Edgars Auziņš
Slepena koncentrācijas nometne

Prologs

1945. gada sākumā Polijas teritorijā ienāca Sarkanā armija. Sākās Polijas pilsētu un ciemu atbrīvošana no fašistiskajiem okupantiem. Soli pa solim padomju karaspēks virzījās uz Polijas rietumu robežu un attiecīgi līdz Vācijas austrumu robežai.

Kopā ar parastajām kaujas vienībām Smersh arī virzījās tajā pašā virzienā. Smerševiešiem bija savs īpašs uzdevums – apzināt un atmaskot fašistu spiegus un diversantus, kas palika Polijas noplicinātajās pilsētās un mocītajos ciemos pēc tam, kad vācieši no turienes aizbrauca.

Un viņu, spiegu un diversantu, bija diezgan daudz, kas palika atbrīvotās Polijas teritorijā. Nacisti skaitīja un cerēja, ka viņi nepamet Poliju uz visiem laikiem, ka agri vai vēlu viņi šeit atgriezīsies, un tāpēc viņiem šeit bija vajadzīgas viņu acis un ausis, viņu plašais aģentu tīkls, viņu diversanti, teroristi un slepkavas un visu veidu sējēji. naidīgas baumas.

Smersh bija jācīnās pret visu šo sabiedrību. Arī viņš cīnījās ne mazāk brutālā karā kā kaujas frontes līnijā. Tiesa, Smeršs karu veica pēc īpašiem noteikumiem. Tas bija neredzams karš, bija maz šāvienu, tikpat kā nebija uzbrukumu – jo šajā karā nebija skaidri noteiktas frontes līnijas. Šeit visur bija fronte, no visām pusēm. Neredzams, nedzirdams, bet tas padarīja viņu vēl bīstamāku.

Jā, jā, bīstamāk. Priekšējā līnijā tur viss ir skaidrs un precīzi. Šeit jūs esat un jūsu biedri, un tur ir ienaidnieks. Smerševītiem nebija acīmredzama redzama ienaidnieka. Viņiem principā katrs varētu būt gan ienaidnieks, gan draugs.

Situāciju vēl vairāk sarežģīja tas, ka tā bija Polija. Lai ko arī teiktu, tā ir sveša zeme. Un arī cilvēki šeit bija svešinieki. Labi vai slikti – bet svešinieki. Bet jūs nezināt, ko sagaidīt no svešinieka. Vai viņš tev palīdzēs vai nē, vai viņš vienaldzīgi paies garām vai zagšus iedurs tev mugurā… Viss varēja notikt uz kāda cita zemes. Tāpēc lielākoties nācās paļauties tikai uz sevi. Par sevi – un pat par palīdzību biedram, kurš ir jums blakus.

Smerševieši netika apvienoti tradicionālās kaujas vienībās – vados, rotās, bataljonos utt. Lielākoties viņi darbojās mazās grupās. Tam bija sava nozīme un iemesls. Labāk uzbrukt vados un bataljonos, bet slēptu spiegu labāk identificēt nelielā grupā. Tādi bija šī neredzamā, nemanāmā, bet tajā pašā laikā ļoti reālā kara noteikumi.

1. nodaļa

Smersh specgrupa ienāca atbrīvotajā Krakovā kopā ar Sarkanās armijas aizmugures vienībām. Grupā bija tikai trīs cilvēki: vecākā grupa – kapteinis Aleksejs Mazharins un divi viņa padotie – leitnanti Kirils Černihs un Semjons Martiņoks.

Vēl nesen grupā bija pieci cilvēki. Bet divi no viņiem – Ignats Čauss un jaunākais leitnants Prohors Zarečņevs – bija ārpus darbības. Ignats Čauss nomira, un Prohors Zarečņevs nokļuva slimnīcā ar nopietnu brūci. Tā tas notika, un otrajā dienā pēc tam, kad padomju karaspēks spēra kāju Polijas zemē.

Viena poļu ciema zemnieki Sarkanajai armijai stāstīja, ka viņu ciemā slēpjas aizdomīgi cilvēki. Pēc ciema iedzīvotāju domām, šie cilvēki bija ģērbušies vācu formās, un viņu ieroči bija vācu, bet tajā pašā laikā viņi nerunāja vāciski, bet it kā runāja krieviski. Ciema iedzīvotāji apgalvoja, ka kopumā tādi bijuši trīs. Nu, varbūt četras… Pa dienu šie dīvainie cilvēki bezgalīgi sēdēja kādā pamestā šķūnī, un pa nakti iznāca no tās, lūrēja pa ciematu, iegāja mājās ar ieročiem, prasīja no iedzīvotājiem pārtiku un arī mēness spīdumu.

Un viss būtu kārtībā, pacietīgie poļu zemnieki būtu pacietuši šos nevēlamos viesus un, visticamāk, nebūtu ziņojuši par tiem padomju karavīriem, taču notika neatgriezeniska nelaime. Kādu nakti šie aizdomīgie cilvēki nošāva vienu no ciema iedzīvotājiem. Kā parasti, viņi iegāja viņa mājā, un tad… Un kas zina, kas notika tālāk? Viņiem noteikti bija strīds. Var jau būt, ka saimnieks nav vēlējies ar tiem dalīt savus pieticīgos maizes un kartupeļu krājumus, vai varbūt pat mēģināja neļaut tiem iekļūt mājā… Un tad citplanētieši saimnieku nošāva. Saimniekam līdzi bija sieva un pieaugušā meita, taču nez kāpēc šie briesmīgie cilvēki viņus neaiztika.

Pēc šī incidenta viss ciems bija satraukts. Tas ir saprotams, jo, ja šie cilvēki nošāva vienu ciema iedzīvotāju, tad kur ir garantija, ka nākamajā naktī viņi nenošaus kādu citu? Un ciema iedzīvotāji, savā starpā apspriedušies, aprīkoja gājējus uz šī brīža vienīgo reālo spēku – Sarkano armiju. Viņi saka: nāc un sargā mūs. Atbrīvojiet ciematu no šiem briesmīgajiem cilvēkiem, lai arī kas viņi būtu.

Visi nepabeigtie ļaunie gari, kas bija iesakņojušies aizmugurē, bija daļa no Smersh. Tieši SMerševiešiem bija jātiek galā ar tādu publiku. Ciema staigātāji tika nosūtīti pie Alekseja Mazharina.

Mazharins nezināja poļu valodu, un gājēji (tādi bija trīs) nezināja krievu valodu. Bet tomēr viņiem izdevās vienam otru saprast. Sarežģītā saruna ilga stundu, un rezultātā Mašarins vairāk vai mazāk saprata situāciju.

Tā tas bija, cik viņš saprata. Vēl nesen ciemā atradās neliels vācu garnizons – kaut kas līdzīgs artilērijas vienībai ar trim lielgabaliem. Kopā ar vāciešiem bija vēl daži cilvēki – kādi desmit vai varbūt piecpadsmit. Nē, viņi nebija vācieši, jo viņi nerunāja vāciski, un viņi arī neuzvedās kā vāciski. Ļoti iespējams, ka šie cilvēki bija krievi, lai gan bija ģērbušies vācu formās. Kāpēc ciema iedzīvotāji uzskatīja, ka šie cilvēki ir krievi? Bet tāpēc, ka viņi lamāja krievu valodā. Ak, krievu lāstus nevar sajaukt ar citiem lāstiem!

Nu, tad tieši pirms Sarkanās armijas ierašanās vācieši, paņēmuši ieročus, pameta ciematu. Un kopā ar vāciešiem aizgāja arī šie cilvēki, kas nebija vācieši. Bet, kā izrādījās, ne visi. Palika trīs vai četri. Un kāpēc viņi palika – kas zina? Un tā viņi nogalināja vienu no ciema iedzīvotājiem.

Noklausījies staigātājus, Mašarins nekavējoties tikās ar saviem nedaudzajiem padotajiem. Bija nepieciešams pārrunāt situāciju un izlemt, kā rīkoties.

«Visticamāk, tie ir vlasovieši,» ierosināja Ignats Čauss. – Tas ir vispārzināms fakts… Viņi nav īpaši gatavi skraidīties kopā ar vāciešiem. Daži paliek. Viņi cenšas iegūt padomju dokumentus un nodot tos kā savējos. Pavisam nesen mēs runājām ar šiem puišiem. Netālu no Brestas, ja atceraties…

«Mēs atceramies,» Kirils Černihs atbildēja par visiem. – Kā var aizmirst? Viņi bija dusmīgi puiši, spītīgi. Viņi atvairīja līdz pēdējai minūtei. Viņi mēģināja mums nākt virsū ar nažiem.

«Tās ir vienādas,» sacīja Ignats Čauss. – Es tev saku tieši! Zeme zem neliešu kājām aizdegās! Viņi meklē veidus, kā izdzīvot. Kharchishki tiek savākti braucienam. Viņi to paņems un turpinās. Pareizāk sakot, atpakaļ. Uz bijušo dzimteni. Tur ir vieglāk apmaldīties.

«Tāpēc mums tie ir jālikvidē,» sacīja Prohors Zarečņevs. «Mēs tajā pašā vakarā dosimies uz to ciematu un… Tur ir tikai trīs vai četri no viņiem.» Mēs tiksim galā.

– Ja viņu ir vairāk? – Mašarins šaubījās. «Sakiet, trīs vai četri naktī klīst pa ciematu, bet pārējie gaida viņus šķūnī?.. Kā mēs nevaram nepareizi aprēķināt?»

– Ak nē! – Kirils Černihs nepiekrita. «Ja ciematā viņu būtu vairāk, viņi par to zinātu!» Vai ciematā var kaut ko paslēpt? Par visiem tur viss ir zināms. Un nav svarīgi, vai ciems ir poļu, krievu vai kas cits. Es zinu, par ko runāju – pats esmu ciema iedzīvotājs.

«Saprātīgi,» Mašarins pasmīnēja. «Nu, mēs neprasīsim pastiprinājumu.» Mēs paši ar to varam tikt galā. Ne pirmo reizi.

Nākamajā naktī pieci smerševieši kopā ar trim gājējiem devās uz ciematu.

– Tur tas ir, viņu šķūnis! – gājēji bailīgi norādīja uz tupu ēku, kas satumst aiz ciema nomalēm.

«Es redzu,» sacīja Mašarins. – Nu paldies. Tagad ej prom no šejienes! Nāc dzīvot!

Ciema iedzīvotājiem tas nebija jāatkārto, viņi visu lieliski saprata pirmajā reizē, kaut arī Mašarins runāja krieviski. Staigātāji unisonā noelsās un pazuda tumsā.

Smerševieši klusi un nemanīti pielīda pie šķūņa. Kūtī nebija skaņas, nebija redzamas gaismas un pat nebija dūmu smakas. Tas ir, nebija manāmas cilvēka klātbūtnes.

– Vai ciema iedzīvotāji mūs maldināja, vai kā? – Čauss neizpratnē nočukstēja.

– Vai varbūt viņi vienkārši aizgāja? – Černihs teica tādā pašā čukstā. – Es runāju par vlasoviešiem… Teiksim, uz ciemu. Vai uz labu…

– Klausieties, komandieri! – Semjons Martiņoks iešņukstēja Mašarina ausī. – Ļaujiet man pieiet tuvāk un izlūkot.

«Nāc,» sacīja Mašarins.

«Jā,» sacīja Martinoks.

Un viņš tūdaļ nemanāmi un klusi pazuda tumsā. Drīz viņš atgriezās un tikpat klusi un nemanāmi, it kā būtu izaudzis no zemes.

– Viņi nekur negāja! – Martinoks čukstēja. – Ir infekcijas. Vismaz viens. Viņš elpo… Nu, ja tas tā ir, tad pārējie ir kaut kur tuvumā. Es domāju, ka jā, kormorāni saņem savu dienišķo maizi…

Martiņoks bija no Odesas, un viņam patika sarunā ieviest kādu konkrētu Odesas vārdu vai pat veselu frāzi.

– Mēs gaidam! – pavēlēja Mašarins.

Ilgi negaidījām – kādu pusstundu. Drīz vien tumsā bija dzirdami vairāku cilvēku soļi, kam sekoja elpošana un dažas citas skaņas.

– Jā! – Mazharins aizsmacis sacīja, kad skaņas un elpošana kļuva pavisam tuvu. Vārds «jā» šajā gadījumā nozīmēja komandu «uguns».

Fotografēšana piķa tumsā nav viegls uzdevums, pat ja šajā jautājumā esat pieredzējis cilvēks. Kur ir ienaidnieks, kur ir mūsu draugs? Pēc pirmajiem sprādzieniem divi vai trīs ķermeņi – tas bija skaidrs pēc raksturīgajām skaņām – nokrita zemē. Kāds – tas atkal bija skaidrs no skaņām – ar galvu ieskrēja šķūnī un aizcirta aiz sevis smagās durvis, kuras čīkstēja ar neietaukotām eņģēm, un šī čīkstēšana bija skaļāka par visiem šāvieniem. Tūlīt no šķūņa atskanēja šāvieni – tie šaudījās no ložmetēja un šautenes. Ja tā, tad šāvēji bija vismaz divi. Lai gan nebija skaidrs, no kurienes viņi šauj – caur sienām vai no kādām plaisām vai logiem.

– Klausieties, komandieri! – Semjons Martiņoks kliedza (runāšanai čukstus tagad vairs nebija jēgas). – Man nepatīk šī nakts serenāde! Ļaujiet man sist viņiem ar granātām! Es pieiešu tuvāk, atradīšu kādu plaisu un…

– Ejam! – Mašarins piekrita. – Bet ne vienatnē, bet kopā. Mums ir vajadzīgs kāds cits, lai nodrošinātu uzticamību.

– Es! – Ignāts Čauss izkrita kaut kur no tumsas.

«Labi,» sacīja Mašarins.

«Pagaidām beidziet šaut,» sacīja Martynoks. – Un ko labu, piekabiniet Dieva kalpus Ignātu un Semjonu…

Smerševieši pārtrauca šaut, bet turpināja šaut no šķūņa. Tiesa, ne bieži – ar retiem atsevišķiem kadriem un īsiem uzrāvieniem. Viņi droši vien taupīja patronas vai vienkārši nezināja, kādā veidā šaut. Un tas bija labi: fakts, ka ienaidnieks izšāva retus šāvienus, un tas, ka viņš bija dezorientēts. Šādā situācijā piezagties pie šķūņa, atrast tajā logu vai kādu citu plaisu un iemest tur granātu ir daudz vieglāk. Nekas, visam vajadzētu izdoties. Viss būs labi, jo tā nav pirmā reize.

Drīz vien kaut kur šķūņa dziļumā atskanēja blāvs sprādziens – tas bija Martynoks vai varbūt Čauss, kurš meta granātas. No šķūņa atskanēja apslāpēts kliedziens, kam sekoja ložmetējs, kas šāva ilgā, gandrīz nebeidzamā rāvienā. Atskanēja vēl viens granātas sprādziens, un viss apklusa. No šķūņa vairs nebija dzirdami šāvieni.

– Apgulieties visi! – Mazharins pavēlēja Zarečņevam un Černiham. – Mēs gaidam!

– Komandieris! – Zarečņevs ievaidējās no tumsas, un šajā vaidēšanā bija kaut kas tāds, kas lika Mašarinam ar galvu steigties virzienā, no kurienes nāca stenēšana.

Prohors Zarečņevs gulēja uz sāniem, saliektas kājas.

– Kas? – Mašarins jautāja, lai gan šim jautājumam nebija jēgas, jo viss jau bija skaidrs.

«Tas mani aizrāva,» Zarečņevs teica caur sakostiem zobiem. – Tas man trāpīja sānā. Šķiet, ka divreiz…

«Ak, jūs!…» Mazharins īgni sacīja, taustīdamies pār Zarečņeva ķermeni. – Esiet pacietīgs, es vienkārši… Vienkārši…

Zarečņevs bija ģērbies polsterētā jakā, zem polsterētās jakas bija tunika, bet zem tunikas – apakškrekls. Tā ir sarežģīta lieta! Mēģiniet šādi, ar tik daudzām drēbēm un pat piķa tumsā, lai noteiktu, kur ir brūce un vai tā ir viena vai, iespējams, vairākas no tām! Turklāt mēģiniet noteikt, cik smagi tie ir. Tagad būtu ugunsgrēks, bet jūs nevarat iekurt uguni – ja nu kāds izšauj uguni no šķūņa!

– Kas tev te ir? – ripināja līdz Mazharin un Zarechnev Chernykh.

«Tas viņam trāpīja,» Maharins atbildēja caur sakostiem zobiem.

«Ļaujiet man palīdzēt,» sacīja Černihs. – Divi cilvēki ir parocīgāki.

– Uzmanies šķūnī! – teica Mašarins. – Nekad nevar zināt… es kaut kā pati…

No tumsas atskanēja īsa nopūta, un Mazharina priekšā parādījās Semjons Martiņoks.

– Te nu es esmu! – viņš teica un apstājās. – Vai kāds bija saskrāpēts?

«Viņš,» Mazharins norādīja uz Zarečņevu, lai gan tumsā nebija redzams, uz kuru tieši viņš norāda.

– Spēcīgi? – Martiņoks jautāja.

– Velns zina! – atbildēja Mašarins. – Ir tumšs, jūs neko nevarat redzēt… Kur ir Ignats?

«Ko es nezinu, to es nezinu,» atbildēja Martynoks. – Es biju tuvumā. Viņš pat iemeta granātu kādā spraugā. Bet es nezinu, kur viņš ir tagad. Nekas, tas parādīsies.

Martīna balss bija jautra, bet tajā pašā laikā tajā bija satraucoša nenoteiktība.

– Un tās, kas atrodas šķūnī? – jautāja Mašarins.

«Nu, ar tiem, manuprāt, viss ir skaidrs,» atbildēja Martynok. – Tie ir cepti, lēti vilki. Kurš var izdzīvot trīs granātas? Un pārējie divi dziedāja savu serenādi…

– Kurus divus? – Mašarins nesaprata.

«Tumsā es sastapu divus cilvēkus,» paskaidroja Martynoks. – Viņi gulēja blakus nezālēs, netālu no ieejas šķūnī. Viens ir gatavs, otrs ir ievainots. Viņš mētājās un grozījās, vaidēja un zvērēja. Krievu valodā, zini… Nu es viņu nomierināju… Ar nazi. Nazis ir ļoti nomierinošs. Manuprāt, bija četri. Vlasovieši, kā teica.

Viņš apstājās, klausīdamies tumsā.

– Bet kur ir mūsu Ignāts? – viņš jautāja. – Man nepatīk šī partitūra… Klausieties, komandieri! Es dodos izmeklēt! Pareizāk sakot, es paslīdēju. Ja nu viņš, Ignats arī… Tajā pašā laikā es iemetu šķūnī vēl vienu granātu. Lai pārliecinātos.

«Esiet uzmanīgs tur ārā,» sacīja Maharins.

– Kāpēc ne! – Mārtiņa balsī skanēja ironija. «Esi uzmanīga, meita,» sacīja māte, sūtot savu Sonečku uz randiņu ar jūrnieku. Jo šie jūrnieki ir tādi palaidņi! «Es noteikti darīšu,» atbildēja Sonečka…

Ar šiem vārdiem Martinoks pazuda tumsā. Un Mašarins sāka uzmanīgi, pieskaroties, atpogāt ievainoto Zarečņevu, vispirms savu polsterēto jaku, tad tuniku. Viņam vajadzēja būt pārliecinātam, lai tiktu pie brūcēm un tās pārsietu. Černihs atradās netālu, viņš gulēja uz zemes, klausījās un skatījās tumsā.

Kādu brīdi bija kluss, tad uzsprāga granāta. Pēc sprādziena nebija atskanējuši šāvieni vai citas skaņas. Drīz no tumsas atskanēja smaga, aizsmakusi elpošana. Černihs gatavojās šaut, un arī Mašarins.

«Tie esam mēs,» no tumsas atskanēja Mārtinkas balss. – Precīzāk, es… Palīdziet – citādi mūsu Ignāts bija bargs puisis…

Noliecies, Černihs piegāja pie Martiņkas un nometās ceļos.

«Jā,» sacīja Martinoks. – Tu pareizi saprati. Ignats Chaus bija tur, un Ignat Chaus vairs nebija… Netālu no tās šķūnīša es viņu satiku. Ignat, es saku, ka tu šeit guļi kā jūlija pludmalē? Celies augšā, es saku, un iesim pie mūsu cilvēkiem. Tā nu mēs nonācām pie savējiem… Šķiet – ar Ignatu, bet, ja paskatās, tad bez viņa. Tāda izvērtās serenāde…

Viņš apklusa. Arī pārējie klusēja, jo nebija ko teikt. Šeit viss bija skaidrs un saprotams: Ignat Chaus bija, un Ignat Chaus vairs nebija. Tāpēc vārdi šeit bija lieki.

«Un ar tiem, kas atrodas kūtī, tas arī viss,» sacīja Martynoks. «Mēs esam iestrēguši, jūs, kormorāni… Vārdu sakot, mēs paveicām savu uzdevumu.»

Un tā sanāca, ka pieci smerševieši devās misijā, bet trīs atgriezās. Ignats Čauss nomira, un Prohors Zarečņevs ilgu laiku pavadīja slimnīcā. Varbūt pat līdz pašai uzvarai. Vajadzēja nokomplektēt grupu, bet tā ir delikāta lieta. Šeit jūs nepaņemsit pirmo, ar kuru saskaraties. Šeit vajag paskatīties uz cilvēku no visām pusēm, ieklausīties, pat nošņaukt. Un tikai tad izlem, vai viņš ir piemērots vai neder dienestam Smersh. Smersh grupas nokomplektēšana prasīs ilgu laiku.

2. nodaļa

Izrādās, ka šis polis prata runāt krieviski. Neteiktu, ka bija labi, bet kopumā tas bija saprotami. Un daudzi poļu vārdi bija arī diezgan saprotami krievu ausij. Labi, ja tas tā ir. Ja jūs saprotat savu sarunu biedru un jūsu sarunu biedrs saprot jūs, tad jūs ātrāk sapratīsit, kas jums nepieciešams viens no otra.

Lai gan Aleksejam Mašarinam, Kirilam Černiham un Semjonam Martiņko no poļa neko nevajadzēja. Gluži otrādi, šim polim no viņiem kaut ko vajadzēja. Pareizāk sakot, ne konkrēti no Mašarinas, Černihas un Martiņokas, bet, šķiet, no visas Sarkanās armijas. No rīta pie Mazharina ieradās pulka izlūkošanas priekšnieks pulkvežleitnants Rezunovs un teica:

– Tad pie mums pienāca kāds polis. Viņš saka, ka ir no šejienes, no Krakovas. Viņš saka, ka vēlas nodot dažas svarīgas ziņas. Tāpat kā par spiegiem…

– Kādi spiegi? – Mašarins nesaprata.

«Vācu valoda, kas vēl,» sacīja Rezunovs. – Nu, tā kā spiegi ir jūsu specialitāte, es domāju, ka būtu pareizi, ja es jums šo poli nodotu, tā teikt, roku rokā. Vispār nāc un paņem. Viņš ir šeit ar mani. Varbūt viņš patiešām vēlas pateikt kaut ko vērtīgu…

Mazharins nosūtīja Semjonu Martynku pie Rezunova, un viņš atveda noslēpumaino poli. Un tagad viņi sēdēja viens otram pretī un skatījās viens otrā. Polis kļūst par smerševitu, trīs smerševieši kļūst par poli. Polis bija jauns, apmēram divdesmit piecus gadus vecs, ar patīkamu, inteliģentu seju un atvērtu skatienu.

– Kāds ir tavs vārds? – Mašarins jautāja polim.

«Jan Kitsak,» atbildēja polis.

– Tu esi no šejienes? – jautāja Mašarins.

«Jā, Krakova,» atbildēja polis. «Visa mana…» viņš apstājās, meklēdams īsto vārdu, «mana māte un mans tetovējums, mans tēvocis un vecmāmiņa – viņi visi ir no Krakovas.»

«Krakova ir laba pilsēta,» sacīja Mašarins. – Nu, tas ir pa pusei iznīcināts, bet joprojām ir skaists.

– O jā! – polis piekrita. – Laba vieta… Un būs vēl skaistāk, jo viņu šeit vairs nav. Ņemcevs.

– Kā tu zini krievu valodu? – Martiņoks jautāja.

– Ak, es nezinu tavu valodu labi! – Jans Kitsaks pamāja ar roku. – Tik maz. Uzzināju… Pirms kara Krakovā dzīvoja krievi. Viņi aizbēga… aizbēga no padomju varas un apmetās Krakovā. Es tusējos ar viņiem… biju draugi. Un viņi man iemācīja valodu.

Polis apklusa un ar zināmām bailēm sāka skatīties uz smerševiešiem, it kā prātodams, vai viņš nav izpļāpājis kaut ko nevajadzīgu.

– Vai jūs gribējāt mums kaut ko pastāstīt? – Mašarins smaidot jautāja.

«Es gribēju,» pamāja polis. – Tev vai nē, es nezinu. Nav svarīgi. Tātad jūs man jautājat, tas nozīmē, ka jūs jautājat.

«Mēs klausāmies,» sacīja Maharins.

– Sākumā gribēju jautāt… jautāt: kas jūs esat, kungi virsnieki?

«Mēs esam Smersh,» atbildēja Maharins. – Nozīmē «nāve spiegiem». Mēs ķeram vācu spiegus un tos, kas viņiem palīdz.

«Tas ir labi,» Jans Kitsaks pamāja. «Tāpēc, ka es gribēju tev pateikt…» viņš uz brīdi apklusa, apkopojot savas domas. – Es gribēju jums pastāstīt par spiegiem. Par vācu spiegiem tepat Krakovā. Precīzāk, par vienu dāmu… vienu sievieti. Es nezinu – varbūt viņa nav spiegs, bet tikai vācu prostitūta. Ziniet, vāciešu laikā tādu bija daudz. Tie, kuri bija jaunāki un skaistāki, bija pie virsniekiem, citi ar karavīriem. Es negribu viņus tiesāt… Es gribu runāt par kaut ko citu. Es nezinu, varbūt tas tev nemaz nav tsekave… tas nav interesanti, bet…

– Nē, nē, mūs ļoti interesē! – Mašarins enerģiski pamāja ar roku. – Mēs uzmanīgi klausāmies! Pastāsti mums!

Un Jans Kitsaks teica sekojošo. Nacistu laikā viņš dzīvoja Krakovā – kur viņš varēja doties? Šeit bija viņa mājas, šeit dzīvoja viņa vecāki. Dzīve bija smaga, viņam bija kaut kur jāstrādā, lai nenomirtu badā, un viņš dabūja strādnieka darbu restorānā. Tas bija vācu virsnieku restorāns; neviens cits, varētu teikt, šeit negāja. Protams, izņemot sievietes, kuras virsnieki atveda līdzi.

Pagaidām Jans Kitsaks nepievērsa lielu uzmanību ne virsniekiem, ne viņu sievietēm. Viņam tam nebija laika, un bija bīstami vērīgi skatīties uz restorāna apmeklētājiem, lai arī kas tie būtu.

Bet kādu dienu viņš tomēr pievērsa uzmanību vienai no dāmām. Kāpēc? Viņš pats nezina, kāpēc. Tā tas notika, varētu teikt, pats no sevis. Pirmkārt, dāma bija ļoti skaista, un jūs neizbēgami pievēršat uzmanību skaistai sievietei. Otrkārt, viņa vienmēr ieradās restorānā ar vienu un to pašu virsnieku, kamēr lielākā daļa citu dāmu ik pa brīdim mainīja kungus. Jā, ar vienu būtu labi, bet tas nebija tikai virsnieks, viņš bija viens no augstākajiem Krakovas gestapo pakāpēm – Kaufmans. Var teikt, visa Krakova viņu pazina, un tie, kas viņu nepazina, bija dzirdējuši par viņa šausmīgajiem asiņainajiem darbiem. Vārds Kaufmans bija nāves sinonīms. Un tieši ar šī vīrieša nāvi restorānā ieradās skaista sieviete. Tikai ar viņu un ne ar vienu citu.

Bet tas nebija viss. Turklāt katru reizi, kad Kaufmans un viņa biedrs norobežojās atsevišķā telpā, un, kamēr viņi bija tur, neviens neuzdrošinājās pat tuvoties šīs telpas durvīm. Izņemot, protams, oficiantu, bet viesmīlis katru reizi bija viens un tas pats. Turklāt šī daiļā sieviete labi runāja vāciski – Jans reiz pavisam nejauši izdzirdēja viņas Kaufmanam adresētās frāzes fragmentu. Tas bija tīri vāciski. Tas nozīmē, ka šī sieviete, visticamāk, bija vāciete.

Un tas turpinājās, līdz Sarkanā armija tuvojās Krakovai un no austrumiem sāka atskanēt apšaude. Lielākā daļa restorāna pastāvīgo apmeklētāju, tostarp pats Kaufmans, acumirklī pazuda. Jans, protams, nezina, vai viņi pazuda no Krakovas, taču neviens no viņiem restorānā vairs neparādījās.

Bet tā pati skaistā sieviete paliek! Un viņa tomēr ieradās restorānā, bet ar citu kompanjonu – kādu civilā tērptu poli. Un tomēr viņi ieslēdzās atsevišķā istabā un ilgi par kaut ko runāja. Tiesa, viņus apkalpoja cits viesmīlis. Bijušais viesmīlis pazuda vienlaikus ar Kaufmanu un citiem pastāvīgajiem restorāna apmeklētājiem. Jā, jā, kunga virsnieki pareizi saprata: restorāns joprojām ir atvērts, tas nav slēgts, un tāpēc kunga virsnieki tur var ierasties jebkurā laikā, un viņi tur būs ļoti gaidīti. Tiesa, sieviešu restorānā vairs nav, kā tas bija vāciešu laikā, bet kungu virsnieki var ierasties restorānā ar savām sievietēm.

– Tātad jūs sakāt, ka šis Kaufmanis aizbēga, bet tā sieviete palika? – Mašarins noskaidroja.

«Jā, jā,» apstiprināja Jans Kitsaks. – Viņa palika. Un tas man šķiet dīvaini. es nesaprotu…

– Kas te nesaprotams? – Semjons Martiņoks pasmīnēja. – Kad tu skraida apkārt, nav laika saimniecēm. Kurš šādos gadījumos velk līdzi skaistules? Kaut es varētu šeit izdzīvot… Tā ir ierasta lieta!

– Ak nē! – Jans Kitsaks karsti iebilda. – Viņa nebija kokāne… saimniece. Viņa bija kāds cits!

– Kāpēc tu tā domā? – Mašarins samiedza acis.

«Viņa neizskatās pēc Kohankas,» šaubīgi sacīja Jans Kitsaks. – Kohanki – viņi visi izskatās vienādi. Lai gan viņi nelīdzinās viens otram, viņiem joprojām ir viena un tā pati seja. Es domāju, ka lorda virsnieki saprot, ko es gribu teikt. Es tajā restorānā redzēju daudz sieviešu… Bet šai sievietei ir pavisam cita seja. Pavisam citādāks…

– Kas ir otrs? – Martiņoks jautāja.

«Nu, vēl kaut kas…» polis bezpalīdzīgi kustināja pirkstus. – Viņi izskatās pēc suņiem. Jā, suņiem. Es runāju par vācu kohankām, citas neesmu redzējis. Kas rakstīts uz suņa sejas? Padevīgs savam saimniekam. Padevība… Tā tas ir ar vācietēm. Bet šai sievietei ir pavisam cita seja. Uz viņu ir auksts… auksts. Un tomēr – dusmas.

«Jūs teicāt, ka viņa ir skaista,» apmulsis sacīja Semjons Martiņoks.

«Aukstums arī ir skaisti,» iebilda polis. – Tikai šis ir pavisam cita veida… skaistums.

– Nu, kas, tavuprāt, viņa ir? – jautāja Mašarins.

«Es nezinu,» Jans Kitsaks paraustīja plecus. – Kurš man par to pastāstīs? Bet es domāju, ka… Ja viņa nav pamesta kohana un ja viņa kaut ko runāja ar pašu Kaufmani, un ja viņus apkalpotu tas pats viesmīlis, kurš arī pazuda no restorāna, tiklīdz pilsētā ienāca jūsu armija, un, ja Kaufmane aizbēga, bet viņa palika, un tagad viņa iet uz restorānu ar kādu poli, un tas katru reizi ir viens un tas pats polis, tad…

«Tas viss ir ļoti interesanti,» Mašarins pabeidza polieti.

«Jā, jā,» piekrita Jans Kitsaks. «Tas ir ļoti cekavi… Tāpēc es atnācu pie jums, lai pateiktu… Man nepatīk vācieši,» viņš pēc pauzes piebilda. – Man viņi nekad nav patikuši. Un es vēlos jums palīdzēt. Ja jūs, protams, man ticat.

– Cik bieži šī sieviete nāk uz restorānu kopā ar to poli? – jautāja Mašarins.

«Tas pats kā ar Kaufmanu,» atbildēja Jans Kičaks. – Divas reizes nedēļā. Vienmēr tikai divas reizes nedēļā. Trešdienās un svētdienās. Tieši septiņos vakarā. Vienmēr no minūtes līdz minūtei. Un citās dienās – nekad.

«Tā tas ir,» domīgi sacīja Mašarins. – Bet tas tiešām ir interesanti. Vienmēr minūti pa minūtei… Un tajās pašās dienās kā iepriekš…

«Tieši tā,» piekrita Jans Kitsaks.

– Vai viņus vienmēr apkalpo viens un tas pats viesmīlis? – Černihs jautāja. – Vai arī tas katru reizi atšķiras?

«Tā pati,» Jans atbildēja. «Viņš pavisam nesen dabūja darbu restorānā, kad vācieši atstāja pilsētu.

– Kam pieder restorāns? – jautāja Semjons Martiņoks. – Nu, kurš tajā ir svarīgākais īpašnieks?

«Pans Mirončaks,» atbildēja Jans.

– Un kas viņš ir, šis Mirončaka kungs? – Martiņoks jautāja.

«Burva,» Ians saviebās. – Tāpat kā visi īpašnieki. Viņš mums nodīrā trīs reizes, bet maksā tikai pāris zlotus.

– Vai viņš vāciešu laikā bija arī restorāna īpašnieks? – Martiņoks jautāja.

«Jā,» atbildēja polis.

– Kas šodien par dienu? – Mašarins saviebās, cenšoties atcerēties.

«Šķiet, ka tā ir otrdiena,» Martiņoks pasmīnēja.

«Jā, otrkārt,» apstiprināja Jans Kitsaks.

«Tātad, rīt šai sievietei kopā ar savu draudzīgo poli jāierodas uz restorānu,» Mašarins berzēja pieri. – Tieši deviņpadsmitos nulle-nulle.

«Droši vien,» Ians paraustīja plecus. – Viņa vienmēr nāk trešdien un svētdien. Kāpēc viņa nenāk rīt?

«Uh-huh…» sacīja Mašarins un neko vairāk neteica.

Viņš diezgan ilgu laiku klusēja. Arī Martiņoks, Černihs un Jans Kitsaks klusēja. Viņi saprata, ka Mašarins domā. Arī Černihs un Martiņoks domāja, un Jans, šķiet, arī domāja par kaut ko savu.

– Vai tu rīt strādā? – Mazharins beidzot jautāja, pagriezies pret poli.

«Jā,» viņš atbildēja.

– Un tu viņus redzēsi rīt – to sievieti un to poli, kas būs ar viņu? – jautāja Mašarins.

«Ja tas būs nepieciešams, es to redzēšu,» sacīja Jans. – Kad viņi ienāk restorānā. Vai arī tad, kad viņi atstāj restorānu.

«Jā, mums vajadzētu,» sacīja Mašarins. – Un ne tikai redzēt, bet arī sekot viņai. Uzziniet, kur viņa dosies no restorāna. Vai jūs varētu to izdarīt?

– Es? – polis brīnījās.

«Jā, jūs,» sacīja Mašarins. – Sekojiet līdzi. Bet tikai, jūs saprotat, slepeni. Tas ir, lai ne viņa, ne viņas draugs nepievērš jums uzmanību. Vai jūs varat tikt galā?

– Es? – polis atkārtoja jautājumu, vēl vairāk pārsteigts.

– Nu, vai tu vēlies mums palīdzēt? – Mazharins jautāja un tukši paskatījās uz Īanu.

– O jā! – Ians atbildēja. – ES gribu tev palīdzēt! Bet…

«Vai jūs esat pārsteigts, ka mēs jums tik viegli uzticamies?» – jautāja Mašarins.

Uz to Īans neko neteica, tikai nolaida galvu un noplātīja rokas.

«Mums arī nepatīk fašisti, tāpat kā jums,» Mazharins pasmīnēja. – Un viss pārējais ir mazsvarīgs.

Šķiet, ka šie vārdi atstāja iespaidu uz Janu Kičaku. Viņš pacēla galvu un arī paskatījās uz Mašarinu.

«Es darīšu to, ko virsnieks man lūgs,» viņš stingri sacīja. – Tiesa, par to mani varētu izmest no darba. Jo es aizbraucu neprasot…

«Nu, ja kaut kas notiks, mēs kaut kā atrisināsim šo lietu,» solīja Martiņoks. – Kas mēs esam? Sarkanā armija, kas sargā darba elementu. Un jūs esat tas pats darba elements. Un šis tavs kungs Mirončaks ir izmantotājs un āda spēlē! Vai mēs nevaram tevi pasargāt no tāda asinssūcēja? Vienkārši dodiet man mājienu, ja kaut kas notiek. Šķiet, ka es personīgi īstenošu sociālo taisnīgumu.

«Labi,» polis pasmaidīja ne pārāk pārliecināti. – ES tev pateikšu…

– Nu pastāsti man! – rezumēja Semjons Martiņoks. – Un nešaubies par to. Jo jūsu poļu pasaules rijēju un egoistu laiks ir beidzies! Tagad ir tavs laiks!

– Es nesaprotu… – Jans noplātīja rokas.

«Tas ir aiz ieraduma,» Martiņoks uzsita puisim pa plecu. – Ar laiku tu visu sapratīsi. Šī ir tā pati zinātne, ko visi ļoti ātri saprot. Gan ekspluatatori, gan darbaspēka elements. Tikmēr palīdziet mums, kā vien varat. Tā kā jūs iederaties biksēs, jums tās ir jāpiepogā. Citādi būs bardaks.

«Es to saprotu,» šoreiz Īana smaids bija pārliecinātāks.

– Nu labi! – teica Martynoks. – Komandieri, visu pārējo viņam izskaidro pats.

«Mums ir jāzina, kur šī sieviete dzīvo,» sacīja Maharins, vēršoties pret Janu. «Vai arī kur viņa dodas katru reizi, kad iziet no restorāna.» Tad: viena viņa dodas uz savu vietu vai kopā ar savu kungu. Tu saproti?

«Jā,» pamāja Jans Kitsaks. – To es domāju. Bet es neko citu nesaprotu. Ko darīt, ja viņi pamet restorānu un dodas dažādos virzienos? Kas man būs jādara? Kam man vajadzētu sekot?

«Tā ir taisnība,» padomājis sacīja Mašarins. – Visticamāk, tā arī būs. Tas ir, tie izkliedēsies dažādos virzienos. Un būtu labi uzraudzīt abus. Ak, Semjons?

– Tātad esam tikai mēs! – Martynoks bezrūpīgā balsī teica. – Tā ir ierasta lieta.

«Nu, ja tas ir pazīstams, tad jums tas jādara,» sacīja Mašarins. «Jums vienkārši jāizdomā, kā to izdarīt labāk!»

– Labāk, – Martiņoks pasmīnēja, – tad es būšu kopā ar dāmu. Šeit neviens mani ne par ko neturēs aizdomās. Un kas? Iestādē ieradās virsnieks un jauna dāma! Parasta lieta. Kāpēc padomju virsnieks nevarētu uzaicināt dāmu uz restorānu? Cita lieta, kur es varu dabūt šādu dāmu pēc iespējas īsākā laikā? Ar pirmo, ar kuru saskaraties, jūs neko tādu nedarīsit… Labi, padomāsim par to. Tātad šis polis ir mans. Es tevi aizvedīšu līdz pat šūpulim. Starp citu, – Martiņoks paskatījās uz Īanu. – Kāpēc, jūsuprāt, šis kungs ir polis?

– Kas viņš vēl ir? – jautāja Īans.

– Nu, kurš… Teiksim, vācietis. Vai varbūt angļu valodā. Jums te ir bijuši visdažādākie cilvēki.

«Nē,» Jangs teica pēc īsas pārdomāšanas. – Viņš ir polis. Poļi atšķiras no visiem pārējiem…

– Par ko tu runā? – Martynoks ironiski samiedza acis. – Un ko tieši? Varbūt vari paskaidrot?

«Labi, nestrīdieties,» sarunā iejaucās Mašarins. – Pole, nevis polis… Kāda starpība? Bet jums tiešām ir jāseko viņam. Kopumā jā. Ian, tu seko šai dāmai. Un tu, Semjon, esi viņas pavadonis. Tas ir skaidrs?

«Ne īsti,» sacīja Martynoks. – Ko darīt, ja viņi nevēlas šķirties un pēc restorāna dodas kopā apskāvienos? Turpretī?

«Un tad Ians uzraudzīs viņus divus, un jūs viņu atbalstīsit.» Bet kas zina? Četras acis var atklāt uzraudzību daudz vieglāk nekā divas.

«Tas ir saprotams,» Martiņoks piekrita.

«Jan,» sacīja Mašarins. – Šodien ir otrdiena. Rīt trešdiena. Un ceturtdien, agri no rīta, tev noteikti jābūt šeit. Pastāsti man, kas un kā. Tas ir viss, ko es gribēju pateikt.

«Labi,» polis īsi teica un piecēlās, domādams doties prom.

«Pagaidi minūti,» Martinoks viņu apturēja. – Tas arī viss, bet ne gluži. Kopumā jā. Trešdien pusseptiņos vakarā parādīšos jūsu brīnišķīgajā restorānā. Ar mani būs dāma, lūdzu, ņemiet to vērā. Būtu jauki, ja tu un es tur paskatītos viens uz otru. Nevis apskaut vai skūpstīt, bet skatīties vienam uz otru. Lai jūs zināt, ka esmu tuvumā. Un lai es arī zinātu, ka tu esi tuvumā. Un tāpēc mēs izliekamies, ka nepazīstam viens otru. Un viss: mēs ar dāmu izklaidējamies, jūs mizojat kartupeļus. Un mēs visi gaidām, kad tā pati skaistule parādīsies kopā ar savu draugu. Un tad mēs gaidām, kad viņi aizies, un pārvietojamies pēc viņiem. Tas nozīmē, ka jūs esat priekšā, es un mana dāma esam nedaudz tālāk. Un tad rīkojamies atbilstoši apstākļiem. Tagad viss ir galīgs.

«Esmu pie prāta,» Jans atbildēja, stutēja apkārt un piebilda: «Es darīšu visu.» Vai es varu iet tagad?

«Jā,» sacīja Mašarins. – Paldies.

«Un es jūs arī izbarošu,» atbildēja Jans Kitsaks.

– Kāpēc mēs esam šeit? – Černihs, kurš līdz šim klusēja, bija pārsteigts.

«Par ticību,» sacīja Jans. «Tu mani nepazini, bet joprojām ticēji man.»

«Labi,» Maharins pamāja ar roku. – Mēs tur to izdomāsim. Starp citu, kā sauc to restorānu?

«Zelta balodis,» atbildēja Jans. – Un vāciešu laikā tā sauca, un arī tagad. Tikai tagad tam ir cita zīme. Iepriekš tas bija vācu valodā, bet tagad tas ir poļu valodā.

Viņš aizgāja. Smerševieši kādu laiku klusēja.

– Vai jūs domājat, ka tas jūs nepievils? – Martynoks beidzot jautāja Mašarinam.

«Es domāju, ka nē,» atbildēja Mašarins. – Citādi, kāpēc lai viņš nāktu pie mums? Bet viņš atnāca… Un arī piekrita tai kundzei sekot. Tikpat labi es varētu nepiekrist. Nē, viss būs labi. Gudrs puisis, es to jūtu iekšā.

«Varbūt viņš ir gudrs,» Martiņoks neiebilda. – Bet tas nav svarīgi, kāpēc tāds risks? Mēs paši varētu tam sekot. Es esmu par kungu, Kirils ir par dāmu. Vai arī otrādi. Un viss būtu normāli.

«Polis ir vietējais,» sacīja Maharins. – Tātad viņš pilsētu pazīst labāk. Un tas ir ļoti svarīgi novērošanas laikā. Ko darīt, ja dāma to izdomā vai vienkārši sajūt asti aiz muguras un vēlas sajaukt viņas pēdas? Un tas noteikti jūs mulsinās. Bet, ja jūs labi pazīstat pilsētu, tad mēģiniet viegli pārspēt jūs šādi! Tāpēc es domāju, ka šajā gadījumā jūs varat riskēt.

«Nu jā, jā,» Martiņoks piekrita, lai gan bija skaidrs, ka viņam šajā jautājumā ir cita doma. «Un tagad, kā es saprotu, mums ir jārunā sīkāk par šo interesanto dāmu,» sacīja Martynoks. – Un par visām apkārtējām lietām… Vai es pareizi saprotu?

«Jā,» Maharins īsi atbildēja.

«Un tad,» sacīja Martinoks, «ļaujiet man sākt vispirms.» Jo es klausījos mūsu krāšņo poli un izstrādāju interesantu koncepciju.

«Izsakiet savu koncepciju,» Mazharins pasmaidīja.

«Es tā domāju,» iesāka Martynoks. – Polei taisnība – šī kundze ir ļoti interesanta. Kamēr mēs parādījāmies šajā pilsētā, viņa sazinājās ar vāciešiem. Es sazinājos ļoti cieši, varētu teikt, regulāri.

«Visu priekšā un īsti neslēpjoties,» vārdiem piebilda biedrs Černihs.

«Tieši tā,» Martynoks piekrita. – Un ne tikai ar kādu sūdīgu vācieti, bet ar pašu velnu… kā viņu sauc – Kaufmans! Pa pilsētu klīda baumas par kura asiņainajiem darbiem! Labi, es runāju… Bet kāpēc tas pats Kaufmanis devās bēgt, bet dāma palika aiz muguras? A? Tas ir risks! Galu galā vietējie cilvēki nedaudz atveseļosies, nāks pie prāta – tātad viņš ar dakšiņu pacels tieši šo kundzi! Nav iespējams, ka viņš to nepacēla, jo tā notiek visur. Nu, šī pati dāma nesaprot nepatikšanas, kas viņai draud? Es domāju, ka viņš saprot. Bet tomēr viņš nedomā par slēpšanos vai, teiksim, pārkrāsošanu kādā mazāk pamanāmā krāsā. Kāpēc tas tā ir? Bet tāpēc, ka viņai šeit ir svarīgas lietas. Tas ir tik svarīgi, lai viņai nebūtu laika slēpties. Vai varbūt viņa domā, ka viņa aizlidos un cilvēki viņu neatcerēsies. Bet, lai kā arī būtu, lieta šķiet ļoti nopietna! Tas ir tik nopietni, ka šī dāma pat nevēlas maskēties! Tāpat kā viņa agrāk tikās ar Kaufmanu, tagad viņa tiekas ar kādu poli vai ar kādu citu viņš patiesībā ir. Tajā pašā vietā un tajās pašās dienās. Tā ir jautrākā daļa! Atliek tikai noskaidrot, kas ir šī noslēpumainā lieta. Nogalini mani uz vietas, bet es joprojām nespēju noticēt, ka viņa dodas uz šo ēdnīcu tikai vakariņot. Regulāri, divas reizes nedēļā, stingri deviņpadsmit nulle-nulle. Kā, jūs zināt, kāds starptautisks vilciens maršrutā Odesa-Parīze! Fu! – un Semjons Martiņoks noguris izdvesa, pabeidzis tik garu runu.

«Jā, šķiet, ka lieta ir labi zināma,» ierosināja Kirils Černihs. «Viņa ir vācu spiegs, tas ir fakts.» Pirms viņa strādāja gestapo, tagad viņa strādā kādam citam. Vai joprojām uz viņu, bet ar trešās puses starpniecību. Caur to poli… Viņš tātad dod viņai uzdevumus, viņa viņam atskaitās. Nav iespējams, ka vācieši, atkāpjoties, neatstātu šeit savus aģentus. Tātad viņa ir tāda aģente.

«Varbūt tā ir,» domīgi sacīja Maharins. – Vai varbūt kā citādi. Jo viņa rīkojas pārāk atklāti. Var teikt – viss ir redzams, no galvas līdz kājām. Kaut kā ne gluži spiegveidīgi…

– Un ļoti spiegs! – Martinoks nepiekrita. «Ziniet, visdrošāk ir paslēpties, atrodoties redzamā vietā.» Neviens nedomās, ka tu slēpies, kas nozīmē, ka neviens tev nepievērsīs uzmanību. To sauc… sasodīts, es aizmirsu vārdu!

«Tas ir paradokss,» ieteica Maharins.

«Varbūt tas ir paradokss,» Martynoks piekrita. – Man ir grūti atcerēties visādus viltīgus vārdus savas vienkāršās audzināšanas dēļ.

– Jā, bet mūsu polis tomēr pievērsa viņai uzmanību! – negribēdams beidzot piekrist Martiņokam, sacīja Mašarins.

– Nu un ko tad? – Martinoks iesmējās. «Vai ir daudz tādu cilvēku kā šis polis?» Viņš bija vienīgais atrastais. Un visi pārējie gāja garām. Nē, ja grasies slēpties, tad paslēpies visredzamākajā vietā! Jūs nekad neuzminēsit! Šī dāma ir labi iejutusies. Šķiet, ka tas ir skaidri redzams, bet šķiet, ka tas ir neredzams.

– Ko mēs darīsim ar šo paradoksu? – jautāja Černihs.

«Mēs viņiem sekosim, un tad svētdien mēs tos visus paņemsim uzreiz,» sacīja Mašarins. – Un dāma, un viņas pavadonis, un viesmīlis. Manuprāt, tas ir vispareizākais lēmums.

– Kāpēc gan tos uzreiz nepaņemt? – jautāja Černihs. – Teiksim, rīt?

– Nu, tas ir vienkārši! – Mašarins saviebās. «Mums jāzina, kur viņi dzīvo.» Lai veiktu kratīšanu viņu bedrēs vienlaikus ar arestu. Citādi iedomājieties: mēs viņus paņemsim, bet viņi būs spītīgi un nevēlēsies pateikt, kur dzīvo. Un, kamēr viņi pretojas, kāds, par kuru mums nav ne jausmas, ienesīs viņu mājās tīrību. Tas ir, tas paslēps visu, kas mūs varētu interesēt. Un tad ko? Un tad mums būs jāatlaiž visa šī trīsvienība un pat jāatvainojas viņai. Un tāpēc mums būs pierādījumi pret viņiem. Vismaz daži, bet joprojām būs. Meklēšanas laikā un vēl jo vairāk negaidītas meklēšanas laikā jūs vienmēr varat atrast kaut ko interesantu un vērtīgu. Jūs zināt.

«Jā, protams,» Černihs pamāja. – To sauc par pārsteiguma efektu.

«Katrā cilvēkā var atrast kaut ko labu, ja viņu pareizi meklē!» – pasludināja Semjons Martiņoks. – Tautas gudrība! Bet šeit ir mans apjukums, brāļi. Ja mēs plānojam nolīgt viesmīli, tad būtu ieteicams arī viņam sekot līdzi. A? Nez kāpēc mēs pazaudējām šo strādnieku no redzesloka. Un tas ir haoss.

– Tā ir taisnība! – Mašarins uzsita sev pa pieri. – Viesmīlis! Viņš pavisam nesen dabūja darbu restorānā, tikai viņš un neviens cits apkalpo to pašu skaistuli un viņas kungu…

«Tas ir tas, par ko es runāju,» Martiņoks piekrita. – Aizdomīga persona, šis viesmīlis. Tāpat kā šī skaistule ar savu draugu. Un tas nozīmē, ka… – Martynoks nepabeidza un izteiksmīgi paskatījās uz Mašarinu.

«Jā,» Mašarins piekrita. «Mums arī viņam vajadzētu sekot līdzi.» Kiril, tas ir tavs uzdevums.

«Es redzu,» Černihs pamāja. – Mēs sekosim līdzi.

Viņi apklusa. Katrs domāja par savām lietām, un tajā pašā laikā visi domāja par vienu un to pašu.

– Un tomēr, kāds mums šobrīd ir rezultāts? – Martynoks beidzot jautāja.

– Pastāstiet mums, – Mašarins pasmīnēja.

«Es jums pateikšu,» piekrita Martiņoks. – Visās detaļās. Tā teikt faktu ēdiens ar mērces piedevu no mūsu fantāzijām. Starp citu, tas ir arī populārs izteiciens. Pirms kara es pazinu restorānu krāšņajā Odesas pilsētā. Nu, tas bija viņa mīļākais izteiciens. Bet kur tagad ir tas restorāns, un vai viņa jaukais restorāns joprojām ir tur? – Martinoks nopūtās. – Es domāju, ka nē. Jo visa pasaule ir ačgārna. Nu, labi, ko mēs varam teikt par šo?

Viņš apstājās, apkopodams domas, piecēlās, sagrieza plecus, staigāja apkārt, pat nodejoja kaut ko līdzīgu īsai stepa dejai. Un tikai pēc tam viņš teica:

– Kas mums šobrīd ir? Un šobrīd tas ir tas, kas mums ir. Ir zināma saliedēta grupa – vismaz trīs aizdomīgas personas. Tas nozīmē skaistu dāmu, viņas puisi un viesmīli kopā ar viņiem. Viņu regulārā tikšanās vieta ir restorāns Golden Dove, kur viņi tiekas trešdienās un svētdienās pulksten deviņpadsmit. Atkārtoju: tikai trešdienās un svētdienās un katru reizi tieši septiņos vakarā! Kas tas ir? Kaut kāds mīlas randiņš? Nē, kā mēdza teikt kāds cits mans agrāko laiku draugs. Randiņā parasti ir ierasts kavēties, satikties dažādās dienās un dažādos laikos… Vai man ir taisnība vai es kļūdos?

«Jums ir taisnība,» sacīja Maharins.

– Un tad – ļaujiet man turpināt savu oratoriju, kā mana trešā pirmskara paziņa patika teikt. No mūsu mīļā poļa vārdiem mēs zinām, ka pirms tam kundze tikās ar citu kungu – kādu gestapo vīru Kaufmanu, par kuru Krakovā klīda visbriesmīgākās baumas, un, kā es saprotu, ne bez pamata. Un mēs satikāmies – tieši tādā pašā grafikā un tieši tajā pašā vietā. Un ko mēs varam teikt par visiem šiem brīnumiem?

Un Martiņoks pēc kārtas paskatījās uz Mašarinu un Černihu. Un tā kā viņi neatbildēja uz viņa jautājumu, viņš turpināja:

– Un mēs varam teikt to. Ļoti iespējams, ka mums ir darīšana ar fašistu spiegu grupu. Vienoti, prasmīgi, nekaunīgi un tā tālāk. Un Golden Dove restorāns ir viņu pastāvīgā tikšanās vieta. Tā teikt drošā māja, kur pārrunā savas lietas. Kāda veida bizness tas ir, mēs, protams, vēl nezinām. Mēs zinām tikai to, ka šajā grupā ir vismaz trīs cilvēki: dusmīga dāma, viņas draugs un viesmīlis…

«Četri,» sacīja Černihs.

– Kas ir četri? – Martiņoks nesaprata.

«Grupā nav trīs, bet četri cilvēki,» skaidroja Černihs. – Es tā domāju… Mēs aizmirsām par restorāna īpašnieku. Kāds ir viņa vārds? – Kirils jautājoši kustināja pirkstus.

«Pans Mirončaks,» atcerējās Maharins.

«Jā,» sacīja Černihs. – Tas tā… Nevar būt, ka viņš neko nezina vai nezina. Galu galā katru reizi restorānā ir atsevišķa telpa konkrētai dienai un laikam, vieni un tie paši klienti, un arī viens un tas pats viesmīlis… Un tas viss – atkal un atkal. Kā restorāna īpašnieks var nepievērst uzmanību šādiem brīnumiem? Es būtu to konvertējis pret savu gribu. Un, ja tas tā ir, tad arī viņš ir kopā ar viņiem.

– Jā! – Martynoks iesaucās. – darbojas kā drošās mājas īpašnieks.

«Droši vien,» Černihs pamāja.

«Nu, tas ir loģiski,» sacīja Mašarins. – Restorāna īpašnieks parasti pazīst visus savus pastāvīgos klientus. Un dāma ar savu puisi ir daudz pastāvīgāka! Nu, pievienosim īpašnieku sarakstam.

– Un kurš viņu skatīsies? – Martiņoks jautāja. «Mūsu personāls ir pilnībā izžuvis.»

– Kāpēc viņam sekot? – Mašarins atbildot jautāja. «Maz ticams, ka viņš kaut ko zina par šo dāmu un viņas kungu.» Viņa numurs sešpadsmitais ir nodrošināt tikšanās vietu laikā. Nu, un, manuprāt, izpildiet vēl kādus mazus norādījumus no kundzes vai viņas kunga. Teiksim, nolīgt īsto cilvēku par viesmīli.

«Godīgi sakot, es nevaru iedomāties, kādu lomu šis viesmīlis spēlē bandā,» Martiņoks paraustīja plecus. – Izrādās, biznesā nodarbojas visi: gan dāma un viņas kungs, gan restorāna īpašnieks. Un kam domāts viesmīlis?

«Nu, var būt dažādas vajadzības,» Maharins paraustīja plecus. «Varbūt viņš ir vajadzīgs dublēšanai.» Piemēram, ja nepieciešams, piesegt dāmu ar kungu. Vai tas varētu būt? Es domāju, ka var. Ir vēl viens apsvērums. Viņš ir kontrolieris.

– Kas tas par kontrolieri? – Martiņoks nesaprata, un tad viņam atausa: – Ak, es saprotu! Tā teikt augstāku institūciju pārstāvis! Par stingru kontroli! Lai cilvēki apakšā neatslābst!

«Kaut kas tamlīdzīgs,» Maharins pamāja.

– Tā ir infekcija! – Martinoks nosmīnēja. – Viņiem viss ir izveidots. Un tajā pašā laikā tie mīda gandrīz redzamā vietā! Tas ir tas, kas mani kaitina visvairāk!

«Jūs pats teicāt, ka vislabāk ir paslēpties visredzamākajā vietā,» pasmaidīja Mašarins.

«To nesaku es, bet gan tautas gudrība,» atbildot pasmaidīja Martiņoks. – Nu, vai rīt mums būs jautra diena? Vai drīzāk jautrs vakars?..

3. nodaļa

Līdz trešdienas vakaram vēl bija palicis daudz laika, kas bija labi. Jo bija jāveic ļoti daudz sagatavošanās darbu. Pirmkārt, jums vajadzētu pārdomāt darbību un analizēt savas darbības. Mazharin tika uzskatīts par galveno analītiķi mazajā Smershev grupā. Viņš bija mierīgs, pamatīgs cilvēks, kurš nekad nepieņēma pārsteidzīgus lēmumus; katrs lēmums bija līdzsvarots un pārbaudīts. Visi pārējie grupas dalībnieki – impulsīvais un nepacietīgais Semjons Martiņoks, melanholiskais Kirils Černihs, mērķtiecīgais un neelastīgais Čauss un Zarečņevs – bija vairāk izpildītāji nekā analītiķi. Lai gan, protams, viņi prata arī domāt. Bez spējas domāt Smeršā nav ko darīt, tāda prasme, iespējams, ir smerševieša galvenais ierocis.

Jā, Čauss un Zarečņevs… Viņus pat nevarēja atcerēties, jo ne Čauss, ne Zarečņevs tagad nebija grupā. Bija tikai trīs – pats Mazharins, Martiņoks un Černihs. Tāds bija spēku samērs, un gribi vai negribi, ar to bija jārēķinās.

Tātad, Mazharins domāja – lēnām, pamatīgi, cenšoties nepalaist garām nevienu momentu un nianses, pat vismazāko un nenozīmīgāko. Ko viņš domāja? Par aizdomīgiem četriem cilvēkiem, kas vēl? Tas ir, par skaistu dāmu, viņas pastāvīgo pavadoni, viesmīli un restorāna Golden Dove īpašnieku.

Nē, viņš vēl neuzskatīja tos par vāciešiem vai kādu citu spiegiem; viņam nebija nekādu pierādījumu tam. Bija tikai aizdomas, turklāt nopietnas un pamatotas aizdomas, taču aizdomas nav pierādījums. Vēl bija jāiegūst pierādījumi. Un dažādos veidos un veidos.

Tātad. Laikā, kad nacisti okupēja Krakovu, šī interesantā dāma regulāri tikās ar Kaufmanu, vienu no galvenajiem Krakovas gestapo virsniekiem. Un tā kā Kaufmans ieņēma ievērojamu vietu Krakovas gestapo, tas nozīmē, ka lieta, ko viņš pārrunāja ar dāmu, bija svarīga. Augsts gestapo rangs nespētu risināt dažas nelielas lietas, tam ir citi zemāka ranga darbinieki. Loģiski? Loģiski.

Ja tā, tad ejam tālāk. Par to, ka lieta bijusi svarīga, liecina arī tas, ka kundzes un Kaufmanes tikšanās notika regulāri. Tas ir, tas bija jautājums, kuru nebija iespējams atrisināt vienā rāvienā. Acīmredzot tā bija nopietna lieta, un tā bija jārisina soli pa solim. Tā teikt soli pa solim.

Kas bija šis bizness, Mazharins, protams, nezināja. Es tā pat nedomāju. Es pat nemēģināju uzminēt, jo minēšana ir ārkārtīgi neuzticama lieta. Jūs varat izdarīt pieņēmumus, ja nav faktu. Un, ja faktu nav, jums neizbēgami ir jāveido priekšstats, pamatojoties uz savām fantāzijām un minējumiem, nododot tos kā faktus. Un tas ir nepareizi, jo agrāk vai vēlāk spekulācijas un fantāzijas noteikti ievedīs tādos abstraktos džungļos, no kuriem būs grūti izkļūt.

Lai gan, protams, bez pieņēmumiem iztikt nevarēja. Piemēram: kādas problēmas varētu atrisināt šis pats Kaufmans un noslēpumainais skaistums? Saistīts ar inteliģenci? Tātad gestapo nav inteliģence. Gestapo ir savi, galvenokārt iekšējie, uzdevumi. Protams, arī gestapo ir savi aģenti, taču tie galvenokārt ir vērsti uz visu veidu iekšējo problēmu risināšanu. Un tāpēc, ja pieņemam, ka skaistā sieviete bija Kaufmana personīgais aģents, tad viņš ar viņu atrisināja problēmas, visticamāk, iekšēja rakstura. Loģiski? Šķiet loģiski.

Ja tā, tad ejam tālāk. Acīmredzot problēmas, kuras Kaufmanis atrisināja ar sava aģenta palīdzību, patiešām bija tāda rakstura, ka tās nevarēja atrisināt uzreiz. Ilgtermiņa uzdevumi. Un tagad tas nebija tik daudz spekulācijas, cik fakts. Jo līdz ar Sarkanās armijas tuvošanos Kaufmans pazuda no Krakovas, bet skaistais aģents palika. Viņa palika, neskatoties uz to, ka jebkurā brīdī viņu varēja identificēt un atklāt. Tas ir, būtībā, dāma spēlēja all-in. Kad viņi parasti iesaistās all-in? Un tad, kad nekas cits neatliek. Tas ir, uzdevums vēl nav pilnībā izpildīts, bet tas ir jāpaveic par katru cenu, neskatoties uz visiem riskiem.

No otras puses, kas ir all-in spēle? Šī ir īstermiņa spēle. Jūs to atskaņojāt vienreiz, atskaņojāt otrreiz, bet trešo reizi nevarēsit iegūt to pašu numuru. Tāds, varētu teikt, ir likums. Un, ja tas tā ir, tad līdz ar to kundze un viņas svīta Krakovā nepaliks ilgi. Tāpēc mums jāsteidzas. Tas ir, pēc iespējas ātrāk satveriet dāmu un visu viņas svītu. Termiņš ir nākamajā svētdienā.

Protams, tik īsā laika posmā, visticamāk, nekādus pierādījumus nesavāksi. Pat šķietama meklēšana var nesniegt neko. Bet jūs arī nevarat vilcināties. All-in spēlei ir savi noteikumi, un tie ir ļoti īslaicīgi.

Turklāt joprojām ir daži pierādījumi. Šī dāma ilgi runāja ar Kaufmani. Protams, ja paskatās, tad viņas komunikācija ar gestapo nav viņas noziedzīgās darbības pierādījums. Nu, pieņemsim, ka viņa sazinājās, un ko tad? Varbūt viņi ir iemīlējušies. Kur te ir noziegums? Lai gan tajā pašā laikā Kaufmans bija viens no galvenajiem gestapo darbiniekiem Krakovas okupācijas laikā. Tas ir tas pats bēdīgi slavenais sāpīgais punkts, uz kuru var nospiest – un jāskatās, kā dāma uzvedīsies. Varbūt ar šo pietiks. Nu, paskatīsimies.

Bet tomēr, tomēr… Kas tas par uzdevumu, kāda ir tā būtība? Nu nav jau Krakovā fašistu, bet uzdevums paliek… Un ja nu vienīgi tas būtu saistīts ar inteliģenci, viss būtu skaidrs un izskaidrojams. Jo Vācijas izlūkdienestiem pat pašreizējos apstākļos var būt arī savas intereses Krakovā. Bet gestapo? Ko viņš vēlas atbrīvotajā Krakovā?

* * *

Tieši šajā laikā, kad Mazharins intensīvi domāja un analizēja situāciju ar dāmu, Semjons Martiņoks veica pavisam citu uzdevumu. Arī šis uzdevums bija saistīts ar gaidāmo operāciju, taču tas bija savādāks. Varētu pat teikt, jautrs un aizraujošs – vismaz pašam Martīnam ar savu nemierīgo un pārgalvīgo raksturu.

Semjons Martiņoks meklēja sievieti, ar kuru viņam rītvakar bija jāiet uz restorānu Golden Dove. Lieta bija grūta daudzu iemeslu dēļ. Pirmā lieta ir principā atrast šādu sievieti. Un ne tikai sieviete sevī, bet tāda, kura būtu gudra un drosmīga un prastu apieties ar ieročiem, jo – nekad nevar zināt? Kurš zina, kā viss varētu izvērties tajā sasodītajā Golden Dove restorānā? Ko darīt, ja kāds pamana, ka viņam seko, un atklāj uguni? Vai, teiksim, viņš metīsies tev virsū ar nazi? Viss varēja notikt: viņi ir spiegi… Šeit noder sievietes drosme, inteliģence un spēja šaut.

Un turklāt šādai sievietei, pēc Martynkas domām, arī jābūt skaistai. Semjons īpašu nozīmi piešķīra sieviešu skaistumam. Šeit, pēc Martynkas teiktā, tika paslēpts īpašs operatīvais triks. Pieņemsim, ka viņš rīt parādīsies restorānā kopā ar neglītu dāmu. Kas tad no tā sanāks? Kas notiks, ka visi pārējie restorāna apmeklētāji uzreiz pievērsīs viņam un kundzei uzmanību un sāks domāt: kāpēc šī dāma ir tik neglīta? Kurš ved neglītas dāmas uz restorāniem? Hei, hei, vai tas nav tā, ka šis leitnants uzradās restorānā ar savu neglīto draudzeni kāda slepena nolūka dēļ? Galu galā visi zina, ka neglītas dāmas pastāv, lai veiktu noteiktus uzdevumus un uzdevumus. Un vēl – priekš kam?

Un tas ir pavisam cits jautājums, ja dāma ar Semjonu ir skaistule. Protams, šajā gadījumā visi viņai pievērsīs uzmanību, taču domās savādāk. Un tāpēc nevienam neienāktu prātā, ka tāda dāma arī dežurē. Sieviešu skaistums ir labākais un uzticamākais maskēšanās veids visās spiegošanas lietās!

Tas ir pareizi, bet kur jūs varat atrast šādu zagšanu? Un pēc iespējas īsākā laikā, jo trešdiena ir klāt, rīt! Un līdz trešdienai kundzei vēl ir jāsagatavojas, viņa ir pienācīgi jāinstruē, jo pat tad, ja viņa ir skaistākā sieviete visā Krakovā, priekšā stāvošais uzdevums ir delikāts, un nav iespējams to vienkārši uzņemties nejauši!

Un visam pārējam kundzei vispār nevajadzētu būt polietei vai vietējai iedzīvotājai, jo kas zina, ko viņi elpo, šie vietējie iedzīvotāji? Nē, te mums vajag savu dāmu, dārgā, padomju izcelsmes. Lieta, protams, nav viegla, bet, no otras puses, vai tiešām smerševītam ir vienkāršas lietas, ko darīt? Visas viņa lietas ir paaugstinātas sarežģītības pakāpes.

Meklējot partneri gaidāmajai lietai, Semjons apmeklēja slimnīcu, kā arī starp pretgaisa ložmetējiem un signalizētājiem. Un bez konkrēta rezultāta. Pēc Semjona zinošā viedokļa, viņš neatrada piemērotu kandidātu.

Viss, kā parasti šādos jautājumos, tika izlemts nejauši. Kad Semjons jau bija tuvu izmisumam, viņa uzmanību piesaistīja meiteņu bars militārajā formā, kas sēdēja uz soliņa netālu no kādas oficiālas ēkas un pie ieejas bija sargs. Viņi bija pieci, un starp viņiem bija viens… No pirmā acu uzmetiena uz viņu Semjons saprata, ka tā ir viņa meklētā laime! Vismaz spriežot pēc meitenes izskata. Viņa, protams, bija skaista meitene. Ar gaiši brūniem matiem, stingrām, jūras zaļām acīm. Un citas meitenes nemitīgi smējās un čivināja, bet šī klusēja. No kā Semjons secināja, ka viņa nav vieglprātīga pļāpātāja, bet gan nopietna un atbildīga meitene, tas ir, tieši tas, ko viņš patiesībā meklēja. Meitenei uz pleciem bija brigadiera plecu siksnas, un tas Semjonu iedvesmoja vēl vairāk: nevērtīgs cilvēks netiks paaugstināts par brigadieri.

Semjons kļuva cienīgs, iztaisnoja jostu un zobena jostu, uzstūma cepuri uz vienu pusi un piegāja pie meitenēm. Protams, viņi pamanīja jauno cirtaino leitnantu un nekavējoties uzmeta viņam viltīgas acis. Visi, izņemot to pašu meiteni virsseržanti. Viņa joprojām sēdēja uz pašas sola malas un, nepacēlusi skatienu, skatījās uz peļķi, kas klāta ar plānu ledus gabalu, kurā bija iesalusi kļavas lapa, kas bija nokļuvusi, kas zina, kur.

– Labdien, biedri leitnanta kungs! – meitenes draudzīgā korī sveicināja Semjonu. Viņus viņš nemaz nesamulsināja un, protams, pat nedomāja par vismaz kaut kādas pakļautības saglabāšanu. – No kurienes tu pie mums atnāci – tik izskatīgs un cirtains? Kāpēc tur visi ir tik skaisti? Nu, iepazīstināsim jūs! Mums nav nekas pretī!

Un meitenes kopā smējās – visas, izņemot vienu. Viņa tikai paskatījās uz Semjonu, un tas arī bija viss. Nu, viņai bija skatiens un acis! Tādas acis, ka Semjonu uzreiz pārņēma netīšas ilgas pēc dzimtenes – siltajiem piekrastes reģioniem, kur viņš nebija bijis daudzus gadus. Tā kā viņš vispirms devās aktīvajā dienestā, bet pēc tam nekavējoties devās uz karu, viņš nekad nav apmeklējis savu dzimteni. Un kas zina, vai viņš tur vēl kādreiz būs. Galu galā tas ir karš. Un karā tu vari mirt.

– Jā, tieši tā! – Semjons spēlēja kopā ar meitenēm. – Kurš no manis ir skaists? Tātad, klaidonis no tālās nomales… Bet tad visi citi mani cīņu biedri – tie, protams… Viņi ir smuki!

– Nu, iepazīstini mani! – viens čivinātājs jautri iesaucās.

«Tāpēc es atnācu,» Semjons pasmaidīja. «Bet es ievēroju, ka tu te nīkuļo bez vīrieša uzmanības.»

– Nu, mums vēl pietiek vīriešu uzmanības! – otra meitene izsmēja grimases. – Mēs vēlētos kaut ko uzticamāku. Tātad uz mūžu!

Semjons gribēja kaut ko atbildēt uz šo nepretenciozo meitenīgo joku, taču pārdomāja, jo viņam nebija laika jokiem. Trešdiena tuvojās nepielūdzami un nepielūdzami. Precīzāk, trešdienas vakarā.

«Patiesībā es droši vien nākšu pie tevis,» viņš teica, skatīdamies uz vecāko meiteni.

– Ak, ak, ak! – uzreiz ievilka vairākas jautras meitenīgas balsis. – Tātad, biedri leitnanta kungs, jūs nolēmāt uzreiz izspēlēt trumpjus! Pievērsiet uzmanību mūsu Pavlinai! Bet jūsu pūles ir veltīgas!

– Kāpēc tas tā ir? – jautāja Semjons.

– Jo mūsu Pavlina ir…

– Aizveries! – vecākā meitene, kuru viņi sauca par Pavļinu, īgni kliedza uz salauztajām jaunavām un mierīgi paskatījās uz Martynku. -Kas tu esi un ko tu gribi?

Likās, ka saruna jau no paša sākuma iegūst lietišķu formu, un Semjonam tas patika. Ar tādu meiteni kā viņa visādām pieejām nebija jēgas. Bija nepieciešams ar viņu runāt tieši un atklāti.

«Šeit,» sacīja Semjons un izvilka no krūšu kabatas sarkanu ID. – Es esmu no Smersh. Vai esat dzirdējuši šo vārdu?

– Oho! – aiz muguras šokēta iesaucās meitenes balss. – No Smersh! Nopietns puisis! Un mēs esam kā vienlīdzīgi!…

«Mums jārunā,» sacīja Semjons, pagriezies pret vecāko meiteni.

– Tieši ar mani? – viņa mierīgi jautāja, un Semjonam patika tāds mierīgums. Viņš pats bija daudzējādā ziņā nemierīgs un haotisks cilvēks, tāpēc ļoti augstu vērtēja mieru kādā citā. Piemēram, viņš cienīja savu komandieri Mazharinu galvenokārt par viņa pastāvīgo mieru.

«Jā, tieši ar tevi,» sacīja Semjons.

– Par ko? – meitene jautāja.

«Ne šeit,» Martiņoks atskatījās uz citām klusajām meitenēm. – Kaut kur malā.

Meitene klusi piecēlās un mierīgi sāka skatīties uz Semjonu.

– Kas tas par biroju? – Semjons pamāja sargam.

«Saziņa,» vecākā meitene īsi paskaidroja. – Šifrēšana un atšifrēšana.

«Es redzu,» sacīja Semjons. – Nu, iesim iekšā. Meklēsim stūrīti sarunai.

«Mums ir stingra piekļuves sistēma,» sacīja meitene. – Viņi tevi nelaidīs cauri…

– Vai viņi mani nelaidīs cauri? – Martiņoks jautri brīnījās. – Viss kārtībā, mēs tiksim cauri! Tie nav tādi cietokšņi, kas tika ieņemti!

Viņš atskatījās uz apdullinātajām meitenēm, uzsmaidīja viņām un ironiskā tonī teica:

– Pagaidām esiet klāt, skaistās meitenes! Es gribētu ar jums parunāt ilgāk, jā – bizness. Un tāpēc es novēlu jums…

Un kopā ar vecāko meiteni viņš devās uz ieeju, kur rēgojās sargs. Neskatoties uz to, ka Semjons sargam uzdāvināja identifikācijas karti ar uzrakstu Smersh – vispirms garoza, bet pēc tam atlocītā veidā – sargs nevēlējās laist Semjonu cauri.

– Es nevaru to palaist bez mana vecākā! – viņš bailīgi, bet tajā pašā laikā izlēmīgi sacīja. – Pasūti!

«Nu, tad svilpi par vecāko,» mierīgi sacīja Martiņoks.

Drīz vien parādījās drūms virsleitnants un aizdomīgi skatījās uz Martynku.

– Kurš tas? – viņš norūca. – Ko tev vajag?

Semjons klusēdams iedeva viņam savu ID. Apzinātais drūmums uzreiz pazuda no virsleitnanta sejas.

«Es jūs klausos, biedri leitnant,» viņš teica. – Vai varu tev kaut ko palīdzēt?

«Jūs varat,» sacīja Martinoks. – Ielaid mani iekšā un atrodi vietu sarunai. Ārā ir auksti. Ziema!

«Ah…» virsleitnants paskatījās uz meiteni uz sāniem.

«Ar mani,» īsi sacīja Martiņoks.

«Es redzu,» sacīja virsleitnants. – Sekojiet man.

Viņš viņus ieveda ēkā, kur skraidīja formas tērpti vīrieši. Šeit bija gan vīrieši, gan sievietes.

«Šeit,» vecākais leitnants norādīja, atverot durvis. – Te neviens tevi netraucēs. Vai jums ir nepieciešams kaut kas cits?

«Vēl nekas,» Semjons atbildēja. – Ja tev vajadzēs, es tev piezvanīšu. Katram gadījumam neejiet pārāk tālu.

«Es redzu,» sacīja virsleitnants un uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis.

«Visi no tevis ļoti baidās,» meitene mierīgi sacīja. «Šis virsleitnants no bailēm pat nobālēja.

– Vai tu no manis nebaidies? – jautāja Semjons.

«Nē,» meitene mierīgi atbildēja. – Kāpēc man no tevis jābaidās? Es neesmu spiegs.

Semjonam šī atbilde patika, un viņš pasmaidīja. Kopumā viņam šī meitene iepatikās arvien vairāk. Viņš pat garīgi slavēja sevi, ka pievērsa viņai uzmanību. Galu galā viņš, iespējams, to nepagrieza…

«Mums ir jārunā,» viņš teica.

– Par ko?

– Par vienu ļoti interesantu lietu. Citiem vārdiem sakot, mums ir vajadzīga jūsu palīdzība.

– Manējo? – meitene precizēja.

«Jā, tas ir tavs,» Semjons apstiprināja.

– Kam man palīdzēt? – meitene jautāja, un arī Semjonam patika šis jautājums, jo tas bija jautājums līdz punktam – bez jebkādas pieķeršanās un citām dāmu lietām.

«Mēs,» atbildēja Semjons. – Tas ir, Smerša. Un konkrēti man.

Uz to meitene vispār neko neteica, tikai ar mierīgu gaidu paskatījās uz Semjonu.

«Vispirms iepazīsimies,» sacīja Martynoks. – Es nevaru izturēt sarunu pāri galdam vai stāvēšanu priekšā. Šādas sarunas mani sarūgtina manas vienkāršības dēļ… Mani sauc Semjons.

«Pavlina,» meitene iepazīstināja ar sevi, apklusa un piebilda: «Pavlina skūpsts.» Nosauciet savu amatu?

«Nevajag,» Semjons pamāja ar roku. – Kāpēc man vajadzīga jūsu pozīcija? Man vajag ko citu… Tava palīdzība. «Jā, apsēdieties,» viņš norādīja uz vecmodīgu dīvānu, kas bija iesēdies stūrī. – Parunāsim… Ak, kādas mēbeles – es savā mūžā neko tādu neesmu redzējis! Aizjūras griezums! Neko mīkstāku par koka soliņu savā mūžā neesmu redzējis. Manas dzīves vienkāršības dēļ man nebija iespēju.

Pavlina pirmo reizi pasmaidīja – un tad tikai no lūpu malām. Šķiet, ka vienkāršība, ar kādu Martiņoks izteica savas emocijas, viņu iepriecināja. Viņa piegāja pie dīvāna un apsēdās uz tā malas. Semjons stutēja apkārt un apsēdās dīvāna otrā galā.

«Jā, palīdziet,» Semjons iesāka. – Lai palīdzētu Smeršam un man personīgi. Lūk, lieta…

Visā stāsta laikā Pavlina neteica ne vārda. Viņa vienkārši sēdēja uz dīvāna un klusi klausījās.

«Šeit,» Semjons pabeidza savu stāstu. – Tāda ir situācija. Bez jums, jūs zināt, tas nav iespējams. Nē, protams, tas ir iespējams bez jums, bet tas būs uzlaušanas darbs. Bet mēs nevaram pieļaut, ka notiek uzlaušana. Jo mēs atbaidīsim savus putnus, ja mēs nejauksim. Mums ir jābūt ticamiem. Mums var nebūt citas iespējas uzstāties.

«Es redzu,» Pavlina mierīgi sacīja. – Es vēlos uzzināt vairāk par savu lomu.

– Jā, loma patiesībā ir vienkārša – gan tava, gan mana. Es esmu dzīvespriecīgs padomju virsnieks, jūs esat mana jaunkundze. Es uzaicināju jūs uz restorānu. Parasta lieta. Sēžam, izliekamies, ka ejam, čakarējam un skatāmies. Un, tiklīdz mūsu klienti iziet no restorāna, mēs, nepamanīti, sekojam viņiem. Nepamanīti, tas ir ļoti svarīgi! Patiesībā viņiem pieķersies kāds cits mūsu cilvēks, un mēs ar tevi būsim it kā rezerves.

– Par ko? – jautāja Pavlina.

– Un tad, ka šo cilvēku var nojaust. Un, ja viņi to smaržo, viņi var mēģināt no tā atbrīvoties vai sajaukt pēdas. Tas ir, aizbēgt dažādos virzienos.

«Jā, es saprotu,» sacīja Pavlina.

«Tas ir brīnišķīgi,» atviegloti sacīja Semjons. «Pretējā gadījumā man būtu jāuzstāda gara un pamācoša runa.» Un tādas runas mani nogurdina. Tagad šeit ir lieta. Vai tu vari šaut?

– Uguns? – Pavlina pirmo reizi paskatījās uz Semjonu ar pārsteigtām acīm. – Uz kuru šaut?

«Principā,» atbildēja Semjons. – No pistoles.

– Jā es varu…

«Tas ir labi,» Semjons pasmaidīja. – Es nedomāju, ka mums būs jāšauj uz visām pusēm. Tas esmu es katram gadījumam… Nav zināms, kā viss varētu izvērsties. Tāpēc jautāju par šaušanu.

«Es saprotu,» Pavlina atbildēja.

– Un tad man ir vēl viens jautājums. Vai tev ir kleita?

– Kāda kleita? – Pavlina neizpratnē jautāja.

– Skaisti. Civils,» Semjons paskaidroja.

– Par ko?

– Tad, ja jūs dodaties uz šo sasodīto restorānu savā seržanta formastērpā, tad tas atkal būs skumjš uzlauzts. Viss būs redzams, jo vai padomju veči, pat skaistas meitenes, iet uz poļu restorāniem? Redzi, viņi nestaigā. Bet, ja tu ģērbies šikā civilkleitā, tad tā ir pavisam cita lieta! Tad mūsu serenāde būs daudz patiesāka. Viss būs vienkārši un skaidri: restorānā ieradās jautrs virsnieks un viņa kundze. Turklāt kundze ir skaista poliete, nevis Sarkanās armijas virsseržants… Pierasta lieta! Nu kā ar kleitu?

«Man nav kleitas,» Pavlina neizpratnē teica. – Kāpēc man to vajag karā?

«Nu, ir dažādi kara veidi,» filozofiski atzīmēja Semjons. – Kā redzi, reizēm vajag civilkleitu… Tātad, tu saki, tev nav šikas kleitas.

– Nē…

– Nu nav problēmu! Mēs to saņemsim! Viņi saka, ka šeit ir vienkārši elpu aizraujoši buržuāziskie veikali. Mēs iesim tur. Bizness!

– Bet…

«Iztiksim bez «bet,» Semjons pasmaidīja. – Kāds ar to sakars visādiem «bet», ja jāpadara lietas? Labāk pasaki galveno – vai piekrīti mums palīdzēt?

«Jā,» Pavlina atbildēja, tikai nedaudz vilcinoties.

– Lieliski! – Semjons uzsita sev pa ceļgalu un piecēlās no dīvāna. – Tātad, tā. Tagad mēs ar jums ejam pie jūsu priekšnieka, tur es viņam pasaku pāris interesantus vārdus, pēc kuriem mēs ejam tieši uz buržuāzisko veikalu pēc jaunām drēbēm. Un mums viss būs labi un brīnišķīgi!

«Man nav naudas jaunām lietām,» Pavlina vilcinājās.

– Nu, tās ir tādas muļķības! – Semjons nevērīgi pamāja ar roku. – Man ir nauda. Un mūsu mīļie rubļi, un Polijas zloti!

– Bet…

– «Bet» atkal? – Semjons pasmīnēja. – Mēģināsim iztikt bez šī vārda. Labāk to aizstāt ar vārdu «must».

– Vai visi Smersh ir tik bagāti, vai tikai jūs? – meitene jautāja.

– Protams, tikai es! – Semjons pasmīnēja. – Visi pārējie ir pilnīgi tukšām galvām un klaidoņi. Jā, to jūs redzēsiet paši, kad viņus satiksiet! Briesmīgs skats! Nu kur ir tavi priekšnieki? Aizved mani pie viņa, es gribu viņam pateikt dažus maigus vārdus!

* * *

Martiņoks tiešām īsā laikā vienojās ar priekšniecību – atlika vien uzrādīt personu apliecinošu dokumentu ar uzrakstu «Smersh».

«Vai jūs uz visiem laikiem aizvedīsit mūsu cīnītāju vai atvedīsit viņu atpakaļ?» – vaicāja varas iestādes.

– Un tā tas iznāks! – Semjons jautri atbildēja. «Ko darīt, ja mums viņa tik ļoti patīk, ka mēs vēlamies viņu paturēt kopā ar mums uz visiem laikiem.» Viņa ir nopietna meitene. Nu mēs arī esam nopietni. Tātad viss ir iespējams.

Uz šādiem vārdiem vadība tikai pamāja ar galvu, un ar to saruna arī beidzās.

– Pasūti! – Semjons teica Pavļinai. – Jūsu priekšniecībai nav nekas iebilstams. Tiesa, beidzot apraudājos. Viņš saka, ka mēs zaudējam tādu cīnītāju seržanta majora Pavļinas personā… aizmirsāt, kāds ir jūsu uzvārds?

– Skūpsts.

«Tas ir labs vārds,» atzinīgi sacīja Martiņoks. – Man patīk. Šāds uzvārds rada mieru. Miers, klusums un bez kara. It kā kāds kaut kur vakarā uz drupām spēlētu akordeonu.

– Ko tev liek domāt tavs paša uzvārds? – šoreiz Pavlina pasmaidīja atklātāk.

– Manējo? – Semjons nopūtās. – Domāju, ka mans uzvārds cēlies no vārda «martyn». Šis ir putns kā liela kaija. Šausmīgi kaitīgi un stulbi. Un arī ļauns. Tāpēc es negūstu nekādu prieku no sava uzvārda.

Tā, sarunādamies, viņi gāja pa pirmo Krakovas ielu, kur sastapās. Varētu teikt, ka iela bija neskarta; to gandrīz neietekmēja nesenie sprādzieni un artilērijas apšaude. Drīz viņi uzgāja lielu ēku ar lieliem stikla logiem.

«Šeit,» sacīja Martinoks, apstājoties. – Tam jābūt buržuāziskam tirdzniecības uzņēmumam. Pareizi, tā ir. Paskaties, aiz stikla pat ģērbies manekens. Nu, iesim iekšā, vai ne?

Tiklīdz viņi iegāja iekšā, pie viņiem uzreiz pieripojās mazs, plikpauriņš. Semjonam par pārsteigumu mazais cilvēciņš runāja krieviski, diezgan skaidri un pareizi.

– PAR! – mazais cilvēciņš iekliedzās tievā, spalgā balsī. – Panova, krievu virsnieki! Jūs izdarījāt pareizi, ieejot mūsu kriptā… mūsu veikalā! Visā Krakovā nav cita tāda veikala, par to varat būt droši. Ko kungi virsnieki grib no mums nopirkt? Vīriešu uzvalks? Dāmas kleita? Mums ir abi! Vislabākā kvalitāte! No Parīzes! Visu to labāko kungiem un dāmām! Jo jūs esat varoņi, un kas ar mums notiktu tagad, ja nebūtu jūs!

Pat Semjons bija nedaudz apmulsis par šādu vārdu straumi, un Pavlina bija pilnīgā neizpratnē. Tikmēr vīrietis turpināja kaut ko grabēt un pārmaiņus satvēra Semjona un Pavļinas rokas, mēģinot ievilkt tos dziļāk savā veikalā.

– Tiešām tieši no Parīzes? – gaidījis brīdi, kad cilvēciņš uz sekundi klusēja, Semjons jautāja. – Kur ir Parīze un kur tava Krakova…

«Es redzu, ka virsnieks man netic?» – cilvēciņš uzmeta aizvainotu seju. – Nu, tad virsnieks var apskatīt preces savām acīm! Un virsniece arī. Un pat pielaikot to apģērbu, kas patiks kungiem! Ko viņi saka Krievijā? Viņi neprasa naudu par skatīšanos – tā šķiet?

«Tu tik labi runā krieviski…» Martynoks atzīmēja.

– Ak, tas ir atsevišķs un, ļaujiet man pastāstīt, skumjš stāsts! – mazais cilvēciņš pamāja ar roku, norādot, ka par šo tēmu tagad runāt nevēlas. – Tātad, ko jūs vēlētos iegādāties? Kaut kas priekš sevis? Dāmai?

«Dāmai,» Semjons neviļus pasmaidīja. – Kāda skaista kleita, tad mētelis vai lietusmētelis… nu, lai būtu silti, un tad…

Semjons apklusa un uzmeta kritisku skatienu Pavlinai, kas klusi stāvēja viņam blakus. Viņa bija ģērbusies visās kareivja drēbēs – garā mētelī, novalkāta cepure ar ausu aizbāžņiem, kājās viņai bija zābaki – lai arī ne brezents, bet hromēts, tomēr šāds tērps, pēc Semjona domām, izskatījās ļoti bēdīgi. Un – nav nozīmes, ņemot vērā uzdevumu, kas Pavļinai bija jāizpilda.

«Un arī,» Martynoks atkārtoja, «dāmai vajag skaistas kurpes.» Un arī skaista galvassega. Un kaut kas tamlīdzīgs… – te Semjons neatrada īsto vārdu un tikai pārbrauca ar roku pa seju, parādot, ka bez visa pārējā viņam nepieciešama arī kosmētika.

– Ak, es saprotu virsnieka kungs! – mazais cilvēciņš entuziastiski iesaucās. «Un es saprotu arī virsnieku!» Karš beidzas, un dāma vēlas būt skaista!

«Tas ir,» Martiņoks apstiprināja. – Tātad, vai jums ir tāds sortiments?

– Krievu virsnieku kungiem – ir viss, ko kungi vēlas! – mazais cilvēciņš grabēja. – Kā mēs varam kaut ko liegt saviem aizstāvjiem un atbrīvotājiem! Jadzia! – viņš kliedza kaut kur dziļāk veikalā. – Kur tu esi? Tad pie mums ieradās krievu virsnieki!

Meitene uzreiz ieradās uz zvanu.

«Jadviga, mana meita un mana asistente,» mazais vīrietis iepazīstināja meiteni. – Jadzia, šī dāma vēlas skaisti ģērbties. Ņem viņu līdzi un dari visu pareizi. Kungs, virsniek, jums būs jāgaida. Ko darīt – sievietes skaistumam nepieciešama pacietība! Vai varbūt virsnieks kungs arī vēlas nopirkt sev…

«Viņš negrib,» Semjons pārtrauca mazo cilvēku. – Mēs saģērbsim dāmas.

– Ak, es tevi saprotu! – cilvēciņš uzreiz piekrita. – Visam savs laiks!

«Ej un izmēģiniet to,» Semjons čukstēja Pavlinai.

Bet Pavlina stāvēja un turpināja stāvēt.

– Priekš kam tas viss? – viņa čukstēja pretī.

«Tāpēc, ka tas ir karš,» atbildot čukstēja Semjons.

Pavlina nopūtās un šaubīdamies paspēra pēc klusējušās Jadvigas.

…Pavlina parādījās apmēram pēc pusstundas. Semjons paskatījās uz viņu, un viņa lūpas neviļus nodrebēja. Jo tā nebija Pavlina, bet kāds cits. Viņa priekšā stāvēja kalsna, lielām acīm, gaišmataina meitene un no apmulsuma nezināja, kur likt rokas. Viņai bija ģērbusies civilkleita gaiši zilā krāsā, galvā bija tādas pašas krāsas pūkaina berete, kājās – gaiši un eleganti ziemas zābaki, bet pāri rokai bija viegls mētelis ar kažokādas oderi. Un tas viss vienkārši apbrīnojami piestāvēja Pavlinai, padarot viņu neatpazīstamu.

«Izrādās, ka viņa ir tik skaista…» Semjons neviļus nodomāja. «Vai ir iespējams cīnīties, kad tu esi tik skaista?…» Un Semjons nevarēja iedomāties neko citu; tagad viņu piepildīja nevis domas, bet jūtas un emocijas. Bet veikala īpašnieks, ieraugot pārveidoto Pavlinu, bija vienkārši sajūsmā.

– Ak, kāda skaista dāma! – viņš augstā balsī čivināja. – Ko tu domā – skaistas civildrēbes! Kā tas maina cilvēku, it īpaši, ja šis cilvēks ir jauna skaista dāma! Domāju, ka virsnieks man piekritīs! Vai tu man piekrīti? – viņš paskatījās uz Martinoku.

– Kas? – Semjons pamodās. – Ak, nu jā… Skaistas civildrēbes… Protams…

«Šeit…» Pavlina vilcinoties sacīja.

– Cik es tev esmu parādā? – Semjons jautāja veikala īpašniekam. Turklāt viņš to jautāja ar pūlēm, jo tagad ne ar vienu negribēja runāt, bet gan gribēja aplūkot pārveidoto Pāvu. Skaties un skaties, nenolaižot acis un nesakot nevienu vārdu, jo tagad visi vārdi pasaulē bija lieki.

– Ak, šādu apģērbu cena ir ievērojama! – mazais cilvēciņš iesaucās. «Jo jūs paši redzat, kas tas par skaistumu un kā jaunā dāma ir pārvērtusies šādās drēbēs!» Bet krievu virsnieku kungiem un tik skaistai dāmai esmu gatavs uztaisīt atlaidi. Liela atlaide! Piekrītu pārdot visu par puscenu!

«Tātad jūs kaulēsities,» Martiņoks neticīgi pasmīnēja.

– Ak, nesaki man tādus vārdus! – veikala īpašnieks protestēja. – Jo ne visu šajā pasaulē mēra naudā. Vai virsnieks man piekrīt? Varu pieņemt maksājumus gan zlotos, gan padomju rubļos. Kā džentlmenis virsnieks vēlas.

Patiesībā Semjons prata kaulēties, jo no bērnības viņam bija jānopelna sev santīms un viņš zināja tā vērtību. Bet tagad tā nebija. Tagad viņa priekšā stāvēja gandrīz nepazīstama meitene, vārdā Pavlina, un kautrīgi grozījās no kājas uz kāju. Skaistākā meitene pasaulē – Semjons par to bija nesatricināmi pārliecināts. Tāpēc viņš izklaidīgi ieķērās kabatā un izvilka, neskaitot, sauju saburzītu banknošu. Šķiet, te bija sajaukti rubļi un zloti. Un viņš tos iedzina veikala īpašnieka rokās.

– Barzo Zenku! – saimnieks ar prieku pat pārgāja uz poļu valodu. Šķiet, ka Semjons izklaidīgi iedeva īpašniekam daudz vairāk naudas, nekā pirkumi bija vērti. «Pani vēlas iziet no veikala jaunās drēbēs vai varbūt viņa vēlas pārģērbties?» Ja viņa gribēs pārģērbties, tad Jadviga smuki sapakos visus pirkumus!

«Pani vēlas pārģērbties,» sacīja Semjons.

– Ak, es saprotu! – veikala īpašnieks uzreiz piekrita. – Karš vēl nav beidzies, un kundze ir krievu virsniece. Jadzia, palīdzi kundzei.

Pavlina atkal devās aiz ekrāna un drīz iznāca ārā, tērpusies savā vecajā karavīra formā. Viņa nesa rokās vairākas skaistas kastes.

«Jā, karš!..» nopūtās veikala īpašnieks. – Karam ir sava seja, un tā ir ļoti šausmīga seja! Es domāju, ka virsnieks saprot, ko es gribēju pateikt.

Šoreiz veikala īpašnieka vārdi izklausījās skumji un tāpēc sirsnīgi.

* * *

Viņi klusēdami devās atpakaļ. Pavlina klusēja, Semjons klusēja. Katram no viņiem bija savs iemesls klusēt. Pavlina klusēja, jo viņai nekad nebija nācies ne tikai valkāt, bet pat pielaikot tik skaistus tērpus. Turklāt tos nopirka nevis viņa, bet gan viņai pilnīgi nepazīstams jaunietis. Protams, viņa saprata, ka tas ir vajadzīgs, ka šie tērpi būtībā nav nekādi tērpi, bet kaut kas līdzīgs skatuves kostīmam, un ka rīt, pārģērbusies, viņa dosies ar šo jaunekli uz restorānu un pa lielam. tas nebūtu restorāns, bet kaut kāda skatuves līdzība, kur viņa spēlēs sev uzticēto lomu skatītāju priekšā, kurus viņa varbūt pat neredzēs, bet vienalga – šie skatītāji būs klāt, un viņi kopā ar Pavļinas uzstāšanos noskatīsies. naida pilnas acis, jo tie nebūs paši skatītāji – tie būs ienaidnieki. Pavlina to visu lieliski saprata, taču viņas apmulsums nepārgāja.

Bet kāpēc Semjons klusēja, bija grūtāk saprast. Kopumā viņš pats nesaprata sava klusēšanas iemeslus. Viņš tikai gāja un klusēja, un viņa acu priekšā stāvēja tieva, apmulsusi meitene ar milzīgām zilām acīm, tērpusies kleitā un beretē, kas viņu padarīja par pašu pirmo skaistuli pasaulē.

«Es to visu nekad neesmu lietojusi…» Pavlina bija pirmā, kas ierunājās un pakratīja kastīti, kurā, šķiet, bija visādas smaržas. «Es pat nezinu, kā pareizi uzklāt kosmētiku.»

– Viss kārtībā, mani draugi tevi iemācīs! – Semjons atbildēja. Viņš priecājās, ka Pavļina vismaz par kaut ko runāja. – Viņi ir tik dzīvīgi!

– Ak, viņi iemācīs! – Pavlina pasmīnēja, apklusa un piebilda: – Un cik viņi būs skaudīgi!

«Nekas,» Semjons pasmīnēja. – Tā ir laba skaudība. Ļaujiet viņiem apskaust. Skaistumu apskaust nav grēks.

– Ko ar to visu darīt, kad izrāde beidzas? – jautāja Pavlina.

«Ko vien vēlaties,» Semjons paraustīja plecus.

«Tā tas ir,» meitene paskatījās uz viņu. «Un tad es to visu atdošu meitenēm.» Viņi būs laimīgi!

Semjonam šie vārdi tik ļoti nepatika, ka viņš pat apstājās.

– Kāpēc meitenes? – viņš jautāja. «Vai tev pašam tas nebūs vajadzīgs?»

– Kāpēc man tas viss vajadzīgs? – Pavlina paraustīja plecus.

«Kad karš beigsies,» Martynoks uzreiz neatbildēja, «un tad varbūt tie būs vajadzīgi.» Kā tu uzvilksi visu šo skaistumu, kā tu parādīsies… nu, es nezinu… kāda priekšā!

– Jā, man nav, kam sevi parādīt! – Pavlina nevainīgi atbildēja.

– Kā tas nākas nevienam priekšā? – Semjons pamazām atgriezās pie ierastā, jautrā noskaņojuma. – Piemēram, manā priekšā. Kāpēc ne? Es to ļoti novērtēšu!

Pavlina neko neteica, tikai paskatījās uz Semjonu.

«Nu, lūk, mēs esam,» sacīja Semjons. – Tātad, tā. Rīt tieši sešpadsmitos es nākšu pēc tevis. Pareizāk sakot, es apstāšos. Šajā laikā jums vajadzētu būt gatavam. Tas ir, saģērbts, izpušķots un viss tas džezs. Ja varasiestādes sāks interesēties, kam tāda masku balle, tad sakiet, ka Smeršs tā pasūtīja. Un nevienam neko citu nesaki. Ne kur tu dosies, ne ar kādu, ne kādām vajadzībām – nevienam nekas!

«Jā, es saprotu,» Pavlina pamāja.

«Tas ir brīnišķīgi,» Martiņoks pasmaidīja. «Tātad, es nākšu ciemos, aizvedīšu jūs pie saviem priekšniekiem, ieteikšu un visas citas lietas.» Un tad – uz restorānu. Tas ir, kaujas misijā. Nu, pagaidām paliec šeit.

Bija skaidrs, ka Semjons patiešām nevēlējās šķirties no Pavlinas. Un šķiet, ka Pavlina to saprata. Tāpēc viņa pagriezās, lai aizietu pirmā. Un viņa aizgāja. Semjons kādu brīdi pieskatīja viņu un tad iesaucās:

– Pavlina!

– Kas? – viņa apstājās.

– Tātad jūs sakāt, ka zināt, kā šaut ar pistoli? – viņš jautāja.

– Jā es varu…

«Tas ir labi,» Semjons no nekurienes izpļāpājās.

4. nodaļa

«…Šis ir tas pats Pavlinas skūpsts,» Semjons iepazīstināja ar Pavlinu. – Un tie ir mani biedri.

«Kapteinis Mašarins,» Maharins iepazīstināja ar sevi, apstājās un piebilda: «Aleksejs.»

«Kirils Černihs,» Černihs iepazīstināja ar sevi.

– Vai jūsu ir tik maz? – Es nevarēju nepajautāt Pavlinai.

«Tā tas izrādās,» Martynoks noplātīja rokas. – Mums nav vajadzīga vesela armija. Mums ir savs karš. Saskaņā ar īpašiem noteikumiem.

– Vai jums tika paskaidrots jūsu uzdevums? – Mašarins jautāja Pavļinai.

«Jā,» meitene īsi atbildēja.

– Vai tev nav bail? – jautāja Mašarins.

– Un tu? – Pavlina jautāja atbildē, un tas bija tik negaidīti, ka Mazharins pat nevarēja atrast, ko atbildēt, un Martiņoks jautri šņāca: ja jūs zinātu, viņi saka, mūsu cilvēki, es nevienu neiesaistītu šādā jautājumā!

«Šeit jums ir ierocis,» sacīja Mašarins, pasniedzot ieroci Pavļinai. – Paslēp to savā makā. Protams, visticamāk, jums tas nebūs vajadzīgs, bet jūs nevarat dzīvot bez tā. Jebkas var notikt. Tagad novelc apmetni.

– Par ko? – meitene nesaprata.

«Mēs novērtēsim, kā tu esi ģērbies,» paskaidroja Mašarins. – Mūsu biznesā katrs sīkums ir svarīgs. Jūs pats, iespējams, neesat tam pievērsis uzmanību, bet no malas tas vienmēr ir pamanāmāks.

Pavlina novilka apmetni, apstājās un iedeva to Semjonam.

«Šķiet, ka viss ir pareizi,» sacīja Maharins, īsi palūkojoties uz Pavlinu. – Kleita, apavi, lūpu krāsa… Galvenais, lai tev jāizskatās pēc polietes. Uz vieglprātīgu polku,» viņš precizēja. – Vai tu runā poļu valodā?

– Nē.

– Tad, ieejot restorānā, klusē. Un, ja tev kaut kas jāsaka, tad saki viņam ausī,» Mašarins pamāja Semjona virzienā. – Un tā – smejies, šauj acīs, izliecies. Vai vari izlikties jauka?

«Nē,» Pavlina teica ar apjukumu. – Kā tas ir?

– Eh! – Mazharins aizkaitināti sacīja. – Labi… Vēl ir laiks līdz operācijas sākumam – Semjons tevi iemācīs. Semjon, vai tu saprati uzdevumu?

– Kāpēc ne! – Martiņoks jautri atbildēja. – Es tevi noteikti iemācīšu!

«Starp citu,» sacīja Maharins, pagriezies pret Pavlinu. – Mums ir tradīcija vienam otru saukt par «tu». Neatkarīgi no rangiem un tituliem. Vai jūs neiebilstat, ja mēs sāksim jūs saukt vārdā? Un jūs – mēs?

«Man nav nekas pretī,» Pavlina atbildēja ar nelielu izbrīnu un paskatījās uz Martinoku.

«Jā, jā,» Semjons apstiprināja. – Tieši tā – tradīcija. Taču tradīcijas nevar lauzt. Tā ir slikta zīme. Tagad, teiksim, mēs viens otru saucam par «tu», tad mūsu darbība neizdosies. Izrādīsies neveiksme. Es jums saku tieši. Pierādīts praksē.

Kamēr viņi jokoja un tādējādi iepazinās, Kirils Černihs kaut kur izgāja ārā. Drīz viņš atgriezās, bet ne vairs militārā formā, bet gan valkātas civilās drēbes.

– Nu, vai es izskatos pēc poļu amatnieka? – viņš reizē jautāja visai kompānijai.

– Pagriezies, dēls! – Semjons teica un paskatījās uz Kirilu ar vērtējošu skatienu. – Nu, šķiet, līdzīgi. Pavlina, ko tu domā?

«Es nezinu,» Pavlina šaubīgi atbildēja un jautājoši paskatījās uz Martinoku. – Es īpaši neskatījos uz poļu amatniekiem.

– Nesaprotu, kāpēc tas vajadzīgs? – Semjons uzminēja. – Es paskaidrošu. Tajā restorānā bez pāra, kas mūs interesē, būs vēl viens ēnains personāžs – viesmīlis. Pēc mūsu aplēsēm, viņš arī ir no viņu uzņēmuma. Un tāpēc mums arī viņam ir jāseko līdzi. Tātad Kirils par to parūpēsies. Nav pareizi viņu uzraudzīt virsnieka formā, jo šī būs pēdējā lētā oratorija! Tāpēc mēs nolēmām uz laiku pārveidot savu Kirilu par bēguļojošu poļu amatnieku. Krakovā tādu ir daudz, un tāpēc, mūsuprāt, neviens Kirilam nepievērsīs uzmanību. Nu, cilvēks, kas dodas izklaidēties, ir parasta lieta!

«Labi,» sacīja Kirils. – Ja es tā izskatīšos, tad iešu. Paskatīšos tuvāk, kas ir kas, turp un atpakaļ…

– Vai esi kaut ko aizmirsis? – Mašarins viņam jautāja.

«Es tā nedomāju,» atbildēja Černihs. – Pudele degvīna – lūk, kabatā, pistoles – lūk, tās ir.

Viņš atvēra mēteļa astes: zem viņa rokām bija pistoles, pa vienai katrā pusē.

«Tas ir, ej,» Maharins pamācīja Kirilu.

Černihs pamāja, aizpogāja mēteli, uzvilka cepuri un aizgāja.

«Mēs iesim pēc pusstundas,» sacīja Semjons, skatīdamies uz Pavlinu. – Pagaidi, es tagad…

Viņš iegāja blakus istabā un drīz atgriezās, taču pavisam citā veidolā. Viņam bija mugurā ceremoniālā virsnieka jaka ar zelta plecu lencēm, kā arī Sarkanās Zvaigznes ordenis un četras medaļas. Pusgarās bikses arī nebija ikdienišķas, bet tumši zilas, un hromētie zābaki spīdēja.

«Tagad es esmu pilnā tērpā,» sacīja Semjons, skatīdamies uz sevi. – Tātad, komandieri, ļaujiet man un Pavļinai nodoties neaprakstāmai huzāru uzdzīvei!

«Es to pieļauju,» Maharins taupīgi pasmaidīja.

«Paldies,» Martiņoks manierīgi paklanījās. «Mēs izbrauksim pēc pusstundas.» Pa to laiku mācīsimies flirtēt un malt.

Pavlina neko neatbildēja, tikai nopūtās.

«Bet nav vajadzības nopūsties,» sacīja Semjons. – Neejiet uz restorānu, neflirtējot ar dāmu. Es zinu, ko saku! Šī ir pirmā lieta. Un otrā ir ļoti vienkārša zinātne. Lielākajai daļai dāmu tas ir pareizi pirmajā reizē.

Bet šķiet, ka Pavlina nepiederēja tieši tam vairākumam, jo zinātne viņai tika dota ar lielām grūtībām. Semjons no dedzības pat kļuva sāpīgs, cenšoties iemācīt Pavlinai vismaz dažas tipiskas sievietes dēkas un grimases. Bet tas bija jautri. Visi smējās: Semjons, Mašarins un pat pati Pavļina.

«Nu, es domāju, ka ar to pietiks pirmajai reizei,» Semjons izdvesa. – Mēs pieņemsim, ka jūs neesat vieglprātīga, bet nopietna poliete. Droši vien ir arī tādi… Bet tomēr nopietnas dāmas, nē, nē un šaujiet acis apkārt. Viņiem ir tik sievišķīga daba… Ej – šauj! Atkal! Un tālāk! N-jā… Nu, pieņemsim, ka sākumā ar to pietiks…

* * *

Viņi ieradās restorānā pusseptiņos. Paņēmām galdiņu, no kura bija labi redzama ieeja restorānā un apsēdāmies. Viesmīlis piegāja pie viņiem.

– Ko virsnieks un viņa dāmas vēlas pasūtīt? – viesmīlis lauzītā krievu valodā jautāja.

«Viss pēc jūsu ieskatiem, bet tā, lai būtu skaidrs, ka virsnieka kungs un viņa dāmas staigā,» atbildēja Martynoks. – Varbūt man jāpaskaidro?

– Ak nē! – viesmīlis atbildēja. «Mēs darīsim visu virsnieka un viņa kundzes labā.»

«Vai tas ir viesmīlis, kuram mums vajadzētu sekot?» – Pavlina čukstēja Semjonam ausī.

– Velns zina! – Martynoks atbildēja un bezrūpīgi pasmaidīja. – Paskatīsimies, vai viņš ir tas vai nē… Un tu maini seju.

– Kā tas ir? – Pavlina nesaprata.

«Pasmaidi,» atbildēja Martynoks. – Jūs pat varat pasmieties. Un jo stulbāk, jo labāk. Es tev iemācīju…

«Jā, es atceros,» Pavlina nopūtās.

– Uz priekšu, – Semjons mudināja. – Un tavi stulbie smiekli un tavi smaidi, starp citu, arī ir ieroči. Neaizmirsti.

Pavlina atkal klusi nopūtās un tievā balsī iesmējās. Un tad viņa piegāja tuvāk Semjonam un čukstēja viņam ausī:

– Nu, vai man tas izdodas?

– Un kā! – Martynoks klusā balsī atbildēja. – Tu gudrais! Vienkārši dzimis izlūkdienests! Redziet, neviens mums nepievērsa uzmanību. Ja viņi būtu sēdējuši klusi kā peles, viņi noteikti būtu pārvērtušies. Un mums nav vajadzīga citu cilvēku uzmanība.

Viesmīlis ieradās ar paplāti, kas bija piekrauta ar uzkodām un dzērieniem.

– Padomju virsnieka kungam un viņa kundzei īsts krievu šņabis! – viņš pasludināja.

– Nu jā? – Martinoks tam neticēja. – Un kur tu to dabūji?

Uz to viesmīlis tikai noslēpumaini pasmaidīja.

– Ejam pastaigāties! – Semjons nočukstēja, smaidot skatīdamies uz Pavlinu un lējis glāzēs degvīnu.

– Vai man to vajadzētu dzert? – Pavlina ar riebumu paskatījās uz degvīnu.

– Obligāti! – smaids nepameta Mārtinkas seju. – Protams, ne vienā rāvienā, bet malciņos – kā jau pieklājas jaukajām dāmām, kas atrodas restorānā… Pienes pie lūpām un malko. Kā šis. Bet nevajag saraukt pieri. Kas tu! Iztēlojies prieks!

Runājot, Semjons tajā pašā laikā nemanāmi paskatījās pa zāli. Apmeklētāju nebija daudz. No militārpersonām bija tikai viņš un vēl kāds poļu virsnieks, arī ar kundzi. Ik pa brīdim zvans, kas karājās virs ārdurvīm, noskanēja, kad apmeklētāji nāca un gāja. Martyns visus pamanīja, viņš cieši aplūkoja visus nākošos un ejošos, cenšoties nevienu nepalaist garām. Un katru reizi, kad viņš garīgi atzīmēja: «Tas nav tas. Nē, tā nav…»

Tā pagāja pusstunda. Atkal noskanēja zvans virs durvīm, un restorānā ienāca jauni klienti – vīrietis un sieviete. Mārtins klusi noklikšķināja ar mēli. Pavlina pieliecās pie viņa un čukstēja:

– Šeit jūs redzat…

«Es redzu,» sacīja Semjons. – Labi, ka pamanījāt. Esi mierīgs. Mēs skatāmies.

Sieviete, kas ienāca zālē, patiešām bija skaista. Bet tas bija auksts, atbaidošs skaistums. Dažos veidos šī sieviete atgādināja čūsku. Arī čūska ir skaista savā veidā. Sievietei bija lokans augums, un viņas seja, kā šķita Semjonam, arī nedaudz atgādināja čūsku. Viņas kompanjons bija ģērbies pieklājīgā civilā uzvalkā, glīti nogludinātiem matiem, visas viņa kustības bija precīzas un nesteidzīgas. «Jā! – Martiņoks pie sevis teica. «Šķiet, ka tādi viņi ir, šie skaistie puiši!»

Vīrietis un sieviete paspēra dažus soļus un apstājās zāles vidū. Viņiem uzreiz pienāca viesmīlis – nevis tas, kurš apkalpoja Martīnu un Pavlinu, bet gan cits. Vīrietis viņam kaut ko īsi teica, un viesmīlis viņam atbildēja tikpat īsi. Lēnām pāris gāja tālāk, piegāja pie neuzkrītošām durvīm ieejas pusē, viesmīlis atvēra šīs durvis, tajās iegāja vīrietis un sieviete. Viesmīlis kaut kur pazuda, bet pavisam drīz atgriezās ar paplāti, uz kuras bija sakrautas uzkodas, un vīna pudeli. Ienāca viesmīlis un aizvēra aiz sevis durvis.

No dienesta ieejas zālē ienāca jauns gaišmatains vīrietis. Tas bija Jans Kičaks. It kā nejauši viņš pagāja garām galdiņam, pie kura sēdēja Martinoks un Pavļina, un izdarīja tik tikko pamanāmu zīmi. Semjons aizvēra acis un atkal tās atvēra. Tas nozīmēja, ka viņš redzēja viņam doto zīmi un saprata to pareizi.

«Ahh…» sacīja Pavlina, sekojot Janam Kitsakam ar skatienu.

«Jā,» atbildēja Martiņoks un pasmaidīja. – Tu esi gudrs. Šis ir mūsu cilvēks. Viņš būs tas, kurš uzraudzīs tos… – viņš ar skatienu norādīja uz atsevišķas istabas durvīm, kur tagad atradās čūskveidīgā sieviete un viņas pavadonis. «Un tas nozīmē, ka mēs viņu apdrošināsim.» Pa to laiku gaidām…

Viesmīlis, kurš aizdomīgajam pārim atnesa uzkodas un dzērienus, no privātās telpas neizgāja. Šķiet: tā kā tu esi parasts viesmīlis, tad, jābrīnās, ko tu tur tik ilgi dari? Sakārtoja uzkodas, novēlēja apmeklētājiem labu apetīti – un turpiniet pildīt savus tiešos pienākumus. Bet tiklīdz viņš iegāja istabā, viņš turpināja tur uzturēties. Protams, Mārtīna uzmanību tas neizvairīja. «Apspriežoties, kormorāni! – viņš domāja. «Tas nozīmē, ka viņi ir viens uzņēmums!» Šķiet, ka Pavlina domāja par to pašu. Viņa pamanīja arī viesmīļa dīvaino uzvedību.

Atkal noskanēja zvans, un restorānā ienāca pats Mašarins divu bruņotu karavīru pavadībā. Tas tika iepriekš saskaņots. Mazharinam bija jāattēlo militārās patruļas vadītājs. Iegājis zālē, viņš nesteidzīgi paskatījās apkārt. Viesmīlis nekavējoties pieskrēja viņam klāt, bet Mašarins tikai pamāja ar roku un devās uz galdu, pie kura sēdēja Martynoks un Pavļina.

– Tavi dokumenti! – Mašarins teica apzināti skaļā balsī, uzrunājot Semjonu.

– Lūdzu! – tikpat skaļi atbildēja Martynoks, izņēmis no krūšu kabatas dokumentus un pasniedzot tos Mašarinam.

Mašarins izlikās, ka pārbauda viņam iedotos dokumentus, un tikmēr klusi uzmeta skatienu Semjonam.

«Te viņi ir,» Semjons čukstēja, smaidīdams gaviļnieka bezrūpīgo smaidu. – Un viesmīlis arī ir ar viņiem. Viņi apspriežas.

– Viss ir kārtībā! – Mašarins teica tikpat skaļā balsī, iedodot dokumentus Mārtinam. – Es lūdzu jūs, biedri leitnant, nepalikt vēlāk par noteikto laiku! Un par to, – viņš norādīja uz degvīna pudeli, – esiet arī uzmanīgs. Atcerieties, ka esat padomju virsnieks!

– Es paklausu! – teica Martinoks.

Mazharins kopā ar karavīriem atstāja restorānu.

«Viņi būs tuvumā,» Semjons sacīja Pavlinai. – Citādi nekad nevar zināt…

«Es to sapratu,» Pavlina atbildēja un iesmējās tievā balsī. – Nu, vai es varu izlikties?

– Ar katru reizi paliek labāk un labāk! – Martynoks uzmundrinoši teica.

* * *

Viesmīlis pameta privāto istabu tieši pēc astoņpadsmit minūtēm – Martynoks šo faktu atzīmēja īpaši uzmanīgi. Un vēl pēc sešpadsmit minūtēm vīrietis un sieviete iznāca ārā. Viņi klusēdami devās uz restorāna izeju.

– Uzmanību! – Martinoks čukstēja.

– ES redzu! – Pavlina atbildēja tikpat īsi.

Semjons pamāja ar roku, aicinot pie sevis viesmīli. Viņš pieskrēja pie galda, Semjons, neskaitot, ielika rokās naudu un kopā ar Pavlinu arī devās uz izeju.

«Virsnieks tik drīz aiziet…» sacīja viesmīlis.

«Ko mēs varam darīt?» Semjons nopūtās. – Vai jūs redzējāt, ka šeit ieradās militārā patruļa?

– O jā! – viesmīlis atbildēja.

«Viņš ir tas, kurš sabojāja visu svētku prieku,» Semjons aizkaitināts saviebās. – Velni atnesa…

– O jā! – viesmīlis atkārtoja. – Bet virsnieks ar savu daiļo dāmu pie mums ieradīsies citreiz?

«Noteikti,» Semjons atbildēja.

Ārā bija tumšs, bet dega blāvas laternas, kas tik tikko kliedēja tumsu. Mārtins paskatījās apkārt. Tā bija gandrīz pamesta. Pretī ieejai restorānā, ielas otrā pusē, ar vienaldzīgu skatienu stāvēja vīrietis, kas neskaidri atgādināja kādu strādnieku, kurš bija spēlējies.

«Ahh…» teica Pavlina.

«Jā, jā,» Semjons apstiprināja. – Šis ir mūsu Kirils. Gaida viesmīli.

Tas pats pāris attālinājās pa ielu. Desmit soļu attālumā viņai sekoja vīrietis. Tas, protams, bija Jans Kičaks. Nedaudz pagaidījuši, Semjons un Pavļina sekoja tajā pašā virzienā. Tajā pašā laikā Semjons apskāva Pavlinu ap vidukli.

– Ko, vai tas arī ir vajadzīgs? – Pavlina aizdomīgi jautāja.

– Kas tieši? – Semjons jautāja, lai gan lieliski saprata, kas tika teikts.

– Nu, apskauj…

– Ak, šis! Protams, ka vajadzētu. Bez neveiksmēm. Spriediet paši: kurš mūs turēs aizdomās, ja mēs staigāsim apskāvienos? Viņi domās, ka esam parasts pāris. Padomju virsnieks un…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.