Edgars Auziņš
Ziemassvētku vecītis un nekromants

1.NODAĻA Draugiem ir jāpalīdz viens otram, vai ne?

– Novācies no mana džempera, necilvēks! – Heizela parāva džemperi aiz piedurknes, Meistars atlaida nagus un neapmierināti nošņācās. Viņš negrasījās atteikties no pūkainā, mīkstā un siltā paklājiņa. Ko nozīmē džemperis? Ja kaķis uz kaut kā guļ, tad tas ir paklājs. Nav variantu.

Lazda zaudēja šo karu jau sen, un retie atriebības mēģinājumi, līdzīgi kā tagad, vienmēr beidzās ar necildenu sakāvi.

Atriebjoties, viņa saburza Rūdija dāvanas kraukšķīgo iesaiņojamo papīru un iemeta to Maģistram. Viņš laiski paspieda ķepu un nicinoši paskatījās. Viņš ļoti labi juta viņas slikto garastāvokli un ar visu savu izskatu izteica galēju nosodījumu.

LABI. Var paņemt vēl vienu džemperi. Bet ko darīt ar noskaņojumu, kas patiesībā nemaz nav svētku noskaņojums? Nebrauksi mājās? Melot vecākiem par ārkārtas dežūru? Tā nav izvēle – kāda velna pēc, viņi atbrauks pie viņas. Viņi sāks atjaunot perfektu kārtību viņas dzīvoklī un dzīvē. Ideāli, protams, no viņu viedokļa. Viņiem ir vienalga, ko pati Heizela domā par to. Nekad nav rūpējies.

Nopūtusies viņa paskatījās apkārt guļamistabā. Pa vidu vaļējs čemodāns, gultā nevērīgi sakrauta drēbju kaudze, uz galda dāvanas, skaisti iesaiņotas, saliktas kaudzēs: ģimene, draugi, kolēģi. Atsevišķi to, kuru sagatavoju Rūdijam. Viņa to neatdos. Smieklīgas siltas čības ar lāča ausīm un pogu acīm neatbilst Rūdolfa Oukbraina priekšstatiem par respektablu. Viņu vietā būs aproču pogas un kaklasaites piespraude, komplekts ar iebūvētiem drošības piekariņiem, pulkstenis un taimeris. Tieši piemērots veiksmīgam uzņēmējam, kurš plāno kļūt par tikpat veiksmīgu politiķi. Atvadīšanās dāvana.

Viņš savu nodeva iepriekš. Es laikam apkopoju gada rezultātus, un nepabeigtās attiecības sabojāja līdzsvaru. Viņa neskopojās ar sīkumiem – greznais organizators maksāja trīs reizes viņas mēnešalgu. Hazela to paņēma uz darbu. Tur tas bija vairāk vajadzīgs, turklāt viņa nevēlējās, lai mājās paliktu nekādi atgādinājumi par viņas bijušo līgavaini.

Viņi satikās gandrīz desmit mēnešus – pietiekami, lai pirmās kaislības liesma norimtu un ļautu prātīgi paskatīties vienam uz otru. Viņiem patika vienas un tās pašas filmas, viņus vienlīdz kaitināja nevietā lietas, un viņi gultā jutās labi. Kā tas varētu beigties, ja ne kāzas?!

Heizela nesaprata, kas noticis. Vēl ļaunāk, viņa nevarēja saprast, kāpēc viņas jūtas bija tik daudz atvieglotas nekā sāpes, vilšanās un aizvainojums? It kā kādu dienu abiem atvērās acis – reizē, kas viņus nemaz nepārsteidza. Kurš bija pirmais, kas teica: «Labāk mums būtu tagad šķirties, pirms lietas kļūst par tālu»? Viņa neatcerējās.

Šķiršanās bez drāmām un skandāliem, tikpat mierīga kā viņu tikšanās pēdējos mēnešos. Sakramentāls: «Paliksim draugi.» Ziemassvētku dāvanas.

Un tomēr – aizvainojums vai atvieglojums? Vai vēl ļaunāk – vilšanās, ka attiecības ar Rūdiju beigušās tik nepiemērotā laikā? Ir jābūt šausmīgiem vairāk uztraukties nevis par pašu šķiršanos, bet gan par to, ka būs jāskaidrojas mammai.

Un viņa iedos čības tētim. Viņam tas noteikti patiks. Jā.

Pie sevis pamājot ar galvu, Heizela ar rokas mājienu nosūtīja dāvanas savai ģimenei savā koferī. Pakas un kastes lidoja garām dzirkstošā rindā un glīti salocītas līdz apakšai. Drēbes no augšas krita neuzmanīgā kaudzē – man nebija noskaņojuma tās kārtot un nolikt. Mamma tevi vienalga vilks pirkt ko jaunu. Viņa nez kāpēc joprojām ir pārliecināta, ka meitai ļoti patīk iepirkties, un visi «negribu» un «man neko nevajag» ir tikai tāpēc, ka viņa nevēlas sagādāt liekas nepatikšanas.

Viņa domāja par kurpēm. Sporta apavi un ziemas zābaki ir acīmredzami, bet vai jums vajadzētu ņemt gudrus apavus? Lazda negrasījās nekur, kur tās būtu vajadzīgas, bet kā tu vari būt pārliecināts? Ja viņu vilktu uz ballīti, tas būtu izaicinājums pats par sevi, bet, ja arī viņai būtu jāpērk jaunas kurpes… ak nē!

Iedomājoties vien šo attēlu – nebeidzami furnitūra zem mātes komentāriem, ieteikumi «paskatīties arī uz šo pāri» un sūdzības par viņas neveiksmīgo personīgo dzīvi, Heizela nodrebēja un aizkaitināta sauca pēc kurpēm. Manuprāt, tie joprojām stāv gaitenī – pēdējo reizi viņa tos valkāja, kad Rūdijs aizveda viņu uz labdarības pieņemšanu, kas bija tik niecīga un garlaicīga kā politiskā vēlēšanu programma. Pagājušā gada izšķērdīgākais vakars; nē, pēdējo piecu gadu laikā!

– Ak! Miglains, kāpēc?!

Viņa pagriezās. Gregs stāvēja guļamistabas durvīs ar kurpēm rokās. Paskaidrots:

«Tas man trāpīja tieši pakausī.» Paldies, ka nenēsāt papēžus.

«Atvainojiet,» Heizela neviļus pasmaidīja: Grega Nikolsona spēja piesaistīt nelielas nepatikšanas jau sen ir kļuvusi vai nu par vārdiņu viņu vadībā, vai vienkārši par anekdoti. – Iemet tos savā koferī un iesim pēc kafijas. Ceru, ka atnācāt tikai ciemos, nevis ar foršu ideju, kā lietderīgi pavadīt brīvdienas.

«Jā, jā, jo manas foršās idejas jums vienmēr pārvēršas par zilumiem visneērtākajās vietās un oficiālajos sodos,» Gregs atcerējās savu ugunīgo runu pēc viņu pēdējā piedzīvojuma. Ne tāpēc, ka viņa toreiz bija dusmīga. Galu galā viņi ir draugi. Bet, kā ne reizi vien teica pats Gregs, «ja Hazy pēc nākamās lietas neizsakās no sirds, tad lieta vēl nav slēgta.»

Kurpes iekļuva koferī, un Gregs kā vecs draugs iegāja virtuvē uzvārīt kafiju: viņam tas izdevās labāk nekā Heizelai. Kliedza:

– Viesistabā uz galda kaste ar eklēriem.

– Jūs atnesāt eklērus! – Lazda gandrīz iekliedzās. Vienīgais veids, kā uzlabot viņas garastāvokli, ir garantēts, lai gan Gregs to izmantoja pārāk bieži, lai ievilinātu viņu uz piedzīvojumiem. – Ejam!

Apaviem sekoja kedas; Šaisels jau grasījās aizvērt čemodānu, kad Meistars laiski ielēca tajā, sita drēbju kalnā un saritinājās kamolā.

– Nebaidies, es tevi neaizmirsīšu! «Lazda uzmeta virsū džemperi, klāta ar kaķu matiem, un iegāja virtuvē. Čemodāns pagaidīs, bet kafija un eklēri ne.

***

– Tātad? – kafija bija izdzerta, eklēri apēsti, un, spriežot pēc tā, ka Gregs ēdot izvēlējās klusēt, viņš nenāca vienkārši ciemos. – Kāda ir tava nākamā satriecošā ideja un ar ko tā mūs apdraud? Pastāsti jau man!

«Tu būsi pārsteigts, šoreiz tā nav mana ideja.» Vai arī nav īsti mans.

Viņam pietika pieklājības nosarkt. Visticamāk, tas nozīmēja, ka ideja bija viņa, un, iespējams, pilnīgi traka, taču tā nav dzimusi tāpat vien, bet gan kā atbilde uz oficiālu uzdevumu. Nekas labs. Hazela sašņorēja pirkstus un gaidoši skatījās.

«Santa’s Creek,» Gregs izpļāpājās. – Ziemassvētki.

– UN? Kā jūs domājat, kas man jādara, kad dzirdu, ka jūs sakāt manas dzimtās pilsētas nosaukumu? Uzlēkt un kliegt: «Es zinu!»?

– Uzaicināt mani ciemos? – Gregs uztaisīja «kucēna acis». – Tīri draudzīgā veidā?

– Pēkšņi.

«Bet tā ir lieliska ideja!» – pēkšņi nodomāju. Atnākot mājās ar puisi…

«Tas ir priekšnieks, un, ja pilnīgi precīzi, tas nav priekšnieks, bet gan kaut kāds politiķis ar sūdzību,» Gregs steidzās paskaidrot. – Viņš ir kampaņas ceļojumā. Nu ziniet – svinīgs uzvalks, balts krekls, diskrētas platīna aproču pogas, brilles cieņai un divi miesassargi, kuriem jāpaliek neredzamiem, nesalaužot ilūziju par tuvību cilvēkiem.

Heizela šņāca: Grega uzzīmētais attēls būtu lieliski piemērots vīrietim, par kuru viņš bija kļuvis pēdējo mēnešu laikā.

– Un tavā Santakrīkā sabruka viss šī nelieša tēls. Tiklīdz viņš iegāja vietējā izklaides centrā, viņa kostīms pārvērtās par karnevāla tērpu ar baklažānu tutu, un abi miesassargi kļuva par pīlēniem un sāka kraukt.

– Pīlēni? Baklažāns tutu?! Dievs, es gribu to redzēt!

«Šeit, apbrīnojiet to,» uz galda Hezelas priekšā atlocījās oficiālā pilsētas laikraksta Santa’s Bulletin kopija. Biezs purpursarkans baklažāns indīgi rozā, smailos baleta svārkos un divi milzu dzelteni pīlēni abās tā pusēs aizņēma pusi no platuma. Lieliska, kvalitatīva fotogrāfija, kurā bija lieliski atpazīstama Rūdija, «jaunā, daudzsološā politiķa, kurš viesojās mūsu pilsētā un augstu novērtēja Santakrīkas viesmīlību», sašutusi violetā seja. Cik augsts netika norādīts. Acīmredzot daudz augstāks nekā presei atļautais vērtējums «12+».

Kā sapnī Heizela salocīja avīzi. Es atradu datumu. Pirms šķiršanās vai pēc?

Pēc.

Labi. Vismaz kaut kas labs. Lai gan…

– Kuram tas interesē…

– Par ko tu runā? Dūmakains?

«Es mēģinu atcerēties, vai es viņam teicu vai nē.» Ka esmu no Santa’s Creek. Ka tur dzīvo mani vecāki un vecmāmiņa. Viņš un es… nesaņēmām tikšanos ar ģimeni. Ļoti mazs.

– Pagaidi, pagaidi. Vai tu… pagaidi, vai tas ir tas pats stulbenis, ar kuru tu esi kopā?

«Ar kuru es izšķīros pirms nedēļas, un es nevēlos to apspriest,» sacīja Heizela. – Rūdolfs Oukbrains.

«Skains vārds,» Gregs atlocīja avīzi un šķita, ka viņš uzmanīgi pētīja «Baklažāna kunga» seju. – Blāvs kā ozols? Spriežot pēc sūdzības uz trīs lapām un divos eksemplāros, viņš noteikti nesaprot jokus. «Viņš pacēla galvu un sāka pētīt Heizelu.

– Ko tu dari? – viņa neizturēja pēc pāris minūtēm.

– Tu esi pārāk gudrs tādam vārdam. «Ozolsmadzeņu kundze»? Tas nekad nav smieklīgi. Α Es joprojām prātoju, kāpēc es neatvilku savu draugu uz mūsu biroju, lai viņu satiktu. Viņš nebūtu nācis uz tiesu.

Patiesībā Rūdijs pats atteicās, lai gan Heizela piedāvāja vairākas reizes. Ko viņš toreiz teica? «Es nevēlos, lai mani redzētu policijas departamenta tuvumā, var būt nepareizas baumas»? Jā, tā šķiet. Un viņš vienkārši nometa malā skaidrojumu, ka Maģiskās vardarbības departaments, stingri ņemot, nav gluži policija. Interesanti, vai viņam tas netraucēja, ka viņa draudzene tur strādāja? Vai arī… vai tas bija vienkārši apkaunojoši?

– Atgriezīsimies mazliet atpakaļ. Kāds sakars topošajam politiķim bez humora izjūtas ar to, ka vēlaties pavadīt Ziemassvētkus, apciemojot manu ģimeni?

– To es teicu, – viņš atmeta sūdzību. Uz trim lapām, ar paskaidrojumu par nodarīto morālo kaitējumu un kaitējumu reputācijai. Viņš apgalvo, ka tās ir konkurentu un politisko konkurentu mahinācijas, un pieprasa viņu atrast un sodīt. Priekšnieks būtu pasmējies, norakstījis, ka pasākumi veikti, un aizmirsuši, bet kopija nonāca pie gubernatora. Izjaukta kampaņas runa nav nekas tāds, uz ko viņš pievērs acis.

– «Apkrāpts»! – Heizela nicinoši nošņāca. – Pasarg Dievs no tādiem politiķiem. Viņam vienkārši jāsmejas kopā ar cilvēkiem. Vai vismaz izvēlēties citas vietas, kur uzstāties.

Un tad viņa iekoda mēlē – ja Gregs brauca viņai līdzi, nebija absolūti nekādas jēgas iepriekš izpludināt visus Santas Creek noslēpumus un tradīcijas.

Bet, protams, viņš nevarēja nepamanīt viņas atrunu.

– Kas vainas vietai?

«Izklaides centrs,» Heizela viņam stingri atgādināja. – Izklaidējoši, Greg. Ne rātsnams, ne skola, ne apbedīšanas birojs. Bet mēs atkal esam novērsti no galvenās tēmas. Turpināt. Vai jūs gatavojaties izmeklēt sūdzību un meklēt palaidņus? Un kāds tam sakars ar mani?

– Hm… Lai gan es nevēlos šķist tik idiotisks kā misters Oukbrains? Un priekšnieks negrib. Kā jūs to iedomājaties – Maģiskās vardarbības apkarošanas departaments oficiāli izmeklē Oukbraina kunga tērpa pārtapšanu baklažānā? Mēs kļūsim par apsmieklu! Pat mazuļi par mums ņirgāsies!

Šaisels pasmaidīja: Gregs, izjukušais un vicināja rokas, bija aizkustinošs. Turklāt viņa ļoti labi zināja, ka runa nav par tiem hipotētiskajiem mazuļiem, kuri smiesies par stulbas sūdzības izmeklēšanu. Gregs būtu pirmais, kas pasmieties par šādu izmeklēšanu. Noteikti. Ja vien tas būtu piešķirts kādam citam.

– Tagad tu jau pats smejies! Paskaties, Hazy, es tikai vēlos pavadīt brīvdienas ar tevi kā draugu. Kā privātpersona. Es klaiņošu pa pilsētu un runāšu ar šī izklaides centra īpašnieku – neoficiāli. Galu galā viņš arī diez vai vēlas maksāt sodus un atvainoties idiotam. Un kaut ko izdomāsim uz vietas. Kaut kāda atbilde, lai apklusinātu Baklažāna kungu un nekļūtu pazīstama visā pasaulē kā stulbu policistu komanda, kas gatava sagrābt un ieslodzīt par nevainīgiem jokiem. Jūs pats ļoti labi zināt, kā mazpilsētās cieši skatās uz katru jaunu cilvēku. Ja es ierados viens un iereģistrējos viesnīcā, stundas laikā visa pilsēta uzzinās, kas es esmu un kāpēc es ierados.

– Labi, tu esi ar mani, bet! – Heizela izaicinoši pasmīnēja un norādīja karoti uz Gregu, it kā tēmējot. – letes stāvoklis.

– Jebkas!

– Ne tā, kā mans draugs. «Viņa pēkšņi kļuva neērti. Kā Gregs viņu sapratīs, ja viņš vienkārši pateiks: «Es aicinu tevi būt par manu draugu»? Izklausās… divdomīgi? Nē, diezgan skaidri! Un tas ir dīvaini – pēc tik daudzu gadu atrašanās «draugu zonā»…

«Pabeigt,» viņš paskatījās ar jautru interesi. – Daži cilvēki šeit kritizēja manas idejas. Es nevaru sagaidīt, kad dzirdēšu jūsu.

– Tā nav ideja! Tu… nu, atzīsim, tu man darīsi labu. Tas jums ļoti palīdzēs.

«Es vienmēr priecājos jums palīdzēt,» Gregs negaidīti maigi teica. – Kāda ir problēma? Vienkārši saki.

– Vecākos! – Heizela izpļāpājās. – Kad viņi uzzinās, ka esmu izšķīrusies ar daudzsološu puisi, viņi apēdīs manas smadzenes. Tu varētu…

– Kas? Paskaidrojiet viņiem, ka viņš nebija tik daudzsološs?

– Izliecies, ka esam kopā. Teikšu, ka es izšķīros ar Rūdiju, jo tu parādījies. Un… kaut kas līdzīgs šim,» viņa bezspēcīgi noplātīja rokas.

– Nav labi! – Viņš pamāja ar galvu, un Heizelas lūpas pēkšņi sāka trīcēt.

– Nē? – viņa jautāja.

– Protams, nē! – Gregs pielēca un trieca ar plaukstu pret galdu. – Nepavisam! Tu nekad neatstātu vienu puisi cita dēļ, tas nav tavā dabā. Vai arī tavi vecāki tevi nemaz nepazīst?

Heizela nesaprazdamās paskatījās uz viņu. Viņai droši vien vajag tikai nedaudz pagulēt. Smadzenes neizdodas. Pēdējā nedēļa bija pārāk smaga, un šodienas ziņas… tās ir jāsagremo.

«Jūs izšķīrāties ar to… savu briedi Rūdolfu, jo viņa ozolkoka smadzenes nespēja novērtēt tik brīnišķīgu meiteni.» Un es negribēju atstāt tevi vienu grūtos laikos. Turklāt es būtu priecīgs kļūt par tavu draugu jau ilgu laiku, bet vieta tika aizņemta. Tas būs labāk šādā veidā.

– Tātad jūs piekrītat?

– Ja piekrītat – tam variantam, ko piedāvāju.

Chaisel dziļi ievilka elpu, lēni izelpoja un īsi teica:

– Sagatavojies. Mēs izbraucam rīt no rīta – vai tiklīdz esat gatavs.

– Tiklīdz būšu gatavs? – Γreg atkārtoja smīnu. – Tātad, pēc pusstundas. Kad man vajadzēja tik ilgu laiku, lai sagatavotos?

– Lieliski. – Patiesību sakot, Heizela nejutās «lieliski». Viņa domāja, ka ir laiks vismaz līdz rītdienas rītam. Taču viņu pastāvīgā savstarpējā ķircināšanās un pārbaudīšana ar Regu neatstāja nekādas manevra iespējas. Viņš viņu noķēra, bet viņa nevarēs atzīties! – Man jāpabeidz ar koferi, tas ir ātri.

Gregs jau stāvēja uz viesistabas sliekšņa – lai gan dzīvokļa apsardze viņam bija pilnībā atvērta, viņš to nekad nav izmantojis ļaunprātīgi. Α varbūt viņam vienkārši patika nedaudz izstiept sasveicināšanās un atvadu mirkļus? Pirms portāla atvēršanas viņš nejauši teica:

«Tajā pašā laikā jūs varat izdomāt stāstu par to, kāpēc jūs pēkšņi manī iemīlējāties.» Es domāju, ka mums vajadzētu par to vienoties pirms tikšanās ar jūsu vecākiem.

Protams, viņš to nedomā! Taču Heizela saprata, ka viņas smiekli neizklausījās pārāk pārliecināti.

***

Čemodāna sakravāšanai bija vajadzīgas desmit minūtes – piecas no tām tika pavadītas, pārliecinot pārgurušo Meistaru pārcelties uz gultu. Lazda pievienoja drēbēm minimālo kosmētikas daudzumu, ko viņa izmantoja, un pievienoja kaķu barības paku, lai gan, visticamāk, viņai tas nebūtu jāatver – viņas māte, vecmāmiņa un abas tantes dievināja Meistaru un skrēja pabarot viņas garšīgos našķus. Viņa aizvēra koferi, līdz kaķis atgūlās. Es pārģērbos. Tagad atlika tikai gaidīt Gregu. Noteikti ne uz ilgu laiku.

Kāpēc viņa pat izteica, ka «tiklīdz esat gatavs»? No otras puses, nebija nekāda pamata to atlikt uz rīta pusi – izņemot vēlmi kaut nedaudz aizkavēt skaidrošanās brīdi ar mammu. Bet tagad viņa slēpsies no paskaidrojumiem aiz Grega platās muguras.

Heizela nervozi iesmējās. Parasti Maģiskās vardarbības departaments izmeklēja lietas, kas bija daudz nopietnākas par baklažānu uzvalku un stulbi, kam nav humora izjūtas. Kāpēc, viņam un Gregam pat pāris reizes izdevās iekļūt patiešām bīstamos piedzīvojumos koledžā! Beigās viens šāds piedzīvojums viņus sadraudzēja – huligānisku puisi no nelabvēlīga rajona un klusu (līdz piesprauž viņu pie sienas!) stulbi. Taču Heizela pirmo reizi mūžā domāja par iespēju paslēpties no kāda aiz labākā drauga muguras. Ne velti viņi saka, ka neapmierinātie vecāki ir sliktāki par mantikoriem un pūķiem.

Signalizācijas piekariņi klusi noskanēja: mājā bija parādījies uzņemts viesis.

– Esmu gatavs! – Gregs kliedza no viesistabas.

– ES arī! – Chaisel paskatījās pulkstenī. – Divdesmit minūtes? Vai uzstādījāt ātruma rekordu vai tiešām plānojāt uz priekšu? – Viņa paņēma rokās Meistaru un čemodānu ar levitācijas piekariņiem un izgāja pie Grega.

«Tu izskaties lieliski,» viņi teica vienā balsī un pat ar tādām pašām, nedaudz sarkastiskām intonācijām. Un viņi tikpat daudz smējās.

«Tiešām, lieliski,» Gregs smejoties pārspēja. – Patiesi laba meitene. Es tevi tādu neesmu redzējis kopš mūsu izlaiduma vakara. Jūs nevarat ciest kleitas, vai ne?

«Man daudz vairāk nepatīk manas mātes nopūtas,» Heizela nomurmināja. – «Hizzy, mans dārgais, tu esi meitene! Es saprotu, ka jūsu darbā lietas notiek, un prātīgāk ir ērti ģērbties, bet vismaz būt skaistai atvaļinājumā!

«Tu vienmēr esi skaista,» Gregs iebilda. – Bet kleita… nostalģiska, sasodīts! It kā esam atgriezušies laikā.

«Mainīsim to,» Heizela stīvi ierosināja. – Paskaidro labāk, kāpēc tu esi uniformā? Vai arī man kaut kā trūkst idejā «kā privātpersona»?

– Tātad tā nav tikai privātpersona, bet arī tavs draugs. Jāuztraucas par to, vai atstāt iespaidu uz vecākiem. Pozitīvs un labvēlīgs iespaids,» viņš, nedaudz padomājis, precizēja.

– Saki vēlreiz – neizdzēšami!

– Kāpēc ne?

«Jā, jā, tas ir tas, ko tu esi uniformā,» viņa iesmējās un beidzot piegāja pie Grega. Viņa pastiepa roku: «Turies.»

Meistare uzlēca no viņas rokām uz Grega pleciem un sāka murrāt. Nu jā, šiem abiem vienmēr bija pilnīga savstarpēja sapratne. Heizela pacēla koferi un pavēlēja: «Māci Ziemassvētku vecītim».

2.NODAĻA. Meitenes māja ir gandrīz kā briesmoņu midzenis

Pārvedot Hazy atpakaļ uz dzimto pilsētu, Gregs varēja domāt, ka viss notiek pārāk ātri. Viņam bija laiks reaģēt, bet nebija laika domāt; viņu nesa pat ne straume, bet viesuļvētra. Taifūns ar maģisko nosaukumu «Lazda».

Ar viņu vienmēr bija šādi. Viņa kā magnēts pievilka nepatikšanas un piedzīvojumus – nagus, kā švaku lēto viskiju – veco vīru Hoakinu un kā visus pretimnākošos svārkus – seržantu Šonu O’Nīlu. Ar tādu pašu spēku un neizbēgamību. Un tikpat neizbēgami Gregs tika ierauts šajā taifūnā; bet smieklīgākais ir tas, ka Hazy to neredzēja. Viņa patiesi ticēja, ka viss ir tieši otrādi: Gregs iekļuva nepatikšanās, un viņa palīdzēja viņam no tām izkļūt. Kā draugs.

Viņš viņu neatrunāja – kāpēc? Maz ticams, ka piedzīvojumu būs mazāk, un Migla… Varbūt viņa tam neticēs. Vai varbūt viņš tam noticēs un būs sarūgtināts. Vai arī viņa mēģinās kaut ko mainīt – un ar viņas veiksmi viss kļūs tikai sliktāks. Gregs negrasījās pārbaudīt.

Viņš pat nebija pārsteigts, kad pēkšņi atklājās, ka puisis, kura dēļ priekšnieks pusstundu klausījās gubernatora kliedzieni un pēc tam tikpat ilgu laiku izcēla dusmas uz saviem padotajiem, kā dēļ Ziemassvētku vietā viņam ar ģimeni būtu jāiet uz laumiņiem, viņi zina, kādā tuksnesī un tur paskatās Grēkāzis ir Hazy draugs. Bijušais. Turklāt viņam nebija ne jausmas, ka Hazy bija no tā paša tuksneša. Stulbā sakritību ķēde lieliski iederas ierastajā shēmā.

Bet viņas priekšlikums bija pārsteidzošs. Tas bija pat pārsteidzoši. Un, oho, tas mani tiešām izsita no līdzsvara. Ideja lūgt vizīti šķita uzvaroša no visām pusēm – līdz brīdim, kad tika «izlikties, ka esam kopā». Gregs bija tik apmulsis, ka pat nepamanīja, ka ir teicis pārāk daudz. Tomēr arī Migla nepamanīja. Var būt. Tā bija pirmā reize, kad redzēju viņu tik apmulsušu – taču meitenes, kad viņas ir apmulsušas, zaudē spēju domāt saprātīgi un viegli palaiž garām virspusē slēptos faktus. Pat gudrām meitenēm patīk Hazy.

Bet Gregs ātri savelkās kopā un pat sāka ņirgāties par viņu un sevi viņas hipotētiskā puiša lomā. Skatīšanās uz situāciju ar smaidu ir lieliska izeja.

Un te viņi stāv sniega kupenā pie nedaudz atvērtiem vārtiem – kāpēc, gribētos saprast, Hazy viņus uzreiz neievāca mājā? – un Gregs ar šausmām saprot, ka pēc dažām minūtēm viss būs… nopietni. Jā. Meitenes vecāki, novērtējot potenciālo znotu, iespējams, ir sliktāk nekā doties pazemes augsnē, lai cīnītos ar mantikolu vieniem.

Tomēr bija vērts vismaz iepriekš apspriest, ko viņi teiks. Cik ilgi esat kopā, kāpēc, kā tas viss sākās… kas vēl? Parasti meitenes vecāki par to interesējas, vai ne? Vai nē? Grega komunikācija ar meitenēm nekad nebija sasniegusi šo posmu, viņš nezināja.

Sniegpārslas virpuļoja zilajā krēslā un dzirkstīja zem laternas. Visapkārt valdīja īpašs klusums, kādu nevar dzirdēt lielpilsētā. Pa logiem maigi spīdēja divstāvu kotedža… nē, ne māja – masīva māja, ar guļbaļķu sienām, it kā no pagājušā gadsimta. No vārtiem uz augsto lieveni veda šaura taciņa, tik tikko notīrīta no sniega. Kā tunelis starp divām sniega sienām. Meistars uz pleca neapmierināti nošņācās un ierāvās ar nagiem. Un Hazy skatījās ar mirdzošām acīm – uz māju, taku, sniegpārslām laternas gaismā. Un viņa joprojām jums pateiks, ka viņa īsti nevēlējās doties mājās?

– Notīrīt? – Gregs pusbalsī ierosināja. Nekad nevar zināt, kāpēc īpašnieki paši neparūpējās par ērtu ceļu. Varbūt ģimenē nav burvju, izņemot Zeisy, vai arī energoietilpīgi laikapstākļi viņiem nav pa spēkam? Padomājot, Gregs gandrīz neko nezināja par viņas ģimeni.

– Nē, nē, par ko tu runā! – Miglains iekliedzās, satverot viņa roku. – Viņi to atstāja man! Galu galā ir Ziemassvētki!

Kāda saistība ir starp Ziemassvētkiem un sniega pilnām takām, Gregs tā arī nenoskaidroja. Jā, tam nebija laika – durvis pavērās un… māte vai māsa izskrēja? Kāpēc Hazija nekad īsti nerunāja par savu ģimeni – un viņš to nejautāja? Vispār kāds ļoti līdzīgs Hazy, pat tikpat izspūris.

– Hizzy, beidzot!

Likās, ka viņus būtu piemeklējis viesulis. Tas uzšāvās kā dzeloņains, dzirkstošs sniegs, aplēja to ar cepumu, ābolu un kanēļa aromātu un skanēja dzirkstošiem smiekliem. Un karājās Čazi kaklā.

– Labi darīts, ka iznācāt agri! Mums visiem tevis pietrūkst.

– Māte! – Miglais izsmējīgi šņāca. – Mums ir ciemiņš, vai pamanījāt?

«Ak, protams, mans dārgais,» māte, tagad kļuva skaidrs, atlaida Hazy un paskatījās uz Gregu ar ciešu, no galvas līdz kājām, pētošu skatienu – tas izraisīja drebuļus pār muguru.

«Tas ir Gregs,» Hazy steidzīgi ievadīja. – Mans, em, draugs.

– Tas pats? Gregs Nikolsons? – skatiens pārgāja no strikti studējošas uz… jautri mācīšanos, iespējams. Kas, godīgi sakot, nemaz nebija pārliecinoši. – Hizija savu personīgo dzīvi vienmēr tur noslēpumā. Tas ir tikai brīnums, ka viņa beidzot atveda puisi uz mūsu mājām. Laipni lūgta, dārgā. Tu vari mani saukt par Melindu. – Viņa pasmaidīja. – Ejam ātri! Maija un Astrīda jau ir klāt, rīt gaidām onkuli Fineasu un dubultnieku Nikiju.

«Manas tantes,» Hazija čukstēja, atbildot uz viņa jautājošo skatienu. Viņa satvēra viņu aiz rokas un vilka uz lieveni. – Tēvocis Fineass ir tantes Astrīdas vīrs, un dubultā Nikija ir dvīņi, viņu bērni. «Un viņa skaļi jautāja: «Kas par vecmāmiņu?»

Melinda, kas gāja pa priekšu, pagriezās:

– Ak, Hizij, tu pazīsti savu vecmāmiņu! Viņa parādīsies, kad uzskatīs par vajadzīgu.

Pēc Grega domām, ceļš no vārtiem līdz mājai bija pārāk īss. Taču šķiet, ka Hazy tēvs un tantes tā nedomāja – viņi izlija, lai viņu satiktu, un otrā apskāvienu un viesa iepazīstināšanas kārta notika uz lieveņa. Gregam tas bija dīvaini. Viņš pats nekad netika sagaidīts ar priecīgu kņadu, vēl jo mazāk izskrēja viņu satikt. Parasti viņš iegāja viesistabā un kliedza: «Mammu, es esmu mājās!» – un saņēma atbildi: «Vakariņas (pusdienas, brokastis, ārkārtējos gadījumos – cepumi) ir uz galda, neaizmirstiet nomazgāt rokas, es tagad būšu klāt.» Tēvs, ja nebija dežūras, pamāja ar roku no televizora. Un iztaujāšanas un ziņu apmaiņas laiks pienāca vēlāk, kad māte bija pārliecināta, ka viņš ir paēdis un atpūties «no ceļa». Un, lai kā jūs mēģinātu pierādīt, ka burvji uz ceļa nenogurst, tas ir bezjēdzīgi.

Bet, iespējams, tik trokšņainai tikšanās reizei ir savs šarms. It īpaši, ja kaķis, kas sēž uz jūsu pleca, pēkšņi ielec Mejas rokās, un jūs nekavējoties pārtraucat būt uzmanības centrā. Un ikviena sajūsma, apskāvieni un kasīšanās aiz ausīm iet pie Meistara.

***

Hazijas māte bija viena no tām sievietēm, kuras paliek «nedaudz vairāk nekā divdesmit», pirms sasniedz piecdesmit vai pat sešdesmit. Nav brīnums, ka pirmajā brīdī šaubījos, vai tā ir mana māsa. Tievā, ar cirtaini brūniem matiem un palaidnīgi zaļām acīm viņa izskatījās tikpat veca kā viņas meita. It īpaši, kad viņa smējās, un viņa smējās bieži.

Viņa valkāja brīvas, plīvojošas blūzes un vieglas pusgarās bikses, un trīs rindas kaklarotu, kas izgatavotas no svītrainām lielām pērlītēm, stikla un akmens, bija apvilktas ap kaklu.

Viņas divas māsas bija pilnīgi atšķirīgas. Sava veida rudi briest, virtuļu pūdercukurā vai, iespējams, šokolādes eklēru cienītāji. Dvīnes, kuras varēja atšķirt tikai pēc frizūras: Astrīda bija griezusi tādu pašu matu griezumu kā Hazy un Melinda – tieši zem pleciem, un Meja savus garos matus sapinēja divās bizēs un ieveidoja tos ar kroni.

Hazijas tēvs bija slaids, nedaudz neveikls un, kā Gregam šķita, sapņains gandrīz tiktāl, ka viņš ir «ārpus šīs pasaules». Tomēr tas netraucēja Bugsa kungam spēcīgi vīrišķīgi paspiest viesa roku ar vārdiem:

«Zizija jau ir liela meitene, bet nedomājiet, ka tas atceļ viņas vecāku svētību.»

«Es tā nedomāju,» Gregs atbildēja nedaudz apmulsis. – Es pat varu apsolīt neieiet viņas istabā, ja tas tev liek justies drošāk.

Uz ko dzirdēju nicinošu smieties un padomu nekad nedot neiespējamus solījumus. Bet nebija ieteikuma saukt viņu vārdā. Šķiet, ka misters Bugs vispirms vēlējās tuvāk apskatīt savas meitas «izredzēto».

Tomēr viņi negrasījās atvieglot Grega dzīvi šajā mājā: Hazija istaba atradās otrajā stāvā, un viņš tika novietots pirmajā stāvā, iepretim viesistabai.

«Piedod, dārgais, šeit droši vien ir trokšņains,» Melinda smaidot noplātīja rokas, «bet augšā viss ir aizņemts.» Pat bēniņi.

– Ja ir pārāk skaļš, es vienmēr varu izmantot aizkaru. Lai gan, godīgi sakot, diez vai jūs mani ar troksni nobiedēsiet pēc tā, kas dažkārt notiek mūsu nodaļā,» Regs sastapa smieklos dzirkstošo zaļo skatienu un vēlreiz nodomāja – cik ļoti viņa izskatās pēc savas meitas! Tas, protams, ir viņas meita. Bet raksturs, spriežot pēc pirmā iespaida, ir pavisam cits. – Melinda, vai ļausi Miglai ar mani staigāt pa pilsētu?

– Protams, dārgi! Viņai šeit ir jāparāda viss. Mums ir brīnišķīga pilsēta, jums tā noteikti patiks. Bet, – viņa viegli iedūra Gregam ar pirkstu krūtīs, – rīt. Šodien ir ģimenes vakariņas, un ir jau vēls.

«Sagatavojies jautājumiem,» Zazy nervozi ķiķināja.

– Atstāsi mani vienu? – Gregs demonstratīvi apjukumā pacēla uzacis. – Ak nē, Miglaini! – viņš piespieda roku pie sirds, centās uztaisīt nožēlojamu seju, bet, nevarēdams to izturēt, iesmējās. Melinda pacēla viņa smieklus un teica:

– Kāpēc tu biedē savu puisi? Es saprastu, ja jūs būtu tikai nesen pazinuši viens otru, bet man šķiet, ka jums jau vajadzētu zināt šo jaunekli līdz pat kauliem, tāpat kā viņš jūs. Vai tas nebija tas, par ko jūs visi mūsu ausis dūcējāt, kamēr mācījāties?

– Tiešām?! – šoreiz Gregs bija patiesi pārsteigts, un Hazy… nosarka?! Viņa nosarka sārtināti līdz ausīm un ierunājās:

– Es viņiem sūdzējos! Α par ko tu domāji?

– Jūs esat ļoti jauki apmulsuši.

– Muļķis!

– Oho! Tas ir kā atgriezties skolā. Vai man atkal tevi saukt par krāmeri?

– Es neesmu idiots!

– teica meitene, kura visus četrus koledžas gadus gāja tikai dušā bez grāmatas.

– Man vienkārši patīk lasīt! Un jūs, grāmatas atcerējāties tikai pirms eksāmeniem!

– Tāpēc, ka esmu praktiķis, nevis teorētiķis. Jūs tikai pēdējā gada laikā uzzinājāt, ka papildus fitnesam un futbolam mums ir arī praktiska cīņas maģijas izvēle.

«Es zināju,» Hazy šņāca. – Centieties neuzzināt, kad visu pirmo gadu pavadījāt, vaimanājot, ka viņi jūs tur neaizvedīs.

«Bērni,» Melinda iesmējās. – Tu esi tik jauka, kad strīdies.

«Mēs nestrīdamies,» viņi abi atbildēja vienā balsī. Migla nobolīja acis un nomurmināja:

– Nepievērsiet uzmanību. Vienkārši ignorējiet to.

– Ar ko tu runā? – Gregs jautāja.

– Uzmini kas.

– Šeit jau ir trīs kandidāti. Bet, manuprāt, sev. Labi, ja mums būs laiks pirms vakariņām, vai parādīsi man māju?

***

Miglas istaba nepavisam nebija tāda, kādu viņš bija iedomājies. Zinot drauga godbijīgo mīlestību pret grāmatām, Gregs cerēja ieraudzīt kaut ko līdzīgu bibliotēkas filiālei, taču neatrada pat nevienu grāmatu plauktu; tikai uz galda gulēja grezni izdota «Pasaku Ozma», ne jauna, acīmredzot daudzkārt lasīta.

Miglains maigi noglāstīja mugurkaulu.

– Vecmāmiņas Penijas dāvana. Līdz šai dienai, kad man ir skumji, man patīk skatīties bildes.

– Un nekas vairāk? Nav pasaku, nav romānu? Netrūkst nevienas uzziņu grāmatas? – viņš paskatījās uz visparastāko, varbūt pārāk pieticīgo istabu: šaura gulta, pārklāta ar pūkaini zilu segu, stikla vāze ar egles zaru uz platas palodzes, rakstāmgalds – tukšs, izņemot «Feju»…

– Ko tu gaidīji? – Miglains lēnām šķirstīja grāmatu. – Šajā istabā neviens nedzīvo, es nāku vairākas reizes gadā. Visu, kas bija palicis mīļajiem, viņa pārcēla pie sevis, bet bērnu mantas atdeva brāļa dēliem. «Ozzy» arī tika aizvests, bet pēc tam atgriezts. Šeit bez viņas nav tas pats.

Viņa pagriezās, atstājot grāmatu atvērtu: attēlā tornado virpulī lidoja no riteņiem noņemts furgons, no kura skatījās meitene. Ļoti līdzīgs mazajam Hazy.

«Es nekad neesmu redzējis tādas ilustrācijas.» Mums bija lēts izdevums, ziniet, mīkstos vākos un ar sīkiem zīmējumiem katras nodaļas sākumā,“ Gregs nez kāpēc paskaidroja. „Reiz man bija tik slikti, ka nevarēju piecelties trīs dienas. Gripa, manuprāt. Es gulēju zem segas, gulēju un lasīju. Man bija septiņi gadi, un es vaimanājos, ka nomiršu no garlaicības, līdz mamma atnesa to grāmatu.

«Varat paskatīties,» Hazy kautrīgi ieteica. – Vai arī labāk skatīsimies kopā.

Jā, šajā neapšaubāmi bija kaut kas – sēdēšana plecu pie pleca ar meiteni viņas gultā, saspiedusies ļoti cieši kopā, un bilžu skatīšanās bērnu grāmatā. Pēc nelielas vilcināšanās Gregs aplika roku ap Hazijas pleciem. Viņš pat sagatavoja paskaidrojumu gadījumam, ja viņa būtu sašutusi: «Tas ir vienkārši ērtāk,» bet Hazija tikai pārāk dziļi nopūtās, it kā viņa būtu saspringta un atslābinājusies, un vēl ciešāk piespiedās viņam pie sāniem.

Nu… patiesībā tas bija ērtāk.

***

Pretēji Hazija prognozēm un Grega slepenajām bailēm, vakariņas noritēja gludi. Nekādas trešās pakāpes pratināšanas, kas būtu slēptas kā «mēs tikai iepazīstamies ar savas meitas draugu», nav nekaunīgas ķircināšanas vai biedējoši nākotnes plāni. Bet Gregs uzzināja kaut ko par Bugsu ģimeni un saprata, kāpēc Heizijs nekad par viņiem nerunāja ne skolā, ne darbā.

Buggs bija nekromantu ģimene. Mūsdienu cilvēciskajos laikos šī ir nepieciešama un cienīta specializācija, bet parasto cilvēku vidū dzīvoja piemiņa par kādreizējiem nāves burvjiem. Viņi baidījās. Viņiem tas nepatika. Viņi nevēlējās ar viņiem iesaistīties pat mazās lietās, līdz viņi apstājās. Un, protams, ja Hazija skolā būtu izpļāpājusi savu ģimeni, tas ne pie kā laba nebūtu novedis. Lai gan viņa pati dāvanu mantojusi no mātes puses, nevis tēva – elementāra burvis, gaisa māksliniece.

Tagad ģimenē bija divi nekromagi – misters Bugs un viņa māte, tā pati «vecmāmiņa Penija». Bet…

«Mūsu dāvana, pat ja tā neizpaužas bērnos, nepazūd,» misters Bugs paskaidroja, vērīgi skatīdamies Gregam acīs. – To var sajust Χizzy. Jums vienkārši jāzina, ko meklēt. Un viņas bērnos tā būs. Ir piecdesmit piecdesmit iespēja.

«Tikai nedomājiet, ka man būs bail,» Gregs nomurmināja.

«Bet dzīve to parādīs,» misters Bugs iesmējās.

– Tēti!

– Hizij, tu atvedi puisi viņam pretī, tāpēc netraucē iepazīšanos.

– Bet viņš…

Gregs saspieda viņas roku zem galda – līdz viņa ļāva tai paslīdēt, apglabādama pati savu viltīgo plānu.

– Hejs, tavs tēvs mani neēdīs. Atpūsties.

Melinda paskatījās apkārt uz visiem un ieteica:

– Iesim parunāt noslēpumus, meitiņ. Ļaujiet zēniem runāt bez mums. Maijs, Asti?

«Jā, jā,» Astrīda staroja. – Mums ir daudz jautājumu, dārgā!

– Māte! Tante! – šķiet, ka Hazy gandrīz ievaidējās.

«Nāc, mans dārgais,» Melinda uzstājīgi atkārtoja. – Nemēģiniet kontrolēt katru sava puiša vārdu un sarunu, tas ir slikts veids.

«Kas to teiktu,» nomurmināja Hazy. Bet tomēr viņa gāja pēc mātes un tantēm.

Misters Bugs nogaidīja, līdz aiz viņiem aizvērās durvis, salika pirkstus kopā, atbalstīja tiem zodu un klusi skatījās uz Gregu. Ne jautājumu, ne kā cita, tikai skatiens, kas liek nervozēt.

«Miglains dažreiz izskatās tāpat,» Gregs sacīja, lai pārtrauktu klusumu, kas bija kļuvis neērts un nomācošs. – Tas ir šausmīgi aiz ieraduma.

Šķita, ka misters Bugs nedzirdēja, bet nez kāpēc uzreiz kļuva skaidrs, ka arī Gregam būtu labāk klusēt. Kairinoša sajūta. Tas varētu būt pat biedējoši, bet baidāties pie sava drauga mājā? Viņas tēvs? Gregs Nikolsons vēl nav traks!

No kaut kurienes parādījās Meistars, ielēca Gregam klēpī, noberzējās, prasot pakasīt aiz auss. Viņš nomurmināja.

«Un tu viņam patīc,» misters Bugs iesmējās.

«Tā kā,» Gregs priecīgi iebāza pirkstus biezajā kažokā. – Mēs esam pazīstami jau ilgu laiku.

«Kad Hizijai bija seši gadi, viņa neļāva viņam iet.» Gandrīz izdedzis. Un es pat nesapratu, ko esmu izdarījis.

– Tu nelaidi vaļā? – Gregs jautāja? – Kā tas ir?

– Viņš mirst. Pirms Ziemassvētkiem atvedu kaķēnu no ielas, tāpat vien. Saldēšana. Es nebiju mājās. Viņa to izmēģināja… pati. Uz tukšas intuīcijas, uz sajūtām. Man bija laiks pēdējos brīžos, tikai nedaudz vairāk, un es būtu uzcēlis līķi. Tas izrādījās neparasts kaķis. Iedomājieties, ka viņš skatījās aiz robežas un bija līdz malām piepildīts ar maģiju. Viņš tagad neaizies, kamēr saimniece viņu neļaus. Ideāli pazīstams nekromantam.

– Un tu viņu nemācīji?!

– Tu neesi laimīgs? – šķita, vai misters Bugs tiešām bija pārsteigts?

«Ja jums ir talants kaut kam, jums tas ir jāattīsta,» ar pārliecību sacīja Gregs. – Kā gan citādi? Hazy patīk mācīties, viņa noteikti neatteiktos.

«Es redzu, ka jūs viņu patiešām labi pazīstat.» Ir kāda nianse, cilvēk. Kas ir tavi vecāki?

«Cilvēki,» Gregs nomurmināja. – Tēvs ir policists, māte ir skolotāja.

– Nav burvji?

– Kāpēc tu esi pārsteigts? Pēcnācēju, protams, ir vairāk, bet ne tik daudz, lai mūs uzskatītu par dažādām sapiens sugām.

Misters Bugs iesmējās.

– Tu esi uzdrīkstējies. Labi padarīts. Biju pārsteigts, jo tu, Hizijs teica, arī esi spontāns cilvēks. Tas bieži ir vispārīgs un reti parādās pirmajā paaudzē. Un tas vienmēr parādās agri, un mājās nebija neviena, kas mācītu.

«Mana māte strādā skolā,» Gregs atgādināja. – Aizveda mani pie skolas burvja. Tātad, kāda ir nianse? – Es īsti negribēju runāt par savu ģimeni un bērnību: tā kā viņš ir Hazija mājā, labāk izmantot iespēju uzzināt vairāk par viņu un viņas ģimeni.

– Elementālistus māca agri, jo ātrāk, jo labāk. Vai jūs saprotat, kāpēc?

– Nu tad! Gregs pasmaidīja. – Es izraisīju tādus plūdus, kad man bija pieci…

– Pareizi. Un nekromantiem ir otrādi. Bērniem, protams, ir elastīga psihe, taču tas ne vienmēr ir labi. Ja piecu vai sešu gadu vecumā sāksiet vest bērnu ārpus robežām, viņš izaugs par tādu, kas joprojām liek cilvēkiem baidīties pat no vārda «nekromants». Tagad tas ir iespējams. Es sākšu viņu mācīt, ja viņa gribēs.

– Tātad viņa…

– Jā. Pilnībā.

Un atkal – tas pats skatiens. Bet tagad Gregs nebija nervozs. Pieradis, vai kā? Galu galā vīrietis, kurš varētu nobiedēt Gregu Nikolsonu tikai ar skatienu, vēl nav dzimis.

Viņš atbildēja tikpat cītīgi, tukši, aci pret aci.

– Man šķiet, ka teorija man būtu jāpielāgo. Vai man vajadzētu saprast, kas ir kas? Vai tu vari palīdzēt? «Kungs,» viņš piebilda ar vieglu smīnu.

Misters Bugs pasmaidīja pretī.

– Paskatīsimies.

***

Vēlā vakarā, kad pār māju iestājās miegains klusums, Grega istabā ielīda Hazy. Viņa tikko dzirdamā čukstā jautāja:

– Esi nomodā?

– Vēl nē. – Gregs apsēdās. – Kas ar tevi notika? Tu izskaties satraukts.

– Ko tētis tev teica?

«Nekas, kas mani nobiedētu.» Sēdies,» Gregs aizcirta gultu sev blakus. – Man šķiet, ka tu arī vēlies man kaut ko pastāstīt.

«Es īsti negribu,» Hazy apsēdās viņai blakus, un Gregs viņu apskāva, uzmetot segu pār viņas pleciem.

– Kā šis. Mēs esam mājā, un jums ne no kā nav jābaidās. Mēs esam draugi, Hejs, atceries?

– Draugi? – viņa ar neizprotamu neizpratni jautāja. Gregam pat nebija laika aptvert trako domu, kas uzplaiksnīja, viņš atbildēja pēc iegribas:

– Un es arī esmu tavs draugs, starp citu.

Un tikai tad es domāju: vai viņa tiešām to vēlas? Tieši tā, kā viņš gribēja?

Chaisie rotaļīgi iebāza dūri sānos un piegāja tuvāk. Klusi.

Pazīstama, nomierinoša tuvība, kurā nav nekā seksuāla. Vai gandrīz nē – neviens nav atcēlis slepenas vēlmes. Bet Gregs jau sen ir pieradis viņus turēt rindā. Koledžā Heizijs gandrīz izaicinoši izvairījās no jebkādiem pieklājības mājieniem, un viņš nevarēja saprast, kāpēc – viņa šķita normāla meitene, bez stulbām dīvainībām, skaista. Tad… tad, iespējams, viņš pārāk pieradis pie sava «labākā drauga» statusa un ieraudzīja, ka draugs joprojām kautrējas no nopietnām attiecībām. Šis… Baklažāna kungs bija pirmais, ar kuru romāns ilga ilgāk par diviem mēnešiem. Un tad – visu šo laiku Hazy nekad viņu nevedīja uz darbu un neiepazīstināja ar draugiem. Lai ko arī teiktu, tas ir orientējoši!

Bet tikai tagad Gregs saprata, kas varētu būt par iemeslu.

Un tad pazibēja cita doma. Un šo otro, atšķirībā no pirmās, varēja un pat vajadzēja izrunāt.

– Saki, Hejs, kura doma bija šķirties? Tavs vai šis… Baklažāns?

– Ģenerālis. Kāpēc tu jautā?

– Vai esat pārliecināts, ka nebija nekādas ietekmes? Kā viņam veicas ar mentālo maģiju vai banālu ieteikumu? Politiķi ir gudri puiši, prot manipulēt ar cilvēkiem.

Migla pagriezās, nedaudz atrāvās – tagad viņa skatījās sejā, acīs. Ļoti pārsteigts.

– Bet kāpēc?

– Atvainojiet, es neticu, ka politiķis vēlēšanu priekšvakarā nejautāja par savas draudzenes radiniekiem. Un, saņēmis informāciju, viņš nerēķināja, kā tas ietekmēs viņa tēlu un reitingu. – Viņš piebilda, pamanījis, kā viņas seja mainījās, kā viņas lūpas trīcēja: – Aizmirsti. Viņš nav tā vērts.

«Tas nav tā vērts,» Hazy piekrita gandrīz čukstus. – Un nebija nekādas ietekmes, ziniet, es esmu garīgi izturīgs. Ja vien… nu, kā lai saka? Var izdarīt tā, ka meitene pati vēlas šķirties. Vienkārši… kopā kļuva garlaicīgi. Sapratu, ka tāds vīrietis uz mūžu nepavisam nav tas variants, kas mani iepriecinās.

– Tu mīli viņu? Vai tu mīlēji?

– Kas?

– Tu raudi. Tāpēc, ka viņa viņu mīlēja? Vai arī jūs joprojām mīlat?

– Nē! «Es esmu aizvainota,» Hazija noslaucīja asaras ar asu, gandrīz konvulsīvu kustību. – Jūtos kā apmānīts muļķis.

«Kāds muļķis,» Gregs pievilka viņu pie sevis un apskāva. Tas ir nepieklājīgi, bet tas viņu ātrāk nomierinās. – Tas ir, jūs varat tikt maldināts, bet viņš ir muļķis.

Migla iesmējās caur asarām.

– Vai tu saprati, ko teici?

– Noteikti. Paskaidrot?

– Nav vajadzības. Es esmu muļķe, jo raudu, un viņš tāpēc, ka viņam ir bail, vai ne? Vienkārši nepiedāvājiet viņu atrast un sist pa seju, kā ar Leriju ceturtajā gadā.

«Tas pat nebija manās domās,» Gregs diezgan godīgi noliedza. Jo viņam bija prātā pavisam cita veida atriebība. Galu galā Lerijs toreiz vienkārši izjokoja ļaunu joku – vai tiešām ir iespējams salīdzināt?

3. NODAĻA. Kopā staigāt pa pilsētu ir patīkamāk

Lazda aizmiga.

Iespējams, tas viss nostrādāja uzreiz – klusums, pie kura biju paspējis pierast, nogurums, kas uz gada beigām bija sakrājies no darāmo darbu kaudzes darbā, un es pat vēlu gulēt negāju., bet kaut kur starp «vēlu» un «agri»: Gregam izdevās izplūst asarās uz pleca! Viņi ilgu laiku sēdēja apskāvienos, sākumā klusēdami, un tad Heizela pēkšņi ielauzās atklātībā. Viņa ir nogurusi, izrādās, pēc tik ilgiem draudzības gadiem, slēpjot svarīgāko par sevi.

Viņa man pastāstīja, kā viņa pirmo reizi saprata, ka vecmāmiņa un tētis nav tādi kā visi citi, ka viņi baidās no viņiem, un viņi baidās arī no viņas, vienkārši tāpēc, kura meita tā ir.

– Piecus gadus biju pogas poga. Viņi kautrējās no manis, vai zināt? Es pat biju greizsirdīgs uz tiem, kurus ķircināja, jo viņi, šķiet, mani nemaz nepamanīja. Šeit ir maza pilsētiņa. Nav noslēpumu, visi viens par otru zina.

«Ir skaidrs, kāpēc viņa to slēpa vēlāk,» Gregs pamāja, apskādams viņu tikpat cieši un ērti. Viņš nebaidījās. Patiesībā Heizela būtu ļoti pārsteigta, ja būtu iznācis citādāk, taču, acīmredzot, kaut kur viņas dvēseles dziļumos visus šos gadus apkārt rāpo nejauks šaubu tārps.

«Jūs nevarat iedomāties, kā es gaidīju, kad beigsies šī zemiskā pamatskola un es aiziešu.» Mācīšos tur, kur neviens par mani nezina.

«Bet tev joprojām nebija nevienas draudzenes.»

– Tagad es saprotu, kāpēc. Mani tie neinteresēja; es nebiju pieradis pie meiteņu sarunām. Bet zēni un meitenes nav draugi. Galu galā jūs pat nebūtu skatījušies uz mani, ja nebūtu kopā nokļuvuši nepatikšanās – vai jūs teiktu, nē?

«Es teikšu jā,» viņš iesmējās, atbildot. Un viņš piebilda: «Lucky.» Lai gan tad, protams, es tā nedomāju. Atrodoties pildspalvā ar mantikoriem kopā ar meiteni – jūs pat nezināt, no kā gaidīt vairāk nepatikšanas! Un jūs droši vien domājāt par mani kaut ko līdzīgu.

Patiesībā – bet Heizela patiešām negribēja to atzīt! – toreiz viņai bija vienalga par izsalkušajiem mantikoriem, saniknotajiem skolotājiem vai vispār kas. Pirmo reizi mūžā viņa iekļuva piedzīvojumā ar savu vienaudzi! Protams, piedzīvojums varēja nebūt tik traks, taču viņas prātā bija tikai viens: ja paveiksies, viņa un Gregs kļūtu par draugiem…

«Paveicās,» viņa smaidot piekrita.

Un tagad, gatavojoties parādīt Gregam savu dzimto pilsētu, es vēlreiz nodomāju: «Lucky.» Droši vien bija muļķīgi gaidīt spēcīgu draudzību no meitenēm un zēniem, kuri ir pilnīgi atšķirīgi viens no otra visļaunākajā pusaudža gados. Bet izdevās! Un tik daudzus gadus Gregs ir palicis viņas labākais draugs. Vidusskola, koledža, darbs – viņš ir visur blakus.

Patiesībā – bet viņa noteikti to nekad neatzīs! – arī viņas bēdīgi slavenā «personīgā dzīve» neveicas, jo neviens no puišiem nevar konkurēt ar Gregu.

***

– Es jau sen gribēju jautāt, kāpēc Santa’s Creek? Šādi nosaukumi parasti saistās ar kādu interesantu vietējo leģendu – vai man ir taisnība? «Gregs satvēra viņas roku un apņēmīgi apturēja mēģinājumu atbrīvoties: «Ei, es esmu tavs draugs, mums vajadzētu staigāt sadevušies rokās!»

Lazda paskatījās apkārt – viņas māte skatījās ārā pa virtuves logu, un aiz šaurā loga uz laukuma viņa varēja saskatīt vienas tantes siluetu, nebija skaidrs, kura. Tad viņa izaicinoši piespiedās Gregam.

– Paldies, ka atgādināji. Mēs nekad ar tevi tā neesam staigājuši. Es neesmu pieradis. Bet, – viņa paskatījās uz Gregu zem skropstām un uzreiz paskatījās prom, – kaut kas tajā ir. Var būt.

«Protams,» viņš pasmaidīja. «Jūs joprojām varat darīt to šādi,» un viņš apskāva viņu ap vidukli, ļoti cieši apskādams. No pārsteiguma Heizela uzkāpa uz viņa kājas, zaudēja līdzsvaru un gandrīz abus iemeta sniega kupenā. Grega reakcija bija ideāla – viņš satvēra viņu rokās un sastinga. Viņš uzmanīgi jautāja: «Hayes, kas ar tevi notiek?» Vai jūs domājat, ka neviens no jūsu puišiem tā nestaigās ar jums?

«Tu smiesies, bet nē,» viņa atzina. – Un nejautā, kāpēc. es nezinu. Ejam jau pastaigāties.

– Noskūpsti jau! – tante Asti skaļi kliedza pa logu.

– Vai esam nolīgti, lai parādītu jums izrādi? – Heizela nomurmināja un aizvilka Gregu aiz vārtiem. – Lūdzu, nepievērs uzmanību. Viņiem ir jēga. Kur mēs iesim?

– Tu man jautā? Vai tā ir jūsu pilsēta.

Heizela dziļi ievilka elpu.

– Tā ir taisnība. Es biju izsists no līdzsvara. – Es paskatījos apkārt – tante joprojām viņus vēroja no augšējā loga. Viņa iztaisnoja cepuri un satvēra Grega roku. – Kur jūs vēlaties sākt? Lai sakārtotu savu biznesu vai vienkārši apskatītu pilsētu?

«Pastaigājieties un, lūdzu, neesiet tik pieklājīgs,» Gregs vēlreiz apskāva viņas vidukli. -Tu pārāk centies. Pasmaidi, viss ir kārtībā. Nu? Jūs varat sākt no pamatskolas. Lieliska atriebība pagātnei ir iet garām vietai, kur jutāties slikti, apskaujot cilvēku, ar kuru kopā jūtaties labi.

«Kad tu kļuvi tik gudrs,» Heizela iedunkāja viņam sānos un ķiķināja. – Ejam uz. Skola ir gluži kā skola, tiešām, nekas interesants, bet pagalmā tagad vajadzētu būt sniegavīram. Lielākais sniegavīrs mūsu pilsētā.

– Tradīcija?

«Kaut kas tamlīdzīgs,» viņa atkal iesmējās. – Patiesībā šis ir mūžīgs karš starp pašvaldības jaunāko skolu un jenotiem. – Viņa paskaidroja: – Bērnu sporta klubs. Kuram ir lielākais sniegavīrs? Bet Ziemassvētkos vienmēr uzvar skola.

«Tas ir dīvaini,» Gregs iebilda ar jautru satraukumu. – Es liktu uz sportistiem.

Lazda izstaipījās uz pirkstgaliem un sacīja viņam ausī:

– Vecāki palīdz skolēniem. Un «jenoti» uzskata, ka tas ir nesportiski.

Viņi kopā smējās, un Heizela pēkšņi atzina:

– Ir lieliski būt kopā ar jums. Kad mēs kādreiz tā vienkārši staigājām? Ne darba darīšanās, ne kaut kādas izmeklēšanas vai stulba priekšnieka rīkojuma dēļ, ne tikšanās vai kārtējā lamāšanās dēļ? Koledžā?

– Klases. Bibliotēka. Izvēles priekšmeti. Ēdnīca,» Gregs ņirgājoties uzskaitīja. – Aploki ar mantikoriem, alas ar pūķiem, treniņlaukums numur ceturtais, šķēršļu josla, trenažieru zāle. Lai gan nē, trešajā kursā bijām uz kino, atceries?

– Protams! – Heizela iesaucās. – Grūti visu mūžu neatcerēties, zini, kad gāji ar draugu skatīties filmu, maltīt popkornu un atpūsties, bet tā vietā sagrāvi kinozāli un nopelnīji mēnesi vakara darba kinoteātrī. treniņu laukums!

«Mums abiem,» Gregs viņam kaitīgi atgādināja. – Bet garlaicīgi nebija.

Lazda pamāja ar galvu: cik dīvaini! Tad viņa aizvainojumā rēca, bet tagad smejas, atceroties. Un viņa ir pat pateicīga par šiem aizturējumiem; galu galā viņai patiešām bija grūtības ar kontroli. Un spontāns cilvēks, kurš slikti kontrolē savu maģiju, ir katastrofa, kas ir sliktāka par viesuļvētru vai zemestrīci. Tas ir tas, no kā jums patiešām ir jābaidās!

«Un tur ir skola,» viņa pamāja ar roku. -Vai iesi paskatīties uz sniegavīru?

Protams, viņš aizgāja. Un, protams, sniegavīrs izrādījās tieši tāds, kādu Heizela atcerējās no saviem skolas gadiem: uzpampis, nekaunīgs, ar zīļu acīm un mezglainu degunu un pat salmu cepuri, ko skolas uzraugs viņam gadu no gada uzbūra. palika nemainīgs, ar pinkainiem, nokareniem malām un plastmasas margrietiņu vainagu ap vainagu.

Un kāpēc lai viņš mainītos? Pie Santa’s Creek tika godinātas mazpilsētu tradīcijas.

Heizelai pēkšņi sagribējās… nē, neuzvesties slikti, lai gan blakus Gregam tā būtu bijusi pilnīgi saprotama vēlme. Es gribēju vismaz kaut ko mainīt. Sagādājiet bērniem nelielu pārsteigumu. Viņa atskatījās uz skolas logiem. Acīmredzot nodarbības joprojām turpinās? Pēdējā diena pirms svētkiem…

Viņa šķielēja aci, koncentrējot spēka straumes, savērpot gaisu virvēs un virpuļos. Sniega blīvēšana ir vienkārša. Veidošana ir grūtāka, it īpaši, ja nepieciešamas mazas detaļas. Taču ne velti viņš kopā ar Gregu – toreiz, trešajā kursā – spītīgi no vakara līdz vakaram centās iznīcināt ilgi cietušo ceturto treniņu laukumu. Viņa ātri izdomāja kontroli, bet izrādījās tik interesanti sarežģīt un sarežģīt uzdevumus!

Sprieguma spriegums, spiediens, trieciens, temperatūra… Visam ir nozīme, bet ar smadzenēm nepietiek, lai iztēlotos un kontrolētu katru faktoru atsevišķi. Šeit, starp citu, pieauga viņas problēmas ar kontroli: viņa mēģināja strādāt ar maģiju tikai racionāli, matemātiski, nevis izmantoja savu iztēli.

Tagad Heizela šādas kļūdas nepieļāva! Maģija virpuļoja dzeloņainos viesuļos, tai paklausīga, bet brīva no stingrām robežām. Svarīgs ir rezultāts, to viņa iepazīstināja, nevis soli pa solim sniegtas instrukcijas «kā nokļūt no punkta A uz punktu B, pareizi kustinot kājas». Nevienmērīgi veidotais sniegavīrs nogludinājās un, šķiet, kļuva cienīgāks, sniega krokas ieguva formu, apjomu, tekstūru – un tagad, pāris soļus atkāpusies, Heizela apskata skaisto vīrieti, ģērbies pūkainā liela adījuma džemperī ar bizēm. un bizes, sasietas ar platu jostu ar dūraiņiem aiz muguras, platās biksēs un īsos zābakos ar aprocēm, ar somu pie kājām.

– Kā šis. Cita lieta. Un tagad… – Skadri atskanēja skolas zvans, un Šaisels, satvēris Gregu aiz rokas, kliedza, kā senos laikos: – Ejam!

***

– Un kas tas bija? – Gregs nokratīja sniegu no galvas un pleciem, pārsteigts paskatījās apkārt un skatījās uz Heizelu. – Nestāstiet man, ka jūsu darbs pie sniegavīra tiks uzskatīts par vandālisma aktu!

«Es vienkārši nevēlos, lai kāds mani tur redzētu.» Un jūs gribējāt redzēt pilsētu. Lūk, – Heizela žestikulēja apkārt panorāmai, – paskaties.

No šejienes patiešām bija redzams Santa’s Creek, sākot no pamestās medību būdas, kas iezīmēja kalnam vistuvāk esošās nomales robežu, līdz jauno ēku zonai otrā pilsētas galā. Sniega klāta, vannota laternu maigā dzeltenīgā gaismā, savīta ar daudzkrāsainām mirgojošām vītnēm. No stindzinošā ziemeļu vēja pasargāts kalns ar jocīgo nosaukumu Lāča ķepa – tas pats, kura nogāzē viņi stāvēja tagad.

Pilsēta, kurā ir pārāk viegli mest burvju. Dabiskais maģiskais fons ir neparasti augsts. Pirms jums būs laiks atskatīties, jūs pieradīsit, pieķersieties šim vieglumam, un tad jūs būsiet dažu soļu attālumā no degradācijas. Tāpēc tie burvji, kas šeit dzīvo, meklē darbu citās vietās. Šeit apmetas maģiski invalīdi, izdeguši. Un Buggs ģimene, kurai nav svarīgi, vai maģiskais fons ir augsts vai zems. Mala visur ir blakus, bet šeit ir kluss.

Chaisel klusi nopūtās un atrada Grega roku ar savējo.

– Vai tu esi nosalusi? – viņš jautāja.

– Nē.

«Tavi pirksti ir ledains,» Gregs satvēra viņas plaukstas savās un viegli saspieda. – Kur ir tavi dūraiņi?

– Kabatā. Es nodarbojos ar maģiju. «Viņa sāka pastiept roku, bet Gregs to neatlaida. Tā stāvēt, sildoties viņa rokās, bija neparasti un patīkami, un apkaunojoši – it kā viņi tiešām būtu pāris. Lai novērstu viņas apmulsumu, Hazija ātri teica: «Jūs jautājāt, kāpēc Santa’s Creek.» Mēs stāvam tieši pie šīs straumes, tā ir aiz jums. Mēdz teikt, ka Ziemassvētku rītā Ziemassvētku vecītis šeit apstājas, lai iedotu nogurušajam ziemeļbriežam ko iedzert un atpūstos pēc smagas nakts. Tāpēc Ziemassvētki šeit ilgst nedaudz ilgāk nekā citur.

Gregs pagriezās, un Heizela klusi iesmējās: strauts, protams, bija aizsalis, klāta ar sniegu, un, ja jūs nezinātu, jūs to nepamanītu. Parasti tie, kam pirmo reizi par to stāstīja un šādi rādīja, ziemas vidū jautāja, kur pat pele var piedzerties, nemaz nerunājot par briežu komandu, un atlika tikai atgādināt, ka briedis ir maģisks., tāpat kā to īpašnieks. Un, ja pat vairāk vai mazāk prasmīgs burvis šeit var viegli iekārtot dzirdinātāju, vai pats Ziemassvētku vecītis netiks galā?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.