jauni darbinieki – viņam norīkotie BVR Ārējās izlūkošanas akadēmijas absolventi. Saskaņā ar iedibinātajām tradīcijām un arī saskaņā ar saviem pienākumiem Gļebs vada iepazīšanās sarunu ar jauniešiem un tajā pašā laikā sev raksturīgā manierē izpēta jaunpienākušo darbinieku raksturus. Sarunas vidū kabinetā ienāk viņa vecais draugs, kursabiedrs akadēmijā un tajā pašā laikā tās pašas nodaļas vadītājs Nikolajs Jevgeņevičs Borejevs.

– Šalom-alaikums Gļebs Mihailovičs! Lūk, jums atskaite par pēdējo pieprasījumu,» viņš noliek mapi uz galda. – Vai tu neiejaucies? Es redzu, ka jums šeit ir tikšanās!

– Nē, nē, ka tu esi Nikolajs Jevgeņevičs! Jūs esat tieši laikā, es veicu ievadsarunu ar mūsu nodaļā jaunpienācējiem darbiniekiem. Apsēdieties, es priecāšos saņemt jūsu palīdzību.

Nikolajs apsēžas uz tukša krēsla un ar interesi skatās uz jauniešiem. Gļebs turpina pārtraukto sarunu un vēlreiz uzrunā viņus:

– Šāda operatīvā situācija: jūs esat stacijas darbinieki, jūsu izlūkdatu iespiešanās objektā ir labs kontakts, un šī kontaktpersona ir sieviete. Viņa ir gatava attīstīt attiecības, bet pretī viņa pieprasa tuvību, jo viņai ir maigas jūtas pret jums. Tavas darbības?

Jaunie darbinieki vilcinās, bet pēc neilga laika kāds no viņiem atbild:

– Gļebs Mihailovičs, neskatoties uz tik specifiskiem uzdevuma nosacījumiem, saskaņā ar iegūtajām zināšanām esam gatavi veikt šādas misijas. Bet ar jūsu atļauju esmu precējies un vēlos izteikt lūgumu – vai šāda veida darbībā ir iespējams iesaistīt vientuļus darbiniekus?

Gļebs izbrīnītas grimases vēršas pret Nikolaju:

– Nē, nu, skaties, Nikolaj Jevgeņevič! Viņš tikko ieradās, un viņš jau lūdz doties uz izlūkošanu viņa vietā! – atkal pievēršas tikko kaltajiem apsardzes darbiniekiem. – Un, ja viss stacijas operatīvais personāls ir precējies, tad kā mēs veiksim izlūkošanu!? Un tad sievām jāsaprot, kur strādā viņu vīri un kādās «neglītās, skaistās situācijās» viņas var nonākt! – turpina smaidot – Labāk, protams, ja «situācija» izrādīsies skaista!

– Jauni cilvēki! Bet atbildiet man uz šādu jautājumu, kas ir visdārgākais katra cilvēka dzīvē? – sarunā iejaucas Nikolajs.

«Patiesībā pati dzīve, biedri pulkvedis,» jautri atbild otrs jauneklis.

– Ļoti tuvu patiesībai, bet ne gluži patiesība! Bet lai šī atbilde ir pareiza. Vai esat gatavs, nākot strādāt izlūkošanā, upurēt šo visdārgāko, kas jums ir mūsu Dzimtenes labā!?

«Tieši tā, biedri pulkveža kungs, mēs esam gatavi!» – pievēršot uzmanību, reizē ziņo jaunie.

– Apsēdies! – Nikolajs parāda viņiem ar roku, lai apsēžas uz krēsliem. – Vai jums nešķiet, ka te ir kāda disonanse!? Mēs esam gatavi visdārgākajām lietām, bet neesam gatavi veikt konkrētus uzdevumus!

«Nikolaj Jevgeņevič, mēs atvainojamies, no mūsu puses bija pārpratums par problēmas dziļumu, protams, ja nepieciešams, esam gatavi veikt uzdevumus, kas saistīti ar vispārpieņemtu uzvedības un morāles normu pārkāpšanu,» viens no jauniešiem. meklē attaisnojumus.

– Un attiecībā uz to, ka dzīvība ir visdārgākā, kas cilvēkam ir, tā nav gluži taisnība. Iedomājies situāciju, kad esi pazaudējis ģimeni, bērnus, draugus, biedrus, dzimteni, godu, vai galu galā šajā gadījumā vari teikt, ka dzīvība ir visdārgākā lieta uz šīs pasaules!? Esmu pārliecināts, ka jūs jau zināt pareizo atbildi bez manis.

Nikolajs apklust, tikko atbraukušie jaunieši klusi sagremo saņemto informāciju.

Gļebs atgriežas pie sarunas:

– Ar gandarījumu atzīmēju, ka operatīvās situācijas analīzes pamati jūsu galvās joprojām nogulsnējās pēc akadēmijas. Nu, labi, cita operatīvā situācija, mūsdienu realitātes garā, tā teikt: jūs esat stacijas darbinieki, jūsu iespiešanās objektam ir labs kontakts un šis kontakts ir vīrietis. Viņš ir gatavs attīstīt attiecības, bet pretī viņš pieprasa tuvību, jo viņu satriec jūsu neatvairāmība. Tavas darbības?

Jaunatnākušie darbinieki pārsteigti skatās uz Gļebu un Nikolaju. Viņi cer, ka viņu vecākie biedri tagad sāks smieties un teiks, ka tas viss ir joks. Tomēr Gļeba un Nikolaja sejas ir necaurredzamas. Jaunieši pūš, sarkt, rosās savos krēslos, bet atbildes no viņiem nav. Gļebs pārtrauc ieilgušo klusumu, vēršoties pret Nikolaju:

– Nikolajs Jevgeņevičs, jauno izlūkdienesta virsnieku zemais morālais un psiholoģiskais gars ir acīmredzams. Domāju, ka nākamajā sertifikācijas komisijā varēs izvirzīt jautājumu par neveiksmīgo varoņu nodošanu Informācijas un analītikas nodaļai vai arhīvam. Lai viņi ar tīrām rokām un neaptraipītu godu analizē savu morāli korumpēto biedru «netīro» darbu.

– Gļeb Mihailovič, man šķiet, ka savā īstermiņa prognozē jūs neņēmāt vērā vairākus svarīgus apstākļus, kas radikāli maina situāciju. Es personīgi nešaubos par mūsu jauno patriotu pareizo atbildi. Iesaku dot viņiem laiku apdomāt vienīgo pareizo atbildi. Ļaujiet viņiem doties uz «stallis» un papildināt savus krājumus. Paskaties, pēc pusdienām pasaule šķitīs mazāk drūma.

Gļebs uzrunā jaunos apsardzes darbiniekus:

– «Stabils» ir tās vietas nosaukums, kur ēd, mēs maldinām ienaidnieku, nekas vairāk. Pēc pusdienām mēs turpināsim grūto darbu, lai jūs stātos birojā. Jūs varat iet.

Jaunieši klusēdami pieceļas un noliektām galvām atstāj biroju. Pēc durvju aizvēršanas Nikolajs un Gļebs, vēderus turēdami, sāk sirsnīgi smieties.

– Mazliet skarbi! Bet kopumā es to atbalstu! Skaties, tikai neej pārāk tālu,» saka Nikolajs.

– Es neiešu pārāk tālu, jūs mani pazīstat gadiem ilgi! Bet, ja mēs tajās uzreiz neieliksim pareizos pamatus, tie kļūs nobrieduši un tad būs par vēlu,» viņš uzsit Nikolajam pa plecu. – Es nomierināšu puišus, neuztraucieties!

– Laiks pusdienām, varbūt mazliet!? Vai jūsu krājumā ir kādi sankcionēti dzērieni?

– Mēs neiebilstam! Tikko no Foggy Albion krastiem viņi nodeva vintage vīna pudeli.

Gļebs aizver durvis. Viņš pieiet pie skapja un izņem pudeli viskija un divas glāzes. Viņš noliek tos uz galda un izlej.

– Klausies, vecais! Es nevaru saprast, vēl nesen varēji uz pirkstiem saskaitīt, cik reižu dzēri, bet tagad tev nav nekas pretī katru dienu izdzert glāzi! Kas noticis, kādi noslēpumi ir starp mums!? – jautā Gļebs.

Draugi dzer.

– Ar mani viss kārtībā. Es sāku mazāk nodarboties ar sportu, bet šeit, ziniet, ir tieša proporcionalitāte – daudz sporta veidu – nedaudz viskija, nedaudz sporta – daudz viskija!

Gļebs pasmaida, taču ir skaidrs, ka atbilde viņu neapmierina.

– Šeit redzams tikai tas, ka deputāta amatā iecelts nevis jūs, bet šī svarīgā figūra aizkulišu aparātspēlēs! Tātad, tas nav tikai es, visa komanda ir šokā! Gribētu iejusties mūsu priekšnieku galvās, lai saprastu, kas viņus vada, pieņemot šādus lēmumus!?

«Iedzersim vēl vienu glāzi,» Nikolajs saka un piepilda glāzes.

«Jebkurā gadījumā, ņemot vērā jūsu nopelnus, augstāks amats nav tālu.» Iedzersim uz šo.

Draugi atkal dzer.

– Man ir labi, tieši tā, liriska pauze, vēl nedaudz, un es apstāšos! – Nikolajs aizbildinās.

– Tas ir lieliski! Es ierosinu šo notikumu nosvinēt nedēļas nogalē savā namiņā. Pirts, bārbekjū, daba! Nu un, protams, glāze! Mēs gaidām tevi un Yulku.

– Par pirti!

Un vecie draugi atkal iztukšo glāzes.

3. nodaļa

Īpaša kasta ASV Centrālajā izlūkošanas pārvaldē ir darbinieki, kas strādā Krievijas virzienā. No vairāk nekā 20 tūkstošiem CIP pilnas slodzes izlūkdienestu darbinieku aptuveni 600 ir iesaistīti darbā pret Krieviju. Iespaidīga figūra, vai ne!? Un šeit mēs runājam tikai par darbiniekiem, kuru vienīgā darba joma ir Krievija. Un, ņemot vērā to, ka galvenais un pamatoti vienīgais ASV cienīgais pretinieks ir Krievijas Federācija, tad ar pārliecību varam teikt, ka ja ne visam atlikušajam personālam, tad lielākajai daļai tās pusei vienā vai otrā veidā ir viens uzdevums – lai pēc iespējas vairāk sabojātu Krieviju, kur nu kas tā bija. Un šīs problēmas risināšanā mūsu galvenie partneri ar augstu efektivitāti izmanto visu savu potenciālu, tostarp jaunākos zinātnes un tehnoloģiju sasniegumus. Darbs Krievijas virzienā ir panākums pats par sevi: esi atzīts par labāko no labākajiem, esi izgājis intensīvu apmācību, tev ir lielākas iespējas pacelties pa karjeras kāpnēm, vairāk iespēju ierakstīt savu vārdu CIP vēsturē. utt.

Tas, kurš nenovērtē ienaidnieku, ir bezvērtīgs. Krievijas izlūkošanas un pretizlūkošanas gadījumā CIP ir pakļauta adekvātiem ietekmes un pretdarbības pasākumiem, kas pilnībā atbilst šīs organizācijas radītajiem draudiem.

Tieši šādu adekvātu attieksmi rāda mūsu pretizlūkošana saistībā ar vienu no labākajiem mūsdienu CIP skolas paraugiem – ASV vēstniecības Krievijā 1.sekretāru Maiklu Robbinsonu, oficiāli politiskās nodaļas darbinieku, patiesībā CIP stacijas virsnieku., karjeras izlūkošanas darbinieks. Maikls ir precējies un viņam ir divas meitas. Ja vēl vairāk pārtulkosim visus epitetus par Miķeli padomju manierē, mēs iegūsim neaizmirstamo: komjaunietis, sportists, aktīvists un ah! kāds vīrietis! Maikla atšķirīgā iezīme ir tā, ka viņš ir bezgala iemīlējies savā profesijā, katram uzdevumam pieiet neformāli un nepārtraukti pilnveido savu novadpētniecības apmācību. Krievijā viņš dzīvo un strādā, izmantojot pilnīgas «iegremdēšanas» metodi savā vidē. Un patiesībā, ja ne viegls akcents un diplomātiskā imunitāte, viņš varētu izturēt vidusmēra krievu vīrieti uz ielas.

Netālu no ieejas Sandunovskie Bani ir novietota automašīna ar diplomātiskām numura zīmēm. Maikls izkāpj no mašīnas. Viņš atver bagāžnieku, izņem somu, un no tās var redzēt slotu. Maikls dodas uz ieeju un dodas iekšā vannā.

Amerikāņa rīcību no citas stāvošas automašīnas slepus novēro Federālā drošības biroja Operatīvās meklēšanas direkcijas labākie pārstāvji, labākie – jo šī darba joma arī mums ir ļoti cieņā, jūs uzvarējāt nesūti šeit nevienu! Mašīnā ir trīs cilvēki, viņi skatās, kā Maikls noparkojas, izkāpj no mašīnas un dodas uz pirti. Šobrīd viņi nesteidzīgi sarunājas:

– Kā durklis, katru ceturtdienu uz pirti. Varbūt viņš ir krievs, nevis amerikānis, izliekas par savējo, lai mūs maldinātu!? – stāsta grupas vadītāja.

«Man personīgi ir vienalga, kas viņš ir, galvenais, ka šodien ir mana kārta uz ekspluatācijas izdevumu rēķina pērties pirtī,» sarunu atbalstīja otrs darbinieks.

– Kuram tas rūp, un kurš sargā ielu, kopā ar amerikāņu automašīnu! – operatīvais šoferis neapmierināti atzīmēja.

– Nevis aizsargāt, bet operatīvi apzināt iespējamās ārvalstu izlūkdienestu naidīgās darbības, izmantojot tehniskos līdzekļus un operatīvās metodes! – uzsit šoferim pa plecu. – Augsts gods, Gena, ne visi to saņem!

– Tātad, Mihaļič, sagatavojies. Aiziet! – vecākais dod komandu.

Tiklīdz Maikls ieiet vannās, divi nepiederošie paņem somas, no kurām arī izspraucas slotas, izkāpj no mašīnas un ātri seko amerikānim. Pēc biedru izkāpšanas no mašīnas šoferis skumji nopūšas:

– Tas vienmēr ir tā, dažiem tas ir viss, bet citiem tas ir «augsts gods»!

Pēc šiem vārdiem viņš sniedzas cimdu nodalījumā, izņem iepakojumu folijā, attin to un skumji sāk ēst dežūras sviestmaizi.

Maikls ieiet atpūtas telpā, izģērbjas vienā no pieejamajām istabām, ietin sevi palagā, paņem slotu un dodas uz mazgāšanas un tvaika istabu. Novērošanas darbinieki atrodas attālumā no Maikla, uzvedas mierīgi, cenšas neizlaist amerikāni no redzesloka un tajā pašā laikā dara visu, lai viņš viņiem nepievērš uzmanību. Maikls ieiet mazajā hammam tvaika istabā un aizver aiz sevis durvis. Visa telpa ir tīta ar biezu tvaiku, viņš uzmanīgi pārvietojas, lai atrastu soliņu un apsēstos uz tā. No miglas atskan balss:

– Labi jums, pareizticīgie kristieši!

– Labvakar! – Maikls atbild ar vieglu akcentu.

Pēkšņi no biezā tvaika pēkšņi parādās roka un satver Maiklu aiz rīkles. Aiz tās parādās rokas īpašnieka galva, uz kuras zemu novilkta peldcepure. Svešinieks pienāk tuvu amerikānim un rūpīgi nopēta viņu.

– Maikls Robinsons? – jautāja svešinieks.

– Jā, es esmu amerikāņu diplomāts! Jums nav tiesību!

«Es gaidu jūs šeit trīsdesmit minūtes, neizejot, un mums ir tikai divdesmit sekundes, lai ar jums runātu, jo tagad šeit ir jāienāk FBB darbiniekam, kurš jūs pieskata.» Tāpēc mēs visu darām ātri. Un jums nemaz nav jārunā, vienkārši jāpamāj. Tu mani saprati?

Maikls atbildot pamāj.

– Vai jūs zināt, kas ir Ēriks Gibs?

Maikls pozitīvi pakrata galvu.

– Vai tu redzi šo bumbu? – parāda mazu plastmasas bumbiņu. «Tas ir jānodod Gibsam.» Tu mani saprati?

Maikls pamāj.

– Tev nav daudz piemērotu vietu. Kurā mums viņu likt? Arī šoreiz nav jāatbild.

Maikls klusi paver muti, svešinieks ieliek tur bumbu.

«Tagad lēnām, it kā nekas nebūtu noticis, tu izej no tvaika istabas un dodies uz baseinu peldēties. Ja kaut kas notiks, jūs norīsit bumbu. Tu mani saprati?

Maikls atkal klusībā piekrīt.

Svešinieks palaiž amerikāni un pagrūž uz izejas pusi.

Amerikānis iziet no tvaika istabas un pagriežas pret baseinu. Tieši šajā laikā koridorā parādās novērošanas darbinieks, kurš izliekas, ka negrasās uz tvaika istabu, un seko Maiklam baseinā. Maikls novelk čības un palagu, pieiet pie baseina un nokāpj pa kāpnēm ūdenī, kur jau peld citi apmeklētāji. Sekojot viņam, slepenais novērotājs dara to pašu.

Un tajā pašā laikā no hammama iznāk vīrietis ar zemu novilktu cepuri un pilnībā ietinies palagā. Viņš dodas uz relaksācijas istabu, kur ātri apmaldās starp citiem tvaika mīļotājiem.

4. nodaļa

Amerikas vēstniecības ārvalstīs vienmēr ir zinātniskās un tehniskās domas darbs un nocietinājumu šedevrs. Un lai vienkāršo cilvēku nemaldina tie 3 vai 4 stāvi, pieticīgi paceļoties virs zemes. Viss noslēpums un spēks atrodas zem zemes līmeņa, un bieži vien tur ir paslēpts daudz vairāk stāvu nekā virspusē. Šeit jūs nevarat baidīties no tiešiem trāpījumiem no spēcīgākajiem ieročiem un veiksmīgi izdzīvot vēl vienu mēnesi pēc kodolenerģijas apokalipses. Šeit tiek glabāti visi svarīgākie noslēpumi, kurus izmanto amerikāņi mītnes zemē. Cita starpā šeit jūs varat mierīgi sazināties par jebkuru, pat intīmāko tēmu, nebaidoties, ka sarunas būtība kļūs zināma trešajām personām. Tieši tur atrodas īpaši aizsargāta telpa – īpaši aprīkota telpa, kas neļauj noņemt skaņas viļņus no telpas sienām un ir aizsargāta no dažādiem elektromagnētiskajiem izstarotājiem.

Vienā no šīm telpām notiek Maskavas CIP stacijas operatīvā un operatīvi tehniskā personāla daļas sanāksme. Galda priekšgalā sēž Ēriks Gibss, ASV vēstniecības Krievijā padomnieks, politiskās nodaļas vadītājs, patiesībā CIP rezidents Maskavā. Viņam labajā pusē ir mums jau zināmais Maikls un viņa sieva Katrīna – oficiāli pāriet par Maikla Robbinsona sievu, viņai ir tāda pati diplomātiskā imunitāte kā viņas vīram, patiesībā – karjeras CIP darbiniece. Kreisajā pusē ir vēl divi stacijas darbinieki diplomātisko amatu aizsegā – Kristofers un Robijs.

– Maikl, lūdzu, vēlreiz, viss ir kārtībā, nepalaid garām nevienu detaļu, sasprindzini smadzenes un atceries visu, pat to, ko neredzēji! saka Gibss.

«Priekšnieci, es labprāt uzrakstītu desmit lappušu ziņojumu, bet patiesībā viss ilga desmit sekundes,» sevi taisnojas Maikls. – Es iegāju tvaika pirtī, kur jūs neko nevarēja redzēt. Pēkšņi no nekurienes parādās roka un satver mani aiz rīkles. Kāds vājprātīgais sauc tavu vārdu un lūdz tev piespēlēt bumbu. Pēc tam viņš iebāž šo bumbu man mutē. Citādi viņš apsolīja to uzgrūst man pa dupsi. Tad viņš mani izmet no tvaika istabas ar draudiem, ka FIB varētu mani arestēt.

Maikls vainīgi paceļ rokas un piebilst:

– Es varu piebilst tikai to, ka tas tika darīts profesionāli. Klasiska tūlītēja tikšanās. Nav ko sūdzēties, ja vien neņem vērā, ka tas bija spiests.

– Kristofer, ko jūs varat teikt par konteineru un pielikumu? – Gibss turpina.

– Tvertne ir noslēgta plastmasas bumbiņa, kuras diametrs ir trīs ceturtdaļas collas. Korpuss ir cieši noslēgts, aizverot, vienu pusi iespiežot otrā. Izgatavots ar zīmogošanu. Es nevaru precīzi pateikt, bet šķiet, ka šādas bumbas tiek izmantotas kā pildvielas lētām mīkstajām mēbelēm vai līdzīgiem mērķiem, iespējams, bērnu rotaļlietās. Konteinera iekšpusē atradās balta bezoderēta papīra gabals, kura izmēri bija piecarpus reiz četras collas. Lapa ir rakstīta ar roku, izmantojot lodīšu pildspalvu un zilu tinti. Par rokturi nav ko mierināt, Maskavā tādu ir miljoniem, ražoti Ķīnā. Indes vai citu toksisku vielu pēdas netika atrastas. Pirkstu nospiedumi vai DNS netika atrasti, bumbiņa un papīrs bija skaidri apstrādāti, lai slēptu jebkādas norādes,» secināja Kristofers.

– Robij, ko tu saki pēc teksta?

Teksts ir rakstīts ar drukātiem burtiem angļu valodā. Kā jūs saprotat, pēc rokraksta nav iespējams noteikt rakstošās personas psihotipu, vecumu un dzimumu. Visā piezīmē burtu lielums un līniju vienmērīgums praktiski nemainās. Tas liek domāt, ka rakstnieks ir līdzsvarots un mērķtiecīgs cilvēks, kas sliecas novest lietas līdz loģiskam noslēgumam.

– Katrīna, tagad par rakstītā būtību. Ko mēs saņēmām no mūsu krievu «draugiem»?

– Autors iepazīstina ar sevi, tas ir Nikolajs Borejevs, BVR pulkvedis. Viņš arī raksta, ka pazīst cilvēku, kurš viņiem nopludināja visu informāciju par mūsu jaunāko izstrādi «Sistēma». Apstiprinot to, viņi norādīja stingri slepenu informāciju par «Sistēmu», kas zināma tikai izstrādātājiem, proti, tās burta numuru, mērķi un galveno dizaineru vārdus. Ja mūs interesē šī tēma, tad viņš ir gatavs tikties un pārrunāt tālākās sadarbības detaļas.

– Kad viņš ierosina tikšanos?

– Pēc septiņām dienām. Jāpiebilst, ka tikšanās vietu viņš izvēlējās profesionāli. Ārējās novērošanas atklāšana ir iespējama pat bez pretnovērošanas iesaistīšanas no mūsu puses,» atbildēja Katrīna.

– Jā, tā ir Krievija! Šeit tu šodien nezini, ko saņemsi rīt – patīkamu pārsteigumu vai sitienu pa dupsi! – Gibss entuziastiski iesaucās. – Atgādināšu, ka informācija par šo tēmu ir starp rezidentūras prioritārajiem uzdevumiem. Līdz šim šajā jautājumā nav notikušas nekādas kustības. Sākumā es gribētu dzirdēt jūsu viedokli, kungi! Kāda ir iespējamība, ka tas ir iestatījums? Un ja tas tā ir, tad kādus mērķus tiecas krievi?

– Paņemiet mūsu operatīvo darbinieku uz sapulci, un pēc tam izsūtiet viņu bez vairāk vai mazāk nopietnām apsūdzībām!? – teica Maikls. – Es domāju, ka nē, pārāk mazs. Un tad pašreizējā politiskajā situācijā šādi demarši, pirmkārt, nenāks par labu krieviem.

«Ir arī maz ticams, ka spēle tiek sākta, lai barotu mūs ar dezinformāciju.» Šajā gadījumā gara spēle nedarbosies, jo skartie objekti ir mūsu rīcībā, un informācijas pareizības pārbaude neaizņems daudz laika,» savu vīru atbalstīja Katrīna. «Turklāt šajā gadījumā krievi riskē zaudēt savu informētības pakāpi.»

– Ja tā būtu provokācija, tad Maiklu varēja aizvest tieši pirtī. Tāpēc šeit ir kas nopietnāks,» savus divus centus pielika Kristofers.

– Kungi, ja tas «nopietns» izrādīsies tas, ko mēs domājam. Un mēs faktiski iegūsim kurmja nosaukumu, mūsu vārdi tiks iegravēti Lenglijas goda plāksnē, pat ja mēs visas savas karjeras laikā vairs nepacelsim ne pirkstu! – Gibss secināja. – Es, tāpat kā jūs, uzskatu, ka jums ir jāstrādā ar šo signālu un jāizspiež no tā maksimālā informācija.

Gibss atliecas krēslā un dažus mirkļus domīgi skatās apkārt klātesošajiem. Pēc tam viņš izstrādā rīcības plānu:

– Tātad, Maikls un Katrīna, sagatavojiet tikšanos ar Borejevu, drošības līmenis «A». Kristofers un Robijs nodrošina pasākuma organizatorisko un tehnisko pusi.

Turklāt mums steidzami jāsazinās ar Glumi, lai viņi izrok visu, kas viņiem ir uz šī Borejeva. Kā saka krievi: «Dievs sargā tos, kas ir uzmanīgi!» Mūsu organizācija ir aizsargāta ar iegūto un divreiz pārbaudīto konfidenciālo informāciju! Maikl, sagatavojiet lūgumu centram pilnvarot sapulci. Tātad, strādāsim! – Gibss pabeidz savus mērķa apzīmējumus.

Klātesošie steidzīgi pieceļas un atstāj telpu. Gaisā virmo lielas uzvaras saldais aromāts. Un aiz apvāršņa metās patīkamu prēmiju ēnas no vadības puses par šo krievu nekaunīgo kārtējo pazemošanu! Nekaunīgi cilvēki, kuri uzdrīkstas bez atļaujas pacelt galvu un nekaunīgi pieprasa vienlīdzīgu attieksmi. Sitiet, sitiet un šoreiz līdz galam saspiediet ar kājām! Neviens nepiedos deviņdesmito gadu kļūdas, kad praktiski nedzīvais Krievijas ķermenis, pamests apgānīšanai, pēkšņi atdzīvojās, piepildījās ar spēku un pacēlās augšā kā Fēnikss! Tev bija jābūt tādam netīram! Otrās iespējas nebūs, to tev garantē nevis kāds nobružāts bars, bet gan pasaulē varenākā izlūkošanas aģentūra – ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde!

5. nodaļa

Lauku māja! Laimīgs cilvēks, kuru nav skāris viens no lipīgākajiem Krievijā dzīvojošajiem vīrusiem – vīruss Dacha.

Nikolajs un viņa sieva Jūlija sēž pie galda, pretī Gļebam un viņa sievai Ellai. Viņi izklaidējas, joko, smejas. Uz galda ir minimums, kas nepieciešams lauku svētkiem: bārbekjū, salāti, dzērieni.

Gļebs stāsta joku:

– Šefs saka: «Petrovs dodas uz Franciju kā nelegālais imigrants, leģenda ir šāda: Tu esi miljonārs, īrē villu, nolīgi kalpu, nopērc jahtu un helikopteru, tev ir trīs saimnieces.”… Deputāts: «Biedri ģenerālis, mūsu šī gada budžets ir stipri samazināts, naudas šiem mērķiem vispār nav!», priekšnieks: «Tātad, Petrovs, leģenda nedaudz mainās – tu esi bezpajumtnieks, dzīvo zem tilta. kaste…».

Kompānija kopā smejas.

– Dāmas un kungi, lūdzu, piepildiet glāzes! – Gļebs iesaucas. – Es vēlētos pacelt šo tostu par labāko cilvēku, kādu liktenis man varētu nosūtīt! Un šoreiz es nerunāju par savu nesalīdzināmo Elločku, bet par savu draugu, draugu ar lielo «F» – Ārējās izlūkošanas biroja pulkvedi Nikolaju Jevgeņeviču Borejevu. Nikolajs ir retas dvēseles cilvēks un īsts profesionālis savā jomā. Es nemaz nešaubos, ja mūsu valstī būtu vismaz pussimts šādu cilvēku, mēs jau sen būtu dzīvojuši ideālā sabiedrībā! Par mūsu Dzimtenes patriotu, īstu pulkvedi, par jums Koļa!

Tie, kas sēž pie galda, sasista glāzes un dzer ar prieku.

«Gļebs Mihailovičs,» Nikolajs atbild, «mans draugs, tu tiešām lici man nosarkt kā jaunam pirmkursniekam!» Es no savas puses vēlos atzīmēt, ka mēs ar jums esam putniņi, ne skābi, ne saldāki. Un viss, ko tu teici par mani, pilnībā attiecas uz tevi pašu. Paldies par taviem laipnajiem vārdiem!

– Nē, nē Nikolajs Jevgeņevičs! Mana liellaiva seko jūsu vadošajam kreiseram, pat nenoliedziet to! – joko Gļebs.

– Puiši, nestrīdieties! Jūs abi esat izcili admirāļi. Bet mēs tomēr nepārstāsim jūs mīlēt, pat ja jūs pazeminātu par jūrniekiem! – Džūlija spēlējas kopā ar viņiem.

– Biedri admirāli, es ne tikai neredzu svītras uz jūsu biksēm, bet es pat neredzu jahtu piestātnē. Paskaties, pretējā gadījumā tavs jūrnieks var pamest savu jūras spēku komandieri un doties pie cita, veiksmīgāka korsāra,» sarkastiski piebilst alkohola apreibinātā Gļeba sieva.

– Ko tu runā, zaķīt! Jebkurā dienā Krievijas nelegālais imigrants pulkvežleitnants Dmitrijs Trampļinovs ar izsaukuma signālu «Donalds» sāks bombardēt mani un Nikolaju ar īpaši vērtīgu informāciju. Un, protams, mūsu valsts vadība nepamanīs šo varoņdarbu, un mēs gozēsimies godībā līdz savu dienu beigām! – Gļebs sev raksturīgajā manierē pasmīn.

Kompānija kopā smejas un pēc krievu dzīres tradīcijām turpina izklaidēties, dzert un uzkost visu, ko Dievs viņiem tajā vakarā sūtījis.

Bet pat visspēcīgākais izsalkums standarta lauku salidojumos agri vai vēlu dod vietu sāta sajūtai! Tieši šajā brīdī pienāk īstas krievu patiesības brīdis, kas saucas «Un runājiet no sirds uz sirdi!» Pateicoties šai parādībai, krievu cilvēkam nav jādodas pie ģimenes psihoterapeitiem, jo visas problēmas ir atrisināts ar pieejamā patiesības seruma palīdzību.

Gļeba vasarnīcas viesistaba, dīvāns, uz kura sēž īpašnieks un viņa sieva, Jūlija sēž atzveltnes krēslā, viņiem priekšā ir neliels galds ar uzkodām un dzērieniem. Fonā ir kamīns ar viesmīlīgu uguni, kas sprakšķ. Nikolajs sēž uz ķebļa malā ar ģitāru, viņš dzied dziesmu:

…Kaut kur stenēdami ripo Volga, Dņepra vai pats Jeņisejs,

aiz Hadsona viņš elpo ozonu, maksājot draugu vārdā.

Bet jaunais draugs neuzdrošinās pagriezt viņam muguru, jo viņš neuzdrošinājās,

Viņš zina, ka šis mazais nodevējs ir tuvumā, ka viņam ir izdevies visur nokļūt.

Viņš bija starp mums, Viņš dzīvoja starp mums, Viņš dzēra un ēda starp mums,

un viņš kopā ar mums dziedāja mūsu krievu dziesmas.

Un atkal jūs nekad līdz galam nesapratīsiet likteni, kad to par ķīlnieku turēs nelietis.

Ak, kādas ainas mēs spēlējām, mūsu galvenās lomas nevar saskaitīt!

Es gribu, lai cenas par cieņu, draudzību un godu nekristu.

Un es arī gribu, tāpat kā visi pārējie, izturēt līdz sprieduma dienai,

un vismaz vienu reizi ieskaties acīs puisim, kurš mani nodeva.

Un atkal jūs nekad līdz galam nesapratīsiet likteni, kad to par ķīlnieku turēs nelietis.

Nikolajs pabeidz dziesmu, noliek ģitāru, viņam ir attālināts skatiens, ir skaidrs, ka viņa domas ir kaut kur ļoti tālu, un tās ir ļoti skumjas domas. Sievietes aplaudē. Nikolajs klusēdams ielej sev glāzi degvīna un izdzer to viens pats.

Klusa nakts netālu no Maskavas, tieši šajā laikā jūs varat sajust visu lauku brīvdienu šarmu. Ausīs skan klusums, spoži spīd mēness un tevi pārņem neaprakstāma harmonijas un vienotības sajūta ar dabu.

Džūlija un Ella atrodas mazajā verandā. Ella ir skaista, satriecoša sieviete, kura zina savu vērtību un uzskata, ka tāds cilvēks kā viņa neapšaubāmi ir pelnījis daudz vairāk, nekā viņa ir. Ella aizdedzina cigareti un viņi sāk nesteidzīgu sarunu par dzīvi.

– Klau, kas notiek ar tavējo!? Iepriekš viņš, šķiet, nemaz nedzēra, bet tagad viņš klauvē viens pēc otra. Kas notika!? – Ella jautā.

– Es pats to nevaru saprast. Mājās viss kā parasti. Bērni izklīduši savās ligzdās, nav kam graut nervus. Kā parasti, es cenšos, lai viņš justos labi. Šķiet, ka problēmu nav. Varbūt šī ir tā pati pusmūža krīze!?

– Varbūt darbā, kas notika?

– Šķiet, ka viss ir kā parasti. Lai gan pirms tam viņš man nebija daudz stāstījis.

«Es redzu, tas nozīmē, ka viņš meklē sievieti no sāniem!» Pagaidiet, jūs drīz dzirdēsit paziņojumu: «dārgais, es sapratu, ka jūs un es esam dažādi cilvēki!» – Ella grimasē.

«Es to būtu jutusi uzreiz,» Džūlija viņu pārtrauc.

– Saki man, Yulka, vai tu nenožēlo, ka apprecējies ar viņu!? Es domāju, ja man viss būtu atpakaļ, es neprecētu Glebu. Kurš gan zināja, ka viss izvērtīsies šādi!? Tagad jauniešiem ir tādas izredzes! Un mūsu laikos, vai nu kā diplomāts, vai kā militārpersona, sliktākajā gadījumā jūs varētu uzņemt kādu inženieri. Es kļūdījos: vajadzēja apprecēties ar bandītu! Paskaties, katrs no mūsdienu oligarhiem ir kādreizējais bandīts.

– Tev ir grēks sūdzēties! Gļebs ir ievērojams, gudrs, izskatīgs un tevi mīl. Tu dzīvo labi, tev ir viss. Jums pat nav jāstrādā.

– Kas tas par visu!? Man vairākas reizes jāvelk viena un tā pati! Brauciet uz tiem pašiem kūrortiem, uz šīm resoru sanatorijām, kur skatāties uz tām pašām sejām!

– Neuztraucieties, iespējams, Gļebs drīz atkal tiks nosūtīts uz kādu vēstniecību. «Tu atkal varēsi justies kā dāma no augstākās sabiedrības,» viņu mierina Jūlija.

– Visas izrādes ir lētas! Diplomāti! Ir tikai viens vārds, kuru pērk tikai piesūcekņi. Esmu viņus pietiekami daudz redzējis, kaktos skaitot santīmus, un visu komandējumu viņi valkā vienu un to pašu uzvalku! Un viņi visu mūžu valkā vienus un tos pašus apavus! Eh, kaut es varētu atgūt savus divdesmit, nu, vismaz trīsdesmit! Es dotu to blastu!

– Ejam likt mūsu vīrus gulēt, tu esi karsts, ir par vēlu!

Sievietes pieceļas un atgriežas mājā.

***

Džūlija sēž uz dīvāna pie kamīna, Nikolajs guļ, galva ir sievas klēpī. Džūlija noglāstīja viņa matus. Telpā neviena cita nav.

– Vai atceries, kā tu mani bildināji!? Grūti bija to nosaukt par priekšlikumu, drīzāk par ultimātu! Mēs naktī staigājām pa Maskavu, uzgājām uz sava tilta, pa vidu tu uzkāpi uz parapeta un sāki draudēt, ka, ja es nepiekritīšu kļūt par tavu sievu, tu tūlīt metīsies lejā. Man joprojām patīk doties uz šo vietu.

Nikolajs skumji pasmaidīja.

«Un tajā vakarā tu man iedevi šo kulona pusi,» rāda to Nikolajam. – Un otro es paturēju sev. Es joprojām valkāju to visu laiku.

Nikolajs turpina klusībā melot, ja sieva tagad redzētu viņa acis, viņa bez vārdiem saprastu, ka viņas vīrs šobrīd atrodas kaut kur ļoti, ļoti tālu.

«Un tajā vakarā es biju laimīgākā pasaulē.» Jo labākais puisis pasaulē man atzinās mīlestībā! – noglāstīja matus. «Viss būs labi, jo mūsu puses nekad netiks šķirtas.» ES tevi ļoti mīlu!

Nikolajs klusēdams apskauj sievu, bet nesaka ne vārda.

6. nodaļa

Personāla politika BVR, tāpat kā daudzās citās valsts iestādēs, ir slēgta. Protams, šis apstāklis bieži rada daudz jautājumu padotajiem un dažreiz kļūst par klusas neapmierinātības cēloni. Pats interesantākais ir tas, ka, pa karjeras kāpnēm virzoties uz priekšu kāds iepriekš neapmierināts, viņam pat ne mirkli nerodas trakulīga doma, ka būtu labi šo jautājumu izvirzīt vispārējai diskusijai. Subjektīvs punkts? Noteikti jā! Bet es jums apliecinu, ka aiz katras šādas tikšanās slēpjas rūpīgs personāla darbs, kas reizināts ar daudziem faktoriem, tostarp tiem, kas saistīti ar noteiktas vienības uzdevumu izpildi.

Plašs kabinets, nodaļas priekšnieka vietnieks ģenerālmajors Bikovs sēž galda galvgalī, viņa padotie atrodas sānos. Notiek tikšanās ar augstākā līmeņa vadības darbiniekiem. Starp tiem ir Nikolajs un Gļebs.

Svaigi kalts ģenerālis, jauna darba joma, iespējamās nākotnes perspektīvas! Protams, neiztikt arī bez «slotas» izņemšanas un padotajiem neparādīšanas, kā to pareizi lietot! Turklāt pirmie iespaidi par padotajiem bieži vien veido pamatu portretam, kas raksturos vadītāju līdz viņa dienu beigām. Šeit jums ir jāpamēģina un tajā pašā laikā jāparāda klātesošajiem, kurš ir boss.

«Biedri, mēs šodien esam šeit sapulcējušies, lai apspriestu nožēlojamo disciplīnas stāvokli mūsu nodaļā,» Bikovs draudīgi skatās uz visiem klātesošajiem. «Ar nožēlu jāatzīst, ka pirms manas iecelšanas amatā vienībā tika kultivēta kaut kāda nedarba atmosfēra!» Stingru oficiālu attiecību vietā starp darbiniekiem valda neizprotams pseidobiedrības gars, kolektīva piesegšana, un es nebaidos pat no šī vārda – pazīstamība!

Ģenerālis apzināti ietur teatrālu pauzi. Nav iebildumu, ļoti labi, varam turpināt:

– Kamēr sarežģītā pašreizējā politiskā situācija pasaulē prasa koncentrēšanos un valsts vadība cer uz mūsu godaprātu un disciplīnu uzdoto uzdevumu risināšanā, daļa darbinieku ar prieku, bezcēloņu smiekliem un nepiedienīgu humoru strādā ārkārtīgi nopietnās jomās!

Vēl viena pauze, bez iebildumiem, uz priekšu un ar zobenu:

– Varbūt šādi darbinieki nedaudz kļūdaini izvēlējušies darba vietu!? Un pašmāju teātra skatuve ir zaudējusi daudz neizmantota talanta!? Brīdinu visus klātesošos, ka paviršības un bezatbildības laiki ir beigušies! Un es lūdzu jūs to nodot katram savam padotajam!

– Atļaujiet, biedri ģenerālmajor! – Nikolajs neizturēja.

– Tu runā, Borejev.

«Man šķiet, ka valsts vadība izlūkošanas darba līmeni, pirmkārt, vērtē pēc iegūtās informācijas kvalitātes un nozīmīguma, kā arī pēc mūsu sniegtās palīdzības panākumiem, virzot mūsu intereses starptautiskajā arēnā. Kas attiecas uz mūsu komandas morālo un psiholoģisko stāvokli, es uzskatu, ka tas atbilst mūsu organizācijas garam un tradīcijām.

Bikova acis neviļus izspiedās no dobumiem divreiz tālāk no ierastā stāvokļa, un viņa vaigi sašutumā izspiedās, pēc kā viņam nācās dziļi elpot.

– Gribi teikt, ka vadībai ir vienalga, kādas rokas izmanto un kas saņem nepieciešamo informāciju!? Vai jūs gribat teikt, ka vadībai ir vienalga, kurš saņēmis šo vērtīgo informāciju: augsti morāls darbinieks vai darbinieks ar zemu morālo un psiholoģisko stabilitāti!? – ģenerālis draudīgi un reizē ar neslēptu aizkaitinājumu atcirta. – Ar šādu argumentāciju man šķiet, ka iepriekšējā vadība zināmā mērā kļūdījās, ieceļot jūs tik atbildīgā amatā.

Visi kabinetā klātesošie, izņemot Bikovu, skumji nolaida galvas un klusēja.

– Kas attiecas uz jūsu personīgo morālo un psiholoģisko stabilitāti, Borejev, es uzskatu, ka tā pat neatbilst jauna izlūkdienesta līmenim, nemaz nerunājot par jūsu ranga vadītāju. Informēju, ka esmu dzirdējis baumas, ka darba laikā Jums vairākkārt konstatēts reibums. Oficiāli brīdinu, ka, ja redzēšu tevi darbā piedzēries, nekavējoties pacelšu priekšniecībai jautājumu par tavu atlaišanu!

Intelekts nav pieradis iebilst priekšniekiem jautājumos, kas prasa ilgstošas zinātniskas diskusijas, it īpaši ne līderim, kurš ir ārkārtīgi satraukts. Un, protams, nevienam, ieskaitot Nikolaju, nebija nekādas vēlēšanās attīstīt šo tēmu. Nedaudz nomierinājies un atkal atcerējies savu autoritāti, ģenerālis turpina:

– Tādējādi sanāksmi rezumē: nekādu garantiju vai aizlūgumu komandā! Pieprasu principiālu, kritisku darbinieku attieksmi vienam pret otru! Uzdodu Jums nekavējoties informēt nodaļas vadību, tas ir, mani par visiem disciplīnas pārkāpumiem un citiem punktiem, kas liecina par kāda Jūsu padotā zemo profesionālo piemērotību. ES pabeidzu. Visi ir brīvi!

7. nodaļa

Nikolaja birojs neatšķiras no Gļeba biroja. Turklāt tas pat neatšķiras no parasta operatīvā darbinieka biroja, ar vienu izņēmumu – operatīvais darbinieks dala savu biroju ar diviem vai pat trim citiem viņam līdzīgiem. Un nodaļas vadītājs ir pilntiesīgs un vienīgais viņa biroja telpu īpašnieks.

Nikolajs sēž pie galda savā kabinetā, viņš kārto dokumentu apjomīgā kartotēkā. Uz galda stāv degvīna pudele un glāze. Pie durvīm pieklauvē, negaidot saimnieka atļauju, tās atveras un iekšā ienāk Gļebs.

Buenos Dias, Comandante! – Gļebs jautri sveicina.

– Un tev nav jābūt slimam!

Gļebs pienāk pie galda. Kad viņš tuvojas, Nikolajs aizver mapi un nedaudz pabīda to uz sāniem. Mapē var redzēt uzrakstu «Top Secret. Sējums Nr. V. «Milvus» Gļebs pienāk un apsēžas uz tuvējā krēsla un skatās uz mapi.

«Es redzu, biedrs Milvus strādā jūsu labā, piektais sējums jau ir pabeigts!» Kādi pipari?

– Jā, ražīgs palīgs! Vai tas deva daudz labuma vai ļauna!? Atkarīgs no tā, no kurienes skatāties. Jāsāk jau sestais sējums,» joko Nikolajs.

– Ļaujiet man palīdzēt! Kopā mēs īsā laikā atrisināsim jebkuru problēmu. Vēl nav dzimuši jautājumi, uz kuriem mums nav gatavu atbilžu! – Gļebs pastiepj roku uz mapi. «Vienkārši ielūkojieties, un es jums īsā laikā sniegšu duci darbības kombināciju.»

Nikolajs lēnām pārvieto mapi uz otru galda malu un pārklāj to ar avīzi.

– Tu zini noteikumus! Jo mazāk jūs zināt, jo spēcīgāka ir jūsu spēja! Neapvainojies, vecais!

Gļebs atvelk roku un ironiski turpina:

– Es gribēju jūs pārbaudīt, biedri pulkveža kungs, vai neesat zaudējis modrību! Izpildu vadības norādījumus, meklēju dumpi un nedisciplinētību! – paskatās uz pudeli. «Es ierosinu nosvinēt mūsu vadībai jaunas dzīves sākumu un apspriest jaunieceltā vadītāja rīkojumus!»

Nikolajs izņem no atvilktnes otru glāzi, ielej to, un viņš un Gļebs dzer.

– Kā tev iet, Koļa? Ko mēs ar Bikovu darīsim!? Nepaies ilgs laiks, kad viņš sagraus ne tikai mūsu vadību, bet visu Biroju!

– Pastāstiet man par ģenerāli un viņa darba stilu. Ļaujiet viņam sabojāt visu, ko viņš vēlas.

Es domāju,“ viņš skatās uz mapi, „varbūt es varu nodot «Milvus»…,“ viņš apstājas un paskatās pa logu, „arhīvā! Jā, ej pensijā! Dārzeņu dārzs, makšķerēšana, es sākšu taisīt mēnessērdzi! Ko tu domā!?

«Tas nav bieži, kad izdodas mani pārsteigt, bet šoreiz tas izdevās!» Vai esi gatavs laicīgi iet pie plīts, pulkvež biedri!? Jūs joprojām varat uzart vairāk nekā vienu lauku! Beidz krist panikā!

Nikolajs atkal piepilda glāzes, un draugi paņem tās rokās.

– Tad dzersim uz «lauku», un reizē tiem, kas tur tagad ara!

8. nodaļa

Drošas telpas ASV vēstniecībā. Pie galda sēž trīs cilvēki: Ēriks Gibss, Maikls un Katrīna.

«Kungi, Centrs ir sankcionējis tikšanos ar Borejevu: ir pausta liela interese par šī kontakta attīstību,» saka Ēriks. – Mēs esam saņēmuši no vadības brīvu atļauju, lai ar saviem pūliņiem atrisinātu visas neatliekamās darbības problēmas. Maikl, vai ir kāda informācija no Gloomi par Borejevu?

– «Gloomi» apstiprināja, ka Borejevs ir tas, par ko viņš saka. Viņš arī apstiprināja, ka Borejevs var strādāt pie «Sistēmas» jautājumiem, taču viņš precīzi nezina savas informētības pakāpi. Turklāt mūsu aģents ziņoja, ka Borejevs pēdējā laikā pārmērīgi lieto alkoholu un viņam bijušas saspringtas attiecības ar vadību,» vēstīja Maikls.

– Kā tev šķiet, tā laime mums uzsmaidīja!? Mūsu klients!?

«Ja tas ir uzstādījums, tad krievi spēlē lielu spēli.» Neviens tik nopietnu figūru neierobežos sīkumos. Jebkurā gadījumā, kā jau minēts, risks no mūsu puses ir minimāls. Maksimums, ar ko riskējam, ka mēs ar Katrīnu dosimies mājās agri. Ja mēs par to domājam, tad novērtēt saņemtās informācijas ieguvumu, ņemot vērā tās nozīmīgumu, būs praktiski neiespējami.

– Un kāda ir Borejeva motivācija?

– Velns zina!? Es domāju, ka 99% ir nauda. Patriotu laiks jau sen pagājis. Precīzāk, tas nekad nav noticis, izņemot vienu vai divus gadījumus. Varbūt aizvainojums uz varas iestādēm!? Esmu pārliecināts, ka Katrīna varēs tikt skaidrībā ar šo jautājumu gaidāmajā sanāksmē,» Maikls pabeidza.

– Katrīn, ko tu saki? – Ēriks pagriezās pret viņu.

– Viss ir gatavs operācijai. Mēs plānojam izmantot rezerves iespēju ar koda nosaukumu «Teātris». Ir izstrādāta rīcība nelabvēlīgas situācijas attīstības gadījumā.

Tā ieviešanā zinošo cilvēku loks ir samazināts līdz minimumam. Mēs konsulu uzturēsim gatavībā visu operācijas laiku.

– Nu, puiši, atliek tikai āķa šo resno asari! Laiks spārdīt krieviem pa dupsi un parādīt, kurš ir boss! Ar Dieva svētību! – Ēriks novilka svītru.

***

Vakara Maskava, brīvdiena. Pie teātra piebrauc mašīna ar diplomātiskām numurzīmēm, skaisti ģērbušies Maikls un Katrīna izkāpj ārā un dodas uz ieeju. Mašīna brauc prom.

Maikls un Katrīna stāv pie lielā spoguļa teātra vestibilā, taisno drēbes un ķemmējot matus. Katrīnai ir atmiņā paliekoša balles frizūra, koša kleita un tumšas brilles, pat no spiegu spēlēm vistālāk esošais cilvēks nedomātu, ka šādā tērpā var veikt stingri slepenas un jūtīgas operācijas.

Lai gan uzstāšanās sākās salīdzinoši nesen, Katrīna pieceļas no vietas un dodas uz tualeti, viņas vīrs turpina baudīt priekšnesumu. Protams, šādi amerikāņu izlūkdienesta virsnieku fragmenti nevar brīdināt Krievijas pretizlūkošanas virsniekus. Un tāpēc gandrīz uzreiz pēc Katrīnas iziešanas no zāles aiz viņas no aizmugurējās rindas klusi paceļas ārējais novērošanas darbinieks.

Katrīna iziet no auditorijas un dodas uz sieviešu tualeti. Viņa ieiet tualetē, skatiens nokrīt uz aizvērtajām durvīm, uz durvīm ir zīme ar uzrakstu: «Tehniskā telpa», durvis aizzīmogotas ar līmēta papīra gabalu, uz kura redzamas divas apaļas plombas. Katrīna pieiet pie spoguļa, uzkrāso lūpas un tajā pašā laikā dungo vienkāršu melodiju, neatverot muti. Stūra stendā var dzirdēt skaņu, ka tualete tiek noskalota. Katrīna pēkšņi pieiet pie durvīm ar zīmi, ar savu atslēgu atver slēdzeni, uzlauž zīmogu, ieiet iekšā un aizslēdz to no iekšpuses.

Atveras stūra kabīne, un ārā iznāk sieviete, gluži kā Katrīna. Dubults pieiet pie spoguļa, uzliek lūpu krāsu un dungoja to pašu melodiju, ko Katrīna tikko dziedāja. Pēc tam viņa dodas uz izeju, kad tiek pie tehniskās telpas durvīm, sieviete apstājas un saplēstās lapas vietā ar zīmogiem pielīmē tieši tādu pašu papīru, pēc kā nevilcinoties iziet no tualetes.

Novērošanas darbinieks, nepaceļot skatienu no avīzes, vēro, kā «Katrīna» iznāk no tualetes un atgriežas auditorijā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš klusi uzliek roku uz radioaustiņām un paziņo partnerim, ka novērošanas objekts atgriezies zālē. Viņam pašam te vēl mazliet jāpastrādā.

Sagaidījis, kamēr amerikāniete vairs nebūs redzama, pretizlūkošanas virsnieks ātri dodas uz tualeti, viņa mērķis ir pārliecināties, ka šīs telpas apmeklējuma laikā Katrīna ar nevienu nav tikusies un neatstājusi iekšā spiegu grāmatzīmes, vai, precīzāk sakot, vai tur nenotika slepena operācija.

Apsargs ieiet sieviešu tualetē un, neejot iekšā, skaļā balsī jautā:

– Atvainojiet, lūdzu, vai ir kāds? Nostrādāja ugunsdzēsības signalizācija, man tas jāpārbauda!

Nesaņēmis atbildi, viņš dodas iekšā un rūpīgi apskata visus stendus, izlietnes, tualetes aprīkojumu, arī atkritumu tvertnes. Viņa kustības tiek noslīpētas, un meklēšana notiek pēc apstiprinātas shēmas, kas simts reizes pārbaudīta praksē. Neko aizdomīgu neatradis, dodas uz izeju, apstājas pie tehniskās telpas durvīm, apskata salīmēto papīru ar zīmogiem, pagrūž durvis, tās ir aizslēgtas. Darbinieks aiziet un dodas atpakaļ uz zāli.

Uzvedums turpinās, Maikls uzmanīgi skatās uz skatuvi, viņam blakus apsēžas «Katrīna», kura maigi atspiežas ar elkoņiem uz viņa pleca un uzmanīgi vēro uz skatuves notiekošo burvību.

Dažas rindas aiz Maikla un Ketrīnas sēž pretizlūkošanas virsnieks, vēro amerikāņus un slepus, pārkāpjot stingrus vadības norādījumus, izbauda priekšnesumu, kuram savā saspringtajā darba grafikā diez vai atrastu laiku.

9. nodaļa

Vakars, pilsētas parks, Nikolajs sēž uz soliņa, rokās tur kvasa pudeli, tā ir zīme viņa kontaktam no Amerikas vēstniecības. Sieviete pa parka celiņu pieiet pie soliņa. Šī ir sieviete, kuru neviens nekad nesauks par daiļā dzimuma pārstāvi. Tas nenotiks, jo ir gandrīz neiespējami saprast viņas vecumu, viņas dzimumu ir grūti noteikt, un tas ir tāpēc, ka viņa ir ģērbusies sievietēm raksturīgākā apģērbā nekā vīriešiem. Spriežot pēc viņas garderobes, varam droši teikt, ka viņa nevar lepoties ar augstiem ienākumiem. Sievietes galva ir pārklāta ar šalli, viņas seja ir ar brillēm ar biezām lēcām, nekas viņas izskatā nenodod Katrīnu no teātra.

Katrīna nostājas uz soliņa, apstājas pretī Nikolajam, pagriežas viņa virzienā un sāk sarunu. Viņš runā krieviski, bet ar nelielu akcentu.

– Cilvēk, vai tev ir kādi sērkociņi?

– Nē, bet es varu piedāvāt citu variantu. Lūdzu apsēdies.

Katrīna apsēžas uz soliņa, bet nedaudz tālāk no sarunu biedra, un skatās apkārt.

– Sveiks Nikolaj!

– Sveika Katrīna!

– Kā tu mani pazīsti!? Vai mēs esam iepriekš tikušies?

«Jūs lieliski saprotat, ka jūsu rezidenču sastāvs mūsu valstī un mūsu – jūsējā – ir mazākais noslēpums, kāds vien var būt pasaulē. Jautājums tikai, kurš ieradīsies uz tikšanos?

– Sveicieni no Ērika. Jūs rakstījāt, ka varat mums palīdzēt atrast informācijas noplūdes avotu. Kādi ir jūsu nosacījumi?

«Tūlīt runāsim vērsim aiz ragiem un iedzersim viens otru, lai iepazītos!»

– Man nav laika jokiem! Esmu ierobežots laikā.

– Piekrītu, man arī nav daudz atlicis. Mans lūgums ir vienkāršs līdz banalitātei, klasiskās trīs vēlmes: jūs izvediet mani no šīs sasodītās valsts, desmit miljonus skaidrā naudā un māju pie jūras, austrumu krasta dienvidos. Florida vai Džordžija man būtu lieliski.

– Kādas jums garantijas, ka jūs mūs neapmānīsit?

– Garantija ir visvērtīgākā, kas man ir – mana dzīvība. Jā, un vēlos precizēt, ka mūsu aģenta vārdu atklāšu tikai pēc tam, kad būšu ievākusies savā mājā, reģistrējusies uz sava vārda un saņēmusi naudu skaidrā naudā. Vēsture zina daudzus gadījumus, kad īsti krievu «patrioti» palīdzēja jūsu organizācijai, bet pēc tam neveiksmīgi skrēja cauri tiesām, lai tiktu pie grūti nopelnītās naudas. Es negribu būt viens no šiem neliešiem.

– Kas vērsi pie ragiem, tas esi tu, Nikolaj! – Katrīna spēlējās viņam līdzi.

– Man ir preces, jums ir tirgotājs!

– Es pat neesmu redzējis šo produktu.

– Kad tu to ieraudzīsi, tas nemaksās ne centa. Jā, un man ir vēl viens nosacījums, es negribētu tirgoties ne ar ko citu kā vien «kurmja» nosaukumu.

– Ir pārāk daudz nosacījumu, Nikolaj! Vēlos jūs informēt, ka esmu pilnvarots veikt dialogu ar jums tikai bezierunu sadarbības gadījumā ar mūsu organizāciju. Proti, pret mums būsiet simtprocentīgi sirsnīgi, un mūsu sadarbība attieksies uz jebkuriem jautājumiem, gan personībām, gan urbšanas un urbšanas darba formām un metodēm, visu, kas jums kļuvis zināms visā darba laikā. Jums ir tikai viena minūte, lai sniegtu man pozitīvu atbildi, pretējā gadījumā es nekavējoties došos prom.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.